Karen Joy Fowler - A Poplar utcai tanulmány
A Poplar utca 600. számú blokkháza gyönyörű pázsitjairól volt híres. A sarkon lakó Desmondékét tartották a legszebbnek - ízléses bemutatója az évszakonként változó virágoknak egy keleti híd íve alatt. A szomszédban lakó Narrék szünet nélkül munkálkodtak, hogy távol tartsák Desmondék füvét az ő nagyszerű eprüktől, ez az úgy azonban sosem torkollott golyóváltásba, úgy, mint a Simpson-Martin golyóharc.
Két évvel ezelőtt Martinék szereztek egy kutyát - egy ideges terriert, amelyik sosem szűnt meg ugatni. Az utcán távolabb lakók eltűrték a zajt. Annyira állandóvá vált, hogy nem okozott nagyobb feltűnést, mint az égen alkalmanként elhúzó repülőgépek vagy az elektromos fűnyírók berregése vasárnap délelőttönként. De Simpsonék, akiknek közös kerítésük volt Martinékkal, egyenlőnek vélték ezt a kínai vízcsepp kínzásmóddal. Egy este Mr. Simpson hisztérikusan megoldást követelt. Mr. Martin, aki valóban megpróbálta idomítani a kutyát, undorító módon azt válaszolta, az egyetlen dolog, amit csinálni lehet, hogy lelövik.
- A vér a maga kezére fog tapadni - mondta hidegen, becsapva az ajtót Mr. Simpson hisztériája előtt. Nyugodtan kisétált a hátsó kertbe, s elsütötte pisztolyát a levegőbe. Élvezte a gondolatot, hogy a bűntől Mr. Simpson szenved, de a terrier, amely a lövés hallatán meglepetésében abbahagyta az ugatást, szinte azonnal újra rákezdett, így a dráma nem volt igazán meggyőző.
Hét hónappal később Simpsonék elköltöztek, és Andersonék jöttek a helyükre. Fekete zsidó házaspár volt, kedves család két fiúval és saját kutyával. Úgy tűnt, hogy kevésbé zavarja őket az ugatás, bár Aldritchéknak elmesélték, hogy a ház eladása során Simpsonék nem tettek említést a kutyáról, "csendesnek" írva le a szomszédságot. Mrs. Aldritch ezt panasznak képzelte, bár Mrs. Anderson hangsúlyában semmi sem utalt erre.
Ennél a pontnál a problémák központja áttevődött a Kramer házra. Mindenki tudta, hogy Kramerék házassága, mely túlélt húsz nyomorúságos évet, a végét rúgja. Mr. Kramer mesélte így.
- Egy férfinak megvannak a maga szükségletei - célozgatott. Mr. Kramernek ivási gondjai voltak, melynek bemutatására minden alkalmat megragadott. Súlyfelesleggel küszködött, kopaszodott, és szeretett flörtölni. Mrs. Kramer egy szent volt. Mindenki így mondta.
A 600. blokk minden lakója ismerte ugyan egymást, de barátságok nem alakultak ki köztük. Legtöbbjük értelmiségi volt, egész nap távol, este fáradtan érkezve haza. Büszkék voltak az otthonukra, és védték személyességüket.
Csak néhány gyerek volt: a két Anderson fiú, David és Joey, tíz- és nyolcévesek, a nyolcéves Sunny Aldritch, Tommy és Maureen Martin, nyolc- és kétévesek és az Evert bébi, aki túl kicsi volt ahhoz, hogy számításba jöjjön.
Egy évben egyszer, július 4-én lezárták az utca két végét, és úgynevezett blokkpartit rendeztek, röplabdával. Kramerék és Andersonék néha bridzseztek, s néha csoportosan nézték a tévében a világsorozatokat vagy sportműsorokat Narréknál, ahol érthetetlenül sokkal jobb volt. Mikor Simpsonék négy hétre elutaztak anélkül, hogy levágták volna a füvet, Mrs. Desmond szomszédságfejlesztési bizottságot szervezett, hogy foglalkozzanak az üggyel. De a 600. blokkház jobbára nem alkotott társadalmi egységet. Csak a gyerekek barátkoztak igazán, hétvégeken együtt biciklizve az utcán fel-le.
A Poplar utcában feltámadó krízis első jele a hatórás híradás volt, mely elmaradt. Mr. Anderson bekapcsolta a tévéjét, hogy megtudja, mi van a tábori lelkészekkel, de a hírek helyett Az apák tudják a legjobbant ismételték. Minden csatornán. Átment a szomszédba, hogy ellenőrizze a dolgot Martinék készülékén, de azok éppen ettek, és Mr. Martin meglehetősen röviden közölte, hogy sosem néznek televíziót vacsoraidőben. Később Tommy Martin átjött megnézni, hogy játszhatna-e Daviddel és Joeyval, és megzavarta Andersonék vacsoráját. Mr. Anderson ezt szándékosnak vélte, és megmondta a feleségének, hogy Mr. Martin egy képmutató alak, egy csomó elnyomott gyűlölettel. Megpróbálta felhívni, hogy közölje vele; de a telefon süket volt.
Mrs. Narr körülbelül ugyanebben az időben felfedezte, hogy az ő készüléke sem működik.
Átment a szomszédba Desmondékhoz azt tervezve, hogy onnan hívja fel a telefontársaságot bejelenteni a hibát, ám az ő készülékük is hallgatott. A koktél ideje volt ez Desmondéknál: rávették Mr. Narrt, hogy csatlakozzon hozzájuk. Harcban álló kertjeik ellenére a két asszony jól kijött egymással. Mindkettő vonzó, jól karbantartott, ambiciózus nő volt, harmincas éveiben. Mindkettő idősebb, odaadó férjjel rendelkezett. Mrs. Desmond a városi tanácson dolgozott, Mrs. Narr ingatlanokat adott el. Biztosak lévén benne, hogy végül valaki jelenteni fogja a hibát, martinit kortyolgattak, és Aldritchékra panaszkodtak, akik Narrék másik oldalán laktak, és annyi autójuk volt, hogy a legrégibbel állandóan Narrék háza előtt parkoltak.
- Olyan piszokfolt van ott, amit soha semmi nem fog eltávolítani - mondta Mrs. Narr.
Aldritchék fiatalok voltak, furcsa barátokkal. Mrs. Aldritchnak szinte gyerekként kellett férjhez mennie, és teljes mértékben hatástalanul próbálta Sunnyt fegyelmezni, akinek igazi neve Sunshine (Napsugár) volt, és meglepően nagyszámú durva kifejezést ismert. Desmondék együttéreztek Mrs. Narr panaszaival, aki azzal a kellemes érzéssel ment haza, hogy meghallgatták. Mrs. Desmond még arról is beszélt, hogy felújítják a Szomszédságfejlesztési Társaságot, "ha a szükség arra kényszerít". Mrs. Narr boldogan feküdt le, az utolsók egyikeként kapcsolva le a villanyt a Poplar utcában.
Csak Mr. Kramer maradt fenn egy magányos scotch mellett, azon gondolkodva, hogy valami nem stimmel. Már alvó feleségére gondolt, még egy italt töltött magának, még mindig a változáson tűnődve, míg végül rájött. Bámulatra méltó csend volt kinn. Semmi repülőgép. Semmi vonat. Még Martinék kutyája is elnémult. Hosszú ideig üldögélt a hátsó udvarban, a természeti világ suttogását hallgatva.
A péntek reggel korán köszöntött az otthonokra, a sok emberrel, akik sokféle hivatalba, iskolába és óvodába próbáltak idejében eljutni. Mrs. Aldritch felfedezte, hogy nincs banán Sunny reggelijéhez. Volt otthon mazsola, de Sunny nem szerette igazán, és az asszony úgy gondolta, elég ideje van még kocsival elugrani az áruházba, ha csak ezt az egy dolgot veszi meg.
Elért a ház végéig, mikor az autó hirtelen leállt.
- A fenébe is - mondta magában. Elég simán indult a gép, bár észrevette, hogy csöpög az olaj. Kiszállt, hogy benézzen a motortető alá, de azonnal megzavarta valamiféle hatalmas tárgy jelenléte Desmondék gyepén. - Úristen, mi ez?! - kiáltott fel magában. A keleti híd egyik végében nyugodott, és egyfajta modern szobornak nézett ki, hatalmas volt, szivárványszínekben csillogott, obszidián karcsúsággal, ami állandó nedvesség látszatát kölcsönözte neki. - A Desmondék voltak azok - gondolta -, akik akkora hűhót csaptak, mikor a Kramerék azokat a kis gnómokat el akarták helyezni az udvarukon, és most ők állítottak fel valami hasonlót. - A szobor egy nyolc láb átmérőjű gyűrűre emlékeztetett. Alig várta, hogy hazamenjen, és elmondja férjének, mit látott.
Megfordult, de periferikusan valami enyhe rezgést érzékelt, és visszanézett. Most két darab szobor volt, elkezdtek vízszintesen terjeszkedni, olyan mozgással, ami karok hullámzására emlékeztetett. A csúcson levő dudorok hirtelen világosan kivehető szemekké váltak, és az asszony mintha ajkakat is észlelt volna, melyek felhúzódtak, hogy visszafelé hajló metszőfogakat fedjenek fel. Mindegyik teremtés egy tárgyat tartott maga előtt egyetlen kezében. A tárgyak egyformák voltak, kis fémdobozok, tökéletesen kocka alakúak, és a lények Mrs. Aldritch felé nyújtották őket, amitől sikoltozni kezdett, s éppúgy megmerevedett, mint a kocsija.
A sikoltás a kijárati ajtó elé csalta Desmondékat és az asszony oldalára Mr. Andersont. Nem kézbesítették Mr. Anderson reggelt újságját, és a korai híreket egy Dean Martin/Jerry Lewis helyettesítette. Mr. Anderson azzal a szándékkal jött ki, hogy felderíti, mi az isten folyik itt, mikor meghallotta Mrs. Aldrithcot. Most mellette állt, keze a vállán, szája még nyitva, hogy megformálja azt a kérdést, amely sosem hangzott el. Jelenlétére a teremtmények kezük vad integetésével és összedörzsölésével válaszoltak. Kezük súrlódása magas, üres hangot adott, akár egy távoli fuvola. Aztán egy gépi hang, kissé selypítve és magas tónusban, mintha kissé túl gyorsan játszott lemezről jönne, így szólt:
- Őrizzék meg nyugalmukat. Senkinek sem lesz semmi bántódása.
Ajtó csapódott, és Sunny panaszos hangja hallatszott.
- Mami, azt hittem, a reggelimet csinálod. Halálosan éhes vagyok… - Feltűnt az Aldritch ház előtt, megpillantotta anyját, s rohanni kezdett felé. Az asszony megperdült, rákiáltott lányára, hogy azonnal menjen vissza a házba, és maradjon ott. Sunny még csak meg sem torpant; Mrs. Aldritch elkapta, ahogy jött, védőn szorítva karjai közé a gyermeket. Sunny onnan vette észre a lényeket.
- Kövér állatok - mondta. - Igazán.
Hallották, hogy Mr. Kramer kocsija kihúz, és elindul az ellenkező irányban. A ház végénél a motor leállt, és pillanatokkal később Mr. Kramer rohant feléjük fehéren, zihálva. Ahogy elhaladt mellette, Mr. Anderson elkapta a karját. Sikerült eléggé lefékeznie ahhoz, hogy az észrevegye az előtte tornyosuló lényeket.
- Úristen - zokogta Mr. Kramer. - Úristen. Körül vagyunk véve.
A Poplar utca 600. számú ház lakói két teljes napig nem mozdultak ki otthonukból. Mr. Martin és Mr. Aldritch egymástól függetlenül megpróbáltak átmászni a hátsó kerítésükön. Azt tapasztalták, hogy a tetejére érve megdermedtek, aztán valami ellenállhatatlan erő gyengéden visszanyomta őket. Mr. Aldritch tovább kísérletezett, míg ki nem ficamította a csuklóját. Kerítés feletti ismeretségben volt hátsó szomszédaival, és megpróbálta hívni őket. Mr. Anderson a saját hátsó udvarában állt, és fürdőlepedőkkel meg lámpával SOS jeleket adott le. Egyikük sem kapott semmilyen választ. Amennyire meg tudták állapítani, a házak környéke minden oldalról kihalt volt.
Narrék kezdtek kifogyni az élelemből. Számukra mindig a szombat jelentette a nagy bevásárlónapot. Sunny, David, Joey és Tommy kezdte fárasztónak találni a bezártságot. Mozgékony gyermekek lévén hozzászoktak a rohangáláshoz és a biciklizéshez, s mivel gyerekek voltak, lehetetlennek tartották a riadókészültség légkörének fenntartását. A teremtmények a sarkokban maradtak, és nem tettek kísértetet arra, hogy belépjenek a házakba. A televízióban egyes-egyedül a Johnny Carson-válogatás ment.
Sunny szegült először ellen a szüleinek, és merészkedett ki a házból. Csábítóan kerekezett fel s alá Andersonék háza előtt, mígnem David és Joey csatlakozott hozzá, és hamarosan a Martin gyerek is ott pedálozott mellettük, mintha csak egy normális hétvége lenne. Nagyszerű új játékot találtak ki. Ha teljes sebességgel hajtottak a Poplar és Maxwell utca kereszteződése felé, ott hirtelen megdermedtek, és valamilyen erő visszalökte őket. Az Anderson gyerekek olyan mókásan ugrottak, hogy a megmerevedés pillanatában fennmaradtak a levegőben.
A lények a sarokban tekergőztek a karjaikkal, és figyelmen kívül hagyták őket. Mrs. Desmond az ablakból figyelt. Végül rávette magát, hogy kinyissa az ajtót. Elhaladt a lények mellett, tonhalra emlékeztető szag csapta meg az orrát; kényszerítette magát, hogy ne siessen. Narrék ajtaja kinyílt, épp annyira, hogy becsusszanhasson.
Mrs. Narr az élelemről akart beszélni. Desmondék nagy mennyiséget halmoztak fel szárított élelemből katasztrófa esetére, mikor Reagant elnöknek választották. Mrs. Desmond úgy döntött, hogy erről most nem tesz említést, hanem úgy hallgatja Mrs. Narrt, mintha oszlaná aggodalmát.
- Miért vannak itt? - harsogta végül Mrs. Narr. - Mit akarnak tőlünk?
Mrs. Desmond nagyobb politikai tudatosságánál fogva úgy vélte, hogy az Anderson család lehet a rejtély kulcsa. Megpróbálta elmagyarázni a kvótarendszert, de Mrs. Narr nem figyelt. A családi témák és panaszok körül forgó beszélgetés kezdte megnyugtatni Mrs. Desmondot. Értelmiségi volt; hozzászokott a felelősséghez. Kezdett visszatérni az önbizalma.
- Hát miért nem kérdezzük meg őket magukat?
De Mrs. Narr visszautasította a javaslatot. Nem mintha nem tartotta volna jó ötletnek. Csak elhamarkodottnak vélte. És ő, ahogy emlékeztette Mrs. Desmondot, sosem cselekedett elhamarkodottan. Hacsak a körülmények nem kényszerítették rá.
Ez bántotta Mrs. Desmondot, s kissé megingatta eltökéltségét. De csak kissé. Magára mutatott - akárhogy is, neki közvetlenül a lények előtt kell elmennie, ha haza akar jutni. Mosolygott, és azt mondta magának, hogy Mrs. Narr egy… Mély lélegzetet vett, nagyon egyenesen tartotta magát, és kinyitotta az ajtót. Végül is az ő gyepszőnyegén táboroztak le. Megkísérelt magabiztosan, céltudatosan lépkedni, és azt kívánta, bárcsak gondosabban öltözött volna fel. Vajon mit árul el róla a ruhája?
A lények figyelték közeledését, integetni kezdtek karjaikkal. Az asszony gyenge hangot hallott, mintha a szél megpendített volna egy húrt. A tonhalszag felerősödött. Ez és olajosan fénylő bőrük A tenger világában látott fókamedencére emlékeztette Mrs. Desmondot.
- Úgy hiszem, az egész szomszédság nevében beszélek - kezdte formálisan -, mikor azt mondom, jogunk van tudni, mi folyik itt.
Rövid szünet után a dobozok válaszoltak. A szintetikus hang Alvinéra, az éneklő mókuséra hasonlított.
- Információt akkor nyújtunk, ha az célszerű lesz.
Ez meg mit jelent? Mrs. Desmond kíváncsi volt. Pontosabban kérdezett, hangja agresszívvé vált.
- Mennyi ideig leszünk itt tartva? Nekem dogozni kell menni. A költségvetés elkészítésének közepében vagyunk, és igazán nem pótolhatnak. A gyerekeknek tart az iskola.
Várta a választ.
- Ezek a dolgok többé nem szükségesek - kapta meg.
A válasz megborzongatta. Hirtelen tudatosult benne, hogy férje az ablakon keresztül figyeli. Csendes segítségétől reszketővé vált a hangja, amihez nem volt hozzászokva. Teljesen elvesztette bátorságát.
- Nem maradhatunk itt meghatározatlan ideig - mondta. -, Kifogyunk az élelemből.
- Felkészültünk rá, hogy felelősséget vállaljunk táplálkozási szokásaik ügyében.
A feje fölött elővillanó fogazat egyértelműen húsevőre utalt. A síkos bőr zsíros ételekről árulkodott. Mrs. Desmond úgy érezte, elájul. Sírni kezdett.
- Mit fognak csinálni velünk?
- Senkinek nem esik bántódása - válaszolták a dobozok. - Információt akkor nyújtunk, ha az célszerű lesz. - A két lény visszasüllyedt a pázsitra, leeresztették a fémdobozokat. Karjaik összefonódtak.
Mrs. Desmond bement a házba, és hagyta, hogy férje átölelje.
- Csináltam neked egy csésze kávét - mondta. - Megyek és hozom. - Oly aggódónak látszott, hogy az asszony mosolyt erőltetett az arcára.
- Tegyél bele egy kis tejport - szólalt meg. - Lehet, hozzá kell szoknunk a szárított ételhez.
Hosszú időt töltött el a kávéja fölött. Ha elmehetett volna dolgozni, most ugyanezt tenné. Döntéseket hozna, pirossal kihúzná a fölösleges tételeket a költségvetésből, feljegyzéseket írna. Kortyolt a kávéjából.
- Drágám - szólalt meg. - Mindannyiunknak beszélnünk kell egymással. Nem gondolod? Úgy értem, az egész szomszédságnak. Találkoznunk kell.
- Hagyni fognak minket?
- Majd meglátjuk. Egyetértesz velem? Bekopogtatunk a többiekhez.
- Egyetértek. Bármit határozol is.
- Vagy… - fűzte tovább a szót Mrs. Desmond elgondolkozva. - Mi lenne, ha felvennénk a fürdőruhánkat, és azt mondanánk, hogy Kramerékhez megyünk úszni. Talán még jobb volna. Mondhatnánk azt, hogy vasárnaponta így szokás.
Mr. Desmond úgy gondolta, hogy okos a felesége, ezt ki is nyilvánítva elment, hogy ruhát váltson. Mrs. Desmond az utolsó pillanatban egy napozót választott. Úgy vélte, könnyebben befolyása alá vonhat egy fürdőruhás csoportot, ha jobban fel van öltözve. És a vezetés kérdése most kritikus pont. Egyöntetű fellépésre van szükség. Egy vezetőre.
A lények látszólag nem figyeltek fel rájuk, amint kiléptek a házból, de gyakorolták zavarba ejtő képességüket - egyszerre több irányba néztek, úgy tűnt, mindegyik szemük független a másiktól. Mr. Desmond feléjük integetett a törülközőjével.
- Pancsolóparti - kiáltotta, és sietett Narrék bejárati ajtaja felé. Sunny Aldritch érkezett meg a biciklijével kontrázva.
- Meghívtak minket úszni? - kérdezte izgatottan. - Igazán? Rohanok a fürdőruhámért. Jó messzi megyünk! Szótok anyunak. Nem gondolta, hogy valaha is kérni fognak bennünket valamire.
Everték nem nyitottak ajtót, de a társaság többi része gyorsan összegyűlt Krameréknál. Került egy kis sőt, neki is láttak. Mrs. Desmond kinyitott egy dobozt, és kereste, hová is dobja a tetejét.
- A menekülést kell megfontolnunk - mondta. - Végül is, csak négyen vannak.
Sunny Aldritch belekortyolt mamája sörébe.
- Ó, sokkal többen vannak - kottyantotta ki.
- Hogy érted ezt, kedvesem? - csattant fel Mrs. Desmond. - Kettő a házam előtt, kettő Evertéknél.
- De nem mindig ugyanaz a kettő - Így Sunny. - Az a kettő a házuk előtt most, különbözik azoktól, akiket először láttunk.
Mr. Desmond valami keserű ízt kezdett érezni a torkában.
- Biztos vagy benne? Hogy lehetsz biztos benne? Mindegyik egyformán néz ki.
- Nekem nem - jött Sunny pimasz válasza.
- És ha négyen vannak csak - szólt közbe Mr. Anderson -, mi hasznunk származik abból? Csapdába ejtettek minket. Nem tudunk védekezni ellenük.
- Erőtérmező - jelentette ki Mr. Aldritch tudálékosan. - Láttam ilyet a Csillagösvény sorozatban. - Azt kell kiderítenünk, hogyan hozzák létre. Ki kell jelölnünk magunk közül egy csapatot, amelyik a forrásánál kikapcsolja, míg a többieknek ellenerőt kell létrehozniuk.
- Mi van akkor, ha a forrás az erőtérmezőn kívül van? - kérdezte Mr. Anderson.
- Azok a kis dobozok a kulcsai a dolognak - vetette közbe Mr. Kramer.
- Amikor az egyik felém irányult, teljesen elgyöngültem. Meg kell szereznünk a dobozkákat.
A gyerekek Marco Polo-játékot kezdtek játszani a medencében. Mrs. Desmond úgy érezte, kicsúszik kezéből az irányítás.
- Milyen fegyvereink vannak? - kérdezte.
Csend állt be.
- Mr. Martinnak van egy pisztolya. - Ez Mr. Desmond volt. - Mindannyian tudjuk.
- Mr. Narrnek pedig egy vadászpuskája.
- Három - szólt közbe Narr. Mr. Aldritch bólintott.
- Tartsa készenlétben őket. Talán épp ezek jelentik majd az ellenerőt. - Meghúzta a sörét. - Az idegenek a külvárosi körzeteket szállják meg - folytatta. - Láttam az Alkonyzóná-ban. Az most a fontos, hogy ne forduljunk egymás ellen.
- Miért? - kérdezte Mrs. Narr.
- Mit miért?
- Miért foglalják el az idegenek a külvárosi körzeteket?
Mr. Aldritch vállat vont.
- Szórakozásból? Kutatási, célból? - Lehalkította a hangját, hogy a gyerekek ne hallják meg. - Élelemért.
Mrs. Narr enyhén szipogott.
- Tegyük fel, hogy ki tudunk jutni a háztömbből. Látták a házakat mögöttünk? A fű nő, de senki sem nyírja. Senki sem él már azokban a házakban.
- Mi sem nyírjuk a gyepet, mégis itt vagyunk - vetette ellen Mr. Martin.
Mr. Martin kiitta a sörét.
- Mrs. Narrnek mégis igaza van. Azok a házak kihaltak. Semmi zaj, semmi fény. Nem működnek a rádióink. Talán az egész várost a kezükben tartják.
- Hát akkor mit tehetünk? - kérdezte Mrs. Desmond. - Erről kell határoznunk.
- Mami! - Sunny hangja hangos és sértődött volt. - Tommy nyitva tartja a szemét a víz alatt!
- Nem én - replikázott Tommy.
- De igen.
- Csak egy csecsemő vagy. Nem viseled el, ha megfognak?
- Dehogynem.
- De nem.
- Bárcsak tudnánk jelt adni - mondta Mrs. Aldritch nyugodtan. Pillanatnyi csend állt be - a szomszédok nosztalgiával gondoltak Simpsonék CB-rádiójára, amely annyira dühített mindenkit, mikor fő műsoridőben zavarta a televízióvételt.
- Vannak jelzőrakéták a kocsink csomagtartójában - mondta végül Mrs. Desmond.
- Óh, nekünk is - tette hozzá Mrs. Aldritch. - Mindegyik kocsinkban.
- Ma este kilőhetünk néhányat - értett egyet Mr. Anderson.
Mr. Kramer az utolsó Coor dobozokért nyúlt. A barna sör már elfogyott.
- Kíváncsi vagyok, hogy boldogulnak a Tisztelendők. Gondolod, hogy játszanak? - kérdezte vissza Mr. Anderson. - A Bátrak ellen kéne ma játszaniuk. És mi jön be tévén? Nézted ma reggel? Gilligan szigete. - Felesége közelebb húzódott hozzá. Úgy látta, férje kezd berúgni. - Ismered Garry Templetont, a villámkezűt? - folytatta, Mr. Anderson. - Mondtam neked, hogy ugyanabba a középiskolába jártunk?
Hosszú szünet következett.
- Az istenit neki! Idegesít, hogy csak itt ülünk. - Mr. Anderson felállt. - Kimegyek megtudni, mi folyik itt.
Mrs. Desmond szintén felemelkedett, egyik karjával felhúzva férjét is.
- Csatlakozunk - mondta.
- Mi is - tette hozzá Mr. Aldritch. - Kivéve Sunnyt. - Sunny azonnal kimászott a medencéből, és amúgy csöpögve beleszólt a beszélgetésbe:
- Miből kivéve Sunnyt?
A többi szomszéd feszengve félrenézett. Kicsi és csendes delegáció alakult. Mr. Anderson dühe hajtotta ki őket az utcára.
- Néhány kérdésünkre válaszoljanak - mondta a két őrszemnek Desmondék udvarán. Azok most a keleti híd fölött fészkeltek, ami ennek következtében nyikorgott a közepén. A lények kiegyenesedtek. Elkezdték összedörzsölni karjaikat. Mr. Anderson nem fordított figyelmet a gyenge kis zajra. - Méghozzá most - folytatta.
- Információt akkor nyújtunk, ha célszerű lesz - válaszolták a dobozok. Most nem is tartották előre őket a lények, a testükön lógtak, mint valami fényképezőgépek.
- Kapcsolatba akarunk lépni a kívül levő barátainkkal és rokonainkkal.
- Sajnos, ezt nem engedhetjük meg.
- Én… - Mr. Anderson hangja veszélyesen visszafogottnak tűnt. Sör és baseball - gondolta Mrs. Desmond bosszúsan, ez az, ami arra készteti a férfit, hogy férfiként viselkedjen. - Én - ismételte meg Mr. Anderson - visszautasítom, hogy itt tartsanak.
A dobozok megtartották szokásos szünetüket. Az összedörzsölődő karok hangja magasabb tónusúvá vált.
- Nincs érdekünkben beavatkozni az életükbe. Kérjük, funkcionáljanak továbbra is normálisan.
- Normálisan! Normálisan! - Mr. Anderson is felemelte a hangját. - Azt képzelik, hogy az elmúlt néhány nap bármelyik része is normális volt számunkra? Bebörtönöznek minket a saját otthona finkba. Elvágnak a barátainktól. Megfosztanak az ételem- és információforrásainktól. Még a televízióban is mindig ugyanaz van.
Hosszabb szünet állt be. Aztán jött a válasz a dobozokból, mintha törpék kórusa mondaná:
- Folytattuk az adást, mert úgy véltük, hogy a televízió hozzátartozik a napi életükhöz. Örömmel elfogadunk programjavaslatokat.
Mr. Anderson gúnyosan elmosolyodott.
- A testrablók inváziója - mondta.
- A behatolók - így Mrs. Aldritch.
- Joanie szereti Chachit - szólalt meg Sunny.
A következő nap szállították az idegenek az első rakomány élelmiszert. Négy újabb jelent meg közülük szétosztani. Karjaikat lengetve üdvözölték egymást, ami majdnem szexuális jellegű volt, és némiképp undorító, gondolta Mrs. Desmond. A dobozok, amiket hoztak, kutyaeledelre emlékeztető kemény labdacsokat tartalmaztak.
- Ti hisztek ebben? - kérdezte Mrs. Desmond. Tekintélyének visszaállítása izgatta. Úgy érezte, Mr. Anderson akciója kissé megrendítette. - Feltételezik, hogy megesszük ezt? - kérdezte a mellette álló idegent. Az ránézett három kocsonyás szemével, de nem válaszolt.
Mr. Aldritch felkapott egy labdacsot, és megkóstolta.
- Éppolyan az íze, ahogyan kinéz - jelentette ki.
- Úgy néz ki, mint az állateledel, amit az állatkertben árusítanak - mondta Mrs. Desmond.
- Úgy néz ki, mint a szar - szólalt meg Sunny -, mind a patkányszar. Én nem fogok enni belőle.
A dobozok replikáztak:
- Az élelem kiváló minőségű. Nincs benne rákot okozó anyag, és kis mennyiségű fluor van hozzáadva a vitaminokhoz.
- Nekünk változatos ételekre van szükségünk - mondta Mrs. Narr kétségbeesetten.
- Nem, ezek ki fogják elégíteni táplálkozási szükségleteiket.
- A változatos ételeket szeretjük.
Mr. Evert ma csatlakozott hozzájuk. Sápadtnak és határozatlannak tűnt.
- A csecsemő nem tudja megrágni ezeket - jelentette ki.
- Az élelmet a lakóhely szerint osztottuk szét. Abban a dobozban, melyen a maguk lakásának száma áll, porított változatot is talál, melyet fel lehet oldani vízben. - Mrs. Desmond kezdte kiosztani a csomagokat. Az idegenek visszahúzódtak megszokott sarkaikba. - Holnaptól kezdve - kántálták a hangdobozok - vizsgálatokat végzünk naponta.
Mr. Kramer torka kiszáradt.
- Vizsgálatokat?
- Vigyázunk magukra. Felelősséget vállaltunk magukért. - A hangok felgyorsultak. - Ellenőrizzék a tévékészülékeiket. Filmfesztivált sugároznak.
Mr. Anderson belemarkolt az ételbe, és hagyta, hogy a kis gömböcskék kiguruljanak ujjai közül.
- Patkányeledel! - kiáltotta. - Laboratóriumi patkányok. Ez az. Ez itt egy kísérlet.
Nyolc újabb idegen jelent meg reggel a vizsgálatokhoz. Mindegyik több műszert tudott egyszerre kezelni, így az egész nagyon gyorsan folyt le. Mr. Kramer előérzetei ellenére a vizsgálatok valóban csak vizsgálatok voltak. Szövetmintákat, vér-, vizelet-, nyálka- és székletmintát vettek mindegyik szomszédtól. Megmérték mindegyikőjüknek súlyát és magasságát, lejegyezték hangmagasságát, elemezték testtartását. Egyensúly- és reflextesztek voltak, meg kérdőívek.
- "Az az érzésem, hogy az emberek el akarnak kapni engem - olvasta fel Mr. Anderson személyiségi felméréséből. - Általában igaz, néha igaz, ritkán igaz." Jézusmáriám!
A hét végén az idegenek újabb bejelentést tettek. Kezeik összedörzsölése különösen harmonikus volt. Öt doboz Whitman-féle édességet hoztak, speciális ajándékként.
- Nagyszerű - mondta Mr. Narr. - Mikor kapjuk meg őket?
A szintetikus hangok bosszantóan egyenletesek voltak.
- El vannak rejtve. Fel kell kutatniuk.
Döbbent csend támadt.
- Bizonyára viccelnek - szólalt meg Mr. Anderson. Valami kattanást érzett magában, düh rántotta össze a gyomrát - Együttműködtünk magukkal a vizsgálatokban, válaszoltunk a kérdőívekre. De nem fogunk csokoládé után vadászni.
- Én igen - jelentette be Sunny. - És fogadok, meg is találom.
- Pszichológiai trükk, hogy teljesen összetörjenek. Mr. Martin, vegye a pisztolyát. Ami sok, az sok.
Mr. Martin lassan benyúlt az ingébe.
- Nem fog működni. Már próbáltam.
Átnyújtotta a fegyvert Mrs. Desmondnak, aki az előudvara felé célzott vele. A lények nem adták jelét annak, hogy észrevették.
- Ne így! - csattant fel Mr. Anderson. - Terv kell, kellenek a dobozok… - Hangja elcsuklott, ahogy Mrs. Desmond meghúzta a ravaszt, de csak süket csend következett.
- Biztos benne…? - kezdett bele.
- Ó, igen, töltve van.
- Hadd próbáljam meg. - Mr. Kramer nyúlt a revolverért. Keze erősen reszketett, és izzadságfoltot hagyott Mrs. Desmond száraz bőrén. A férfi mostanában nagyon rosszul nézett ki. Flörtölő, könnyed modora eltűnt az utolsó alkoholcseppekkel. Most egy heves mozdulattal a homlokához szorította a fegyvert, és meghúzta a ravaszt. A csendet most sem törte meg semmi.
- Az istenit! - Zokogni kezdett. - Az istenit!
Sunny jött az utcán ugrándozva.
- Megtaláltam egy dobozt Andersonék borostyánja között! - kiabálta. - És egy másikat a kocsink alatt. Enyém az összes csokoládékrém.
David Anderson tűnt fel egy Whitman-féle mintakollekcióval.
- Itt van, mama - mondta.
Mrs. Anderson kinyitotta a dobozt.
- Van egy rumos bonbon. Vegye el, Mr. Kramer. - A többit körbeadta.
Mrs. Narr kivett egy karamellásat.
- David jó fiú - mondta csendesen Mrs. Aldritchnek, aki bólintott, miközben elgondolkodva tovább rágott.
- Remek gyerek - felelte. - Csak egy kicsit el van nyomva. Sunny sosem lenne ilyen elesett.
- Igen, tudom - értett egyet Mrs. Narr.
Ezek után kezdték el a lények elrejteni a napi élelmiszeradagot és meghatározni a vadászat idejét. Egy nap a szomszédok semmi élelmet nem találtak. Az idegenekhez folyamodtak segítségért, de azt a választ kapták, hogy keressenek alaposabban. Egy héttel később akadtak rá a hiányzó dobozokra Aldritchék garázsában.
- Meglep, hogy egyáltalán megtalálták - jegyezte meg Mr. Martin undorodva.
- Szerencse, hogy az egész utcán parkolhatnak. Szerencse, hogy ide nem kell kocsit állítaniuk.
Mrs. Desmond vigyázott a plusz élelemre, ami biztosítékot jelentett egy újabb sikertelen kutatás esetére. Úgy érezte, ő a legmegbízhatóbb, mivel még volt szárított élelmük, de ezt nem magyarázta el a többinek. A tényt, hogy ők még mindig ittak kávét, megtartották a saját titkuknak.
A harmadik héten a vizsgálatok alkalmából megkérték Mr. Andersont, hogy maradjon ott kiegészítő tesztekre. Egyetlen lény végezte a pluszmunkát; ekkor látott először a férfi idegent egyedül. Kezdte észrevenni a különbségeket az egyedek között, eleget ahhoz, hogy rájöjjön, Sunny igazat mondott. Rengetegen voltak. Időnként még a szaguk is változott. Az, aki most a vérmintát vette tőle, a megszokott tonhalszagot árasztotta, némi fokhagyma beütéssel. Mr. Anderson azt gyanította, hogy az ő étrendjük változatos. Megpróbálta pontosan megszámolni, hogy hányan vannak, de nem sikerült neki. A reménytelen tüzekre gondolt, amiket éjről éjre gyújtottak, amikor soha nem jelent meg emberi teremtés az égen, hogy meglássa őket. Teljesen elcsüggedt.
A doboz a szokásos, magas tónusú, kifejezéstelen hangon szólalt meg:
- Úgy tűnik, rendellenes a cukorfeldolgozási képessége.
- A cukorbetegségről beszél. Nekem nincs.
- A vizsgálataink alapján van.
- Azt hittem, hogy alacsony cukortartalmú diétára fogtak minket. De ha igaza van, inzulinra lesz szükségem.
- Több lehetséges kezelési mód létezik. Mindegyik szorosabb kapcsolatot tételez föl ön és miközöttünk, mint amit megengedhetünk. Az ilyen érintkezés elronthatja a kontrollcsoport tisztaságát. Szükségszerű az ön eltávolítása.
Mr. Andersonnak végigfutott a hideg a hátán.
- A kontrollcsoportét? - kérdezte. Most az ő hangja is magas volt, és valahogy hamisan csengett. - Mi vagyunk a kontrollcsoport? - Nem jött válasz - Ne vegyenek ki. Kérem.
- Sajnálatos. Ön volt az egyik legragyogóbb alany. Mindig élveztük a kérdőíveit. És valamiféle vezető szerepet vállalt. Valaki másnak kell a helyébe lépni. Amit önmagában érdekes dolog lesz figyelemmel kísérni. Mrs. Aldritch talán? Vagy Mr. Kramer?
Ez több volt, mint amennyit bármikor is mondott egy lény Mr. Andersonnak. Már maga az információ mennyisége is jelezte helyzetének reménytelenségét. Nem fogják visszaengedni. Még csak elköszönni sem. Nem volt oka rá, hogy ne legyen őszinte.
- Ott a családom - könyörgött. - A gyerekeim.
- A gyerekekről bebizonyosodott, hogy mindenhez tudnak alkalmazkodni. A fő dolog a kontroll egysége. Enélkül egyetlen más kísérletünket sem lehet kiértékelni.
Mr. Anderson közelebb manőverezett az idegenhez. A karok majdnem átölelték őt, a szag nagyon erőssé vált. A halikrára emlékeztető szemek megnagyobbodtak. A férfi megragadta a hangdobozt, és szorítani kezdte, bár égette a kezét. A tárgy formátlanná vált, elolvadt a tenyerében, és vele olvadt el utolsó reménye is. A lény ügyet sem vetett az akcióra, egyszerűen gyengéden meg ragadta a férfit a vállánál és a karjánál fogva, és arrébb taszította. A szemek rászegeződtek.
- Mindannyian tévednek - tört ki Mr. Anderson -, ha azt képzelik, hogy kontrollhelyzetet hoztak létre itt. Igazán nevetséges. - Érezte, hogy nedves lesz arca, orra megtelik. Megtörölte. - Úgy értem, ha egy pillanatra is azt hiszik, hogy normális az, ami odakint folyik.
A lény enyhén összedörzsölte a karjait, ami olyan hangokat adott ki, mint a fákat borzoló szél. Hogy ez mit jelent, Mr. Anderson nem tudta, de úgy vélte, a szemek erősen figyelik őt, és a mozdulat gondterhelt volt.
Öt év múlva látták őt újra a Poplar utcában. A lények tévedtek feltételezéseikben. Sem Mrs. Aldritch, sem Mr. Kramer vagy Mrs. Desmond - minden terve és reménye ellenére - nem emelkedett ki mint a szomszédság természetes vezetője. Sunny volt az, aki közvetített a lakók és a teremtmények között, aki szervezte az élelemvadászatokat, és ünnepnapokat talált ki szórakoztatásukra. Egész gyorsan rájött, hogy minták szerint rejtik el az ennivalót, s bár e minták változtak, húsz percnél több sosem kellett neki a sikeres vadászathoz. Ezt a képességét arra használta, hogy rákényszerítse a vonakodó felnőtteket akarata teljesítésére. Lassan eltűnt a harag, a neheztelés, és természetessé vált Sunnyra hallgatni, egyetérteni vele; tenni, amit ő mond. Mikor Martinék kutyája hisztérikus véget ért, és Sunny azt kívánta, mindenki vegyen részt a Martinék hátsó udvarában rendezett temetésen - így történt.
Mrs. Narr hagyta elgyomosodni kertjét, és megtanult pitypangsalátát készíteni, amit éppoly lelkesedéssel fogyasztottak, mint az alkalmankénti Whitman-cukorkákat. Mr. Kramer elindította a mesemondó esteket, melyeken az ő történetei voltak a legjobbak. Olyan jók, mint a szappanok - ahogy Mrs. Aldritch sóvárogva megjegyezte.
Mr. Kramer épp egyik kedvencét mesélte a nádszálkarcsú harcosokról, kik üvegházakban éltek, zöld hegyek tetején a világ végezetének eljövetelekor, mikor Mr. Anderson újra megjelent. Mikor a lenyugvó nap utolsó sugaránál megpillantották, csodálatosnak találták. Bőre nedvesen csillogott, karjával integetett beszéd közben, szavai egyfajta éneknek tűntek. Az idegenekkel élt, mondta. De most visszatért. Úgy érezték, valamilyen messiás jött el személyében, hogy elvezesse őket a szabadsághoz. Ő maga is így gondolta. Hacsak nem egy másik kísértetről volt szó. Erről igazán nem lehetett bizonyosságot szerezni.
Morvay Nagy Péter fordítása