Kaszás István - Tréfa a javából
A Támaszponton nagy esemény volt készülőben. Az a kevés újságiró, aki a különleges engedély birtokában beléphetett a mindenféle lakott helytől távol eső sivatagi bázisra, érezte, hogy amint mondani szokás, "valami van a levegőben". A kavarodás, amelynek a kellős közepébe csöppentek, az ide-oda rohangáló emberek értelmetlennek tűnő tevékenysége,a látszatra összefüggéstelen parancsok orditozása mögött határozott cél húzódott meg. Hamarosan megtudhatták azt is, hogy micsoda - és akkor elképedtek...
- Tábornok úr... - kezdte a Chicago Times edzett munkatársa, mivel ő nyerte vissza leghamarabb beszélőképességét. - Tábornok úr, elmondaná, hogy miért határozta el magát erre a nagy jelentőségű kísérletre, amely kétségkívül új szakaszt nyit a két civilizáció kapcsolatainak történetében?
- Mert idegesítenek ezek az ocsmány lények - hangzott a válasz.- Az örökös leskelődésükkel, azzal, hogy itt röpködnek körülöttünk, és az ördög tudja, hogy miben törik a fejüket. Itt az ideje, hogy végre tisztázzuk a dolgokat!
- Ön hisz a repülö csészealjakban, tábornok úr? Úgy gondolja, hogy komolyan fenyegetik az Államok biztonságát?
W. R. Garrett dühösen felhorkant.
- Nem! Senki sem fenyegeti komolyan az Államokat! De tudni akarom, ha valamit terveznek ellenünk; azt akarom, hogy előjöjjenek, és mondják meg nyíltan, mi az, ami nem tetszik nekik! Azt akarom, hogy megértsék, ez a Naprendszer túl szűk két fajta számára! Azt akarom, hogy megértsék, nincs más választásuk, vagy ők - vagy mi!
- Mit gondol, tábornok úr, a Mars-lakók hasonlitanak mihozzánk, földi emberekhez? És ha...
- Sosem láttam öket - szakította félbe W. R. Garrett. - Kérdezze meg talán a tojásfejűektől odabent! - Megvetően a belső helyiségbe nyíló ajtó felé bökött. - Gondolom, úgyis épp oda készül. És mondja meg nekik, hogy siessenek már, siessenek, mert istenemre, a képükbe mászok, ha még sokáig vacakolnak!...
Az újságiró igyekezett némileg elfogadhatóbb formában tolmácsolni a tábornok kérését. Az, aki a tojásfejűek főnökének látszott, közönyösen vállat vont.
- Mondja meg a tábornoknak, hogy sajnáljuk, de nem rajtunk múlik. Azonnal megkezdjük a közvetítést, mihelyt a Mars a kiszámított pontra ér...
A villanymotorok zajtalanul forgatták a soktonnás antennarendszert a kijelölt irányba. A vezérlőteremben feszült csend honolt. A tudósok ellenőrző pillantása még egyszer végigfutott a műszerfalon: minden rendben. A másodpercmutató hozzálátott az utolsó kőr megtételéhez... Hamarosan útnak indulnak a rádióhullámok, hogy áttörve a földi légkörön és a két világot elválasztó irdatlan távolságon, célhoz vigyék az emberiség első üzenetét. Még negyven másodperc... harmincöt...
- Na, mi lesz?! - törte meg a csendet W. R. Garrett, akit idegesített ez a hosszú hallgatás.
- Azonnal, tábornok úr... húsz másodperc múlva kezdjük...
És eljött a nagy pillanat. A teremben tartózkodók valamennyien érezték, hogy történelmi esemény részesei...
...A negyedik bolygó belső holdján, amelyet itt Theelának,a Földön Phobosnak neveznek, kis kék lámpa jelezte az új korszak eljövetelét. Egyidejűleg fülsértő hangjelzés figyelmeztette  az álmos technikust, hogy ideje felkészülni a vételre. Ra Intha felnyögött, előrehajolt, és lenyomott néhány gombot a műszerfalon. A kék lámpa kialudt, helyette egy sárga fény villant fel. Jól van:vételre kész! A technikus ásított egyet, és az órájára pillantott: huszonhat negyven. Ki a fene zaklatja őket ilyen késői idöpontban?
Az Állomást jó negyven éve építették, éppen azzal a rendeltetéssel, hogy kapcsolatot tartson a távoli bolygók felé kilőtt szondákkal. A szondák meghatározott időközönként jelentkeztek, és közölték az állomással az összegyűjtött adatokat. Valami rendkívüli eseménynek kellett történnie, ha a harmadik bolygó felé küldött szondák valamelyike eltért a számára kijelölt időponttól. A sárga lámpa mutatta, hogy az üzenet vétele még tart. A regisztrálás teljesen automatikus, az antennarendszerek folyamatosan követik az adóállomás helyváltoztatását. Ra Intha hirtelen összerezzent: mindeddig csak a szondákra gondolt. Az eszébe sem jutott, hogy az üzenet magáról a harmadik bolygóról is érkezhetett...
- "...Nem kell sokáig várnotok" - olvasta be az utolsó mondatot a földi technikus. Kezével lefedte a mikrofont, és felnézett. - Van még valami hozzátennivalója, tábornok úr?
- Nincs! - W. R. Garrett elégedetten vigyorgott. -  Szeretném látni a megnyúlt képüket, amikor majd az üzenetünket olvassák! Mit mondott, mennyi idő alatt ér el hozzájuk?
- Körülbelül három és fél perc alatt, tábornok úr. A Mars most 38 millió mérföldre van tölünk.
Négy perccel később a Központi Agy a Phoboson a memóriaegységében összezsúfolt adatok között kotorászott. Körülbelül háromtized másodpercig tartott, amíg rábukkant a keresett földi nyelvre. A fordítás elkészitése ezután alig századmásodpercet vett igénybe...
Ra Intha amúgy is hosszúkás képe valóban megnyúlt, amint az üzenetet olvasta. Tanácstalanul pillantott a fordítókészülék felé: valaki itt a bolondját járatja vele, az kétségtelen. Az egész Naprendszer őrajta fog röhögni, ha ezt továbbítja a Központnak.
De azt sem teheti meg, hogy hallgasson róla. Eltekintve attól, hogy az adatrögzitő természetesen minden üzenetet regisztrál - az üzenet egyben bizonyos fenyegetés is. Nehezen képzelhető el ugyan, hogy azok a lények a harmadik bolygóról bármivel is komolyan fenyegethessék őket - de ha mégis így van, akkor a Központnak haladéktalanul tudomást kell szereznie róla.
Elkeseredetten felnyögött. Egy percig töprengett még, aztán elhatározta magát. Előrehajolt, és a műszerfalon lenyomott egy feltűnően vörös gombot.
A hangszóróban valami kattant, azután...
- Központ - hallotta az automata fémesen csengő hangját. - Központ jelentkezik.
- Theela Állomás hívja a Központot - mondta a technikus.
- Központ. Kész az üzenet vételére.
- Az Elnökkel kívánok beszélni - mondta Ra Intha hirtelen elhatározással.
Most már nem léphet vissza. Az automata odalent mintha zavarba jött volna.
Elég ritkán fordul elő, hogy valaki közvetlenül az Elnököt keresi. Egy másodpercig tétovázott.
- Milyen ügyben? - kérdezte aztán. A Marson is volt bürokrácia.
- Üzenetet kaptunk a harmadik bolygóról - mondta Ra Intha nyugodtan. Az automata aligha tud mit kezdeni ezzel a közléssel, mivel megalkotása óta valószínűleg ez volt az első eset, hogy a harmadik bolygóról üzenet érkezett. Ezúttal csaknem fél percig kellett várnia a válaszra.
- Az Elnök a vonalban - hallotta ismét a fémes hangot. - Kérem, beszéljen.
Ra Intha köhintett.
- Elnök úr, itt Ra Intha ügyeletes technikus,a Theela Állomásról - kezdte.
- Üdvözlöm. Mi történt?
- Ma éjjel huszonhat negyvenkor üzenetet rögzítettünk a harmadik bolygó irányából. Eléggé furcsa üzenetet. A jelek szerint magáról a bolygóról érkezhetett.
- Igen? - Az Elnök hangján alig lehetett észrevenni meglepődését - Leforditották már?
- Hogyne, Elnök úr.
- Kérem, olvassa fel, ha nem túlságosan hosszú.
- Nem hosszú... de eléggé különös üzenet. Olvasom, Elnök úr: "Gyerünk, kutyák! Toljátok végre ide a képeteket, a keselyűk éhesek. Azt hiszitek, elrejtőzhettek előlünk? Rakétáink mindenütt megtalálnak benneteket, és hamarosan lecsapnak rátok. Ez a Naprendszer a miénk, és a pokolba küldünk mindenkit, akinek ez nem tetszik. Gyávák vagytok és lapultok? Hamarosan mi megyünk el hozzátok. Takarodjatok innen, vagy készüljetek fel a nagy leszámolásra. Nem kell sokáig várnotok!"
Így kezdődött.
Az emberiség elsö üzenetére a Marsról kapott válasz a végsőkig feldühítette W. R. Garrett tábornokot.
- Mondja meg nekik - bömbölte -, mondja meg azoknak az ocsmány varangyoknak,hogy mi nem viccelünk! Majd maguktól is rájönnek, ha a rakétáink kiirtják őket, mint a patkányokat! Mondja meg, hogy több figyelmeztetés nem lesz!
Nem is volt rá szükség. Megértették-e vagy sem a Marson W. R. Garrett tábornokot, annyi biztos, hogy többet nem válaszoltak. A két civilizáció közötti kapcsolatfelvétel tehát megvalósult, de a jövőre nézve nem sok jóval bíztatott...
Így folytatódott...
W. R. Garrett tábornok várakozásával ellentétben, a negyedik bolygón nem tört ki pánik. Az Elnök körültekintő intézkedéseinek köszönhetően a fenyegető veszélyről csupán a tudósok kis csoportja szerzett tudomást. A többiek mit sem sejtve végezték tovább mindennapos tevékenységüket.
A kiválasztottak csoportja már hatodik órája ülésezett, azokat az intézkedéseket latolgatva, amelyeket meg kell tenniük, a veszély elháritása céljából. Egyelőre azonban elég nehezen tudtak közös nevezőre jutni. Egyesek a legszélsőségesebb nézeteknek adtak hangot; akadtak,akik tréfának fogták fel az üzenetet, mások szerint az volna a leghelyesebb, ha  a harmadik bolygót mindenestül meteorporrá változtatnák, és kifújnák a Naprendszerből, mielőtt azok az átkozottak odaát valami nagyobb galibát csinálnak. Az óvatosabbak a középutat képviselték: tenni kell valamit, az kétségtelen, a fenyegetést nem szabad félvállról venni - de a két bolygó háborúját jobb lenne elkerülni... A tizenkettedik órában végre kezdett kialakulni egy egységes, kompromisszumos cselekvési terv körvonala...
A tizennegyedik órában a tudósok képviselője személyesen indult jelentéstételre az Elnökhöz, hogy felvázolja a legszükségesebbnek tartott tennivalókat. Keményen összeszorított szája, komor tekintete nem sok jót igért.
- Úgy legyen - mondta az Elnök negyven perccel később. A negyedik bolygó lakói szűkszavú, ám könyörtelen lények voltak. És a gépezet megindult...
- Halló! - Az ügyeletes tiszt idegesen beleordított a kagylóba. - Hall engem, ember?! Ismételje még egyszer! Azt mondja, mindenki meghalt?!...
- Nem tudom, uram... - hallotta a halk, nagyon távoli hangot. - A támaszponttal minden összeköttetésünk megszakadt. Fél órával ezelőtt küldtünk ki egy mentőosztagot, de még nem érhettek oda...
- Sejtik már, hogy mi történt?!
- Néhányan láttak valami felvillanást abból az irányból,és az egyik szeizmikus állomás gyenge talajmozgást jelzett. Valószínűleg nem atombomba...
- Ha tudnak már valami biztosat, vagy  a mentőosztag jelentkezik, azonnnal jelentsék, értik?!
- Értem, uram... - A hang már egészen halk volt. A vonal végén kattanás hallatszott. Az ügyeletes tiszt lecsapta a kagylót, és székébe roskadt. Éppen vele történik ilyesmi, és pont a szolgálat utolsó órájában! Természetesen  haladéktalanul fel kell hívnia a hadügyminisztériumot és éppen itt a bökkenő. Mit mondjon nekik, mi történt odaát?...
Amikor a hatalmas kerek valami megjelent a Támaszpont fölött,és egyidejüleg érezhetően remegni kezdett lábuk alatt a talaj, még kevesen láthatták előre az elkövetkező lidércnyomást. Akik először megpillantották, inkább csodálkozva, mint aggódva bámultak az égboltra. A valami gyorsan növekedett, és már a fél égboltot eltakarta felettük. A Nap ragyogása kísérteties vörös derengéssé változott. A Támaszponton minden munka félbeszakadt, az emberek kitódultak az épületekböl, és növekvő félelemmel bámultak fölfelé. A levegő mintha megsűrűsödött volna körülöttük. Csend volt, teljes csend, és ez fokozta a feszültséget; érezhető volt, hogy azonnal kitör a pánik. Egyetlen szikra hiányzik, egyetlen hangos szó, és...
- Itt vannak a Mars-lakók! - orditotta valaki. Az eredmény minden várakozást felülmúlt. Az emberek egymást letaposva, üvöltve rohantak a Támaszpontot övező szögesdrót kerítés felé. A kijáratoknál a tömeg összetorlódott. Az őrök minden igyekezete hatástalan lett volna még akkor is, ha ők maguk nem vesztették volna el  a fejüket. Néhány józanabb tiszt ugyan megpróbálta a menekülőket jobb belátásra bírni, W. R. Garrett tábornok pedig revolverével néhányszor a levegőbe lőtt, de ez mit sem ért. És a következö percekben elszabadult a pokol...
...A Támaszpont, mint olyan, megszűnt. Az, ami megmaradt belöle, eléggé siralmas látvány volt. Az antennarendszerek helyén összevissza görbült, kiégett roncsok, az épületek helyén még füstölgö romhalmazok maradtak. Ez bizony tiszta munka volt - gondolta W. R. Garrett, aki maga sem nyújtott üdítöbb látványt. Kormos, összeégett cafatokban lógó egyenruháján éppen csak felismerhetők voltak a tábornoki csillagok. Még egy komor pillantást vetett a vidékre, aztán elfordult.
- Így van ez, Mike - mondta keserüen. -  Ezt a háborút elvesztettük. Azok a patkányok váratlanul, orvul támadtak a Földre. Vége... Vesztettünk, Mike, és most viselnünk kell ennek minden következményét...
A segédtiszt elgondolkozott.
- Nem hiszem - mondta aztán -, hogy  az egész Földet elpusztították volna. Úgy gondolom, hogy csak a mi támaszpontunk...
- Ugyan már, hadnagy, ne legyen ostoba! Miért éppen a mi támaszpontunkat intézték volna el?!
- Azt hiszem, uram, hogy ezt talán... nem szükséges részletesebben megindokolnom...
W. R. Garrett maga elé meredt.
- Én... - nyögte elkeseredetten - hiszen én csak tréfáltam... Ha majd a Kongresszus előtt... Én azt akartam, hogy végre előjöjjenek a fedezékből... Ne rejtőzködjenek előlünk. Az ördögbe is, hiszen a tojásfejűek még abban sem voltak biztosak, hogy a Marson vannak értelmes lények...
- Nos, tábornok úr, azt hiszem, ön megtette a magáét. A Bizottság méltányolni fogja. Az üzenet elérte célját.
- Csak tréfa volt, hadnagy, nem érti?! Nem gondoltam komolyan,hogy háborút indítok ellenük!...
- Tréfa?!... - A segédtiszt  egy pillanatra megállt. - Talán igaza van, uram. De mégis attól tartok, hogy valami jobb megokolást kell találnia... addig. Attól tartok, hogy bármennyire különbözünk is mi, földi emberek a Mars-lakóktól, azok az urak ott a Kongresszusban és a Marson egyvalamiben okvetlenül hasonlítanak egymásra. Nincs humorérzékük...