Karen A. Szimonjan - Hívogató, hívogató világ…
I.
Az ajtó kitárult.
Zaj, csikorgás nélkül. Ösztönösen odafordult, s meglátta váltótársát, aki félszegen állt az ajtóban, s őt nézte.
Üdvözlés helyett értetlenül megkérdezte:
- Most már nőket is küldenek?
A fiatal lány zavarodottan biccentett.
- Mit áll ott? Lépjen be - hívta a férfi. S amikor a fiatal lány belépett, hozzátette: - Üljön le. - A lány leült az átlátszó fal előtt álló karosszékbe. - Jól utazott?
- Igen. Köszönöm - felelte a lány. Majd felállt, s így szólt: - A nevem…
- Üljön, üljön csak! - szakította félbe a férfi, s karját összefűzte mellén. Ebben a szobában az emberek nem ismerkednek. Az emberek itt háromévenként találkoznak, ahogy mi most, és utána elválnak. - A lánnyal szemben állt, az áttetsző fal mögött elterülő kékes, itt-ott erdő borította völgy peremén. A fák fejük tetejére állított polipokra emlékeztettek, a narancsszínű ég felé nyújtogatták sima, nagyon hosszú és ideges csápjaikat. - Most veszi át az állomást, vagy azután, hogy egy kicsit pihent? - kérdezte a férfi.
- Mindegy.
Mindketten hallgattak.
A csendben hallatszott, amint halkan és szégyenlősen, szaggatottan zümmögtek a kvarcórák.
A hallgatás fokozatosan elviselhetetlenné, idegesítővé vált. S hogy teli torokból el ne kiáltsa magát, a lány fojtott hangon megjegyezte.
- Micsoda különös bolygó.
- Egy csöppet sem - tiltakozott a férfi. - A legközönségesebb bolygó. Semmi rendkívüli nincs itt. Látja a fákat? - Félrehúzódott, hogy a lány láthassa a fákat a völgyben. - Egy-két hét múlva a leghétköznapibbnál is megszokottabbak lesznek. Az egyetlen különös ezen a bolygón: a fák, azonban csak kezdetben… Később megszokja őket. Minden annyira megszokott lesz, hogy bele lehet bolondulni.
- S maga már belebolondult? - kérdezte a lány.
- Nem is gondoltam rá. Az ember a bánatba, magányba, léte értelmetlenségébe bolondul bele vagy abba, hogy elfeledkeztek róla. Itt azonban szó sincs bánatról, mert feszített a munka. Egész nap. Ha ellustulsz, s valamit elfelejtesz, a gépek és robotok a bolygót szitává luggatják. S rólam sem feledkeztek el. Hiszen valahol várnak rám. S csalogatnak. Mindig. Hívnak nap mint nap, minden órában… E percben is hívnak. S én sietek - ismerte be egy kissé zavarodottan.
- Rögtön átveszem az állomást, s akkor nem késik el - mondta a lány. Bizonyára nagyon erős a honvágya.
- Mi után?
- A Föld, a Mars után… Melyik bolygóról való?
- A Kecskeszarv-151-ről. Ott születtem s nőttem fel. A Földön még nem jártam.
- Mindegy - jelentette ki hanyagul a lány. - A lakott bolygók nem különböznek a Földtől. Lehet, hogy száz év múlva ez sem fog különbözni tőle. Ugyanolyan világ lesz. Az igazat megvallva, már én is unom egy kicsit. Azt gondoltam, hogy itt minden rendkívüli lesz. Maga azonban azt állítja, hogy nincs semmi különös, s én hiszek magának. S egy kissé irigyelem…
- Miért?
- Nemsokára otthon lesz.
- Ne irigyeljen. Nem térek haza.
- Tehát, marad? - kérdezte értetlenül a lány. - Van már utasítás arról, hogy ketten fogunk ügyelni?
- Nincs. - A férfi végre elmosolyodott. Leült a lánnyal szemben, s tenyerével átfogta a térdét. - Oda indulok. - Ujjával az esti égbolt egy ragyogó pontjára mutatott.
- Fényes csillag.
- Nagyon fényes - felelte, s lassan himbálódzott a karosszékben. - Egyre ragyog és hív. Türelmetlenül vártam a váltást, hogy átadhassam az állomást, s odarepülhessek.
- A Kecskeszarv-151 után nem vágyódik?
- Nem tudom. Hogy is mondjam?… Bizonyára vágyódtam. - Egy darabig hallgatott, majd alig hallhatóan csendesen folytatta: - Azonban hívnak engem… Érti?
A lány biccentett, s hogy eloszlassa az őt hatalmába kerítő furcsa érzést, hangosan így szólt:
- Talán mégiscsak jobb, ha rögtön átveszem az állomást. Különben valóban elkésik. Mikor akar indulni?
- Amint átadtam az állomást - mondta. - Ez pedig egy óráig sem tart.
II.
Másnap ugyanabban a szobában találkoztak. A lány, aki már átvette az ügyeletet, egy csöppet sem csodálkozott: tudta, hogy a férfi még nem utazott el.
- Jó reggelt - köszöntötte a férfi a lányt.
- Jó napot - válaszolta a lány. - Igaza lett: már hozzászoktam a fákhoz a völgyben.
- Nagyon kedves hozzám - mondta a férfi. - Azonban pontosan tudom, hogy csak egy-két hét múlva szokja meg őket.
- Még nem utazott el - mondta a lány. - S én egész éjjel nem tudtam elaludni. Percről percre vártam, hogy űrhajója hajtóműveinek üvöltése megsüketít. Mellesleg az indítóállástól idehallatszik a hajtóművek zúgása?
- Igen, de nagyon gyöngén.
- Mi a neve?
A férfi ismét összevonta a mellén a karját.
- Tegnap már mondtam, hogy ebben a szobában az emberek nem ismerkednek. Egy régi és egy új ügyeletes háromévente találkozik itt, s búcsúzik is nyomban egymástól. Én nem ismerem az elődöm nevét, ő nem tudta meg az enyémet…
- Miért?
- Mert fölösleges - mondta a férfi.
- Miért lenne fölösleges? - csodálkozott a lány. - Hiszen emberibb módon is találkozhatunk és elválhatunk.
- Természetesen lehet - válaszolta a férfi. - Ez azonban nehéz mind a távozónak, mind a maradónak. Ezen az eldugott bolygón véletlenül kereszteződik két, eddig a világmindenség különböző szögleteiben élő ember útja. Kereszteződik, hogy még aznap ismét szétváljon. S ezek ketten egész életökben többé sohasem találkoznak. Érti, találkoznak, majd elválnak, hogy többé már sohase találkozzanak. Ha viszont ismerik egymás nevét… Akkor várni fogják, hogy találkozzanak. Mert már nem egy névtelen valaki az illető. Hogyan magyarázzam meg magának?… A név már valami több. Majd ha három évet eltölt itt az ügyeleten, saját magán is megérzi, s képtelen lesz megmagyarázni utódjának, mit jelent, amikor hosszú magány után találkozol egy emberrel…
- Nem hiszem, hogy a név zavart okozhat…
- Bizonyára nem. Mi szükség azonban arra, hogy "valaki", akivel többé már sohasem találkozol a gigászi világmindenségben, egy bizonyos, nevet viselő személy legyen.
- Maga tegnap nagyon sietett - mondta a lány.
A férfi nem válaszolt.
A csöndben ismét hallatszott a kvarcórák halk, szaggatott zümmögése. Ez a peremvidéki bolygó volt a határ, melynél a világűr meghódítása egyelőre megállapodott. Ezerszámra voltak ilyen bolygók a hódítás határvonalán. S mindegyikőjük mezsgye volt a már megismert és a még ismeretlen világ között. Száz vagy még több esztendő alatt a magányos ügyeletesek által ellenőrzött gépek és robotok átformálják a bolygót, létrehozzák azt a szükséges környezetet, amely nélkül lehetetlen az emberek betelepítése. Majd a világűr legkülönbözőbb szögleteiből emberek érkeznek, s megteremtik a kolóniákat. Kár, hogy eddig egyetlen bolygón sem találtak értelmes lényekre. S máig a világűrben csupán a számtalan kapcsolatszál húzódik, melyet valaha a Földön élő emberek alakítottak ki.
- Véleménye szerint most hány ember él az egész világűrben? - kérdezte váratlanul a férfi.
- Bizonyára néhány százmilliárd - felelte a lány.
- Úgy emlékszem, a huszadik században csak a Földön éltek az emberek, s mindössze hárommilliárdnyian voltak.
- Most a huszonnyolcadik században járunk - mondta a lány, és hozzátette: - Még sokáig marad? Már nem hívják?
- Most a huszonnyolcadik században járunk - helyeselt a férfi. - S az emberek, különösképp a lányok egy csöppet sem változtak.
III.
A csillag makacs volt.
Egyre csak hívta, hívogatta.
S a férfi képtelen volt elfojtani ezt a makacs hívást.
Amikor néhány nap múlva ismét elindult a szobához, ahol az emberek sohasem ismerkednek, már tudta, hogy amint elhagyja ezt a szobát, ez az isten háta mögötti bolygó emlékké válik, álommá vagy gyermekkorában hallott mesévé, melyet az ember újból és újból hallani szeretne, azonban nincs meg már a mesemondó, ha pedig mondják még a mesét, a szív összeszorul, mert az egész történet elvesztette egykori varázsát.
- Hamarosan útra kelek - jelentette be a férfi. A lány rápillantott, és nem válaszolt.
- Hamarosan útra kelek - ismételte meg.
- Mi pedig elválunk - jegyezte meg nagyon halkan a lány. - Emberi sorsok találkoznak s válnak szét véletlenül ezen a bolygón. Igaz?
- Találkozunk még.
- Annyi világ létezik - folytatta a lány. - S oly hatalmas a világűr…
- Húszéves voltam, amikor iderepültem - jelentette ki a férfi. - És maga most hány éves?
- Én is húsz vagyok.
- Tudja, ezen a bolygón csak a húszévesek útjai kereszteződnek. Ezen a hétköznapi bolygón… Különös, ugye?
- Igen.
- Amikor bekerülnek a hétköznapi életbe, egyszer csak valóban furcsa világok kezdik hívogatni őket. S ők oda igyekeznek, ahol minden szokatlan. S ha már igyekeznek, találkoznak is ott, ahol valóban minden rendkívüli a világűr, a nap, a bolygó… Feltétlenül találkozni fognak.
- Miért hívogatnak ezek a különös világok? - kérdezte a lány. - S miért hallják az emberek ezt a hívást?
- Nem tudom. Azonban mindig így volt… Becsületszóra. Hallották ezt az argonauták, Kolumbusz, hallotta Amundsen… - Egy pillanatra elhallgatott, majd hozzátette: - A nevem Ádám.
- Az enyém: Lilit - szólt a lány. - Biztos vagy benne, hogy találkozunk?
- S te tudod, hány ember él a világon?
A lány zavarba jött.
- Csak két ember létezik a világon. Én és te. S mindössze egy csillag van, a legfurcsább világ az egész világűrben.
Földeák Iván fordítása