Karen A. Szimonjan - Csak hárman térnek vissza a Földre
- Nem bírom tovább.
A sisak vastag üvegjén keresztül csak a szája mozgását érzékeltem. A hangját nem hallottam, de kitaláltam, hogy Mario Mantovani ezt mondta: "Nem bírom tovább." Majd lehunyta szemét, és kérőn így szólt:
- Menjetek...
Körülpillantottam.
Minden változatlan volt. Fejünk fölött mozdulatlan, narancsszínű felhők takarták az eget. Néha-néha távolról tompa menydörgés hallatszott. A szürke massza pedig egyre kúszott előre, lassan, de feltartóztathatatlanul.
Mit akart ez a bennünket leszállás óta szakadatlanul követő szürke tömeg?
Vulkáni lávára emlékeztetett, csak szemmel láthatóan képlékenyebb volt. Be akart keríteni. Ha Mario nem áll talpra, valószínű, hogy utolér bennünket.
- Csak az időt fecséreljük - mondta Orlik Tadeus. - Emeld csak fel, vigyük együtt.
Mario ellenkezni próbált, kért, hagyjuk békén; emlékeztetett, hogy ha az expedíció kudarcot vall, miként ez Ogri Kenyirojjal is történt, akkor egy újabb csoportot szerelnek fel a bolygó tanulmányozására...
...Felemeltük, és vittük magunkkal. Teste meglehetősen súlyos volt.
Egyre csak hátrapillantgattunk. A távolság közöttünk és a szürke massza között kissé növekedett. Mégis, az makacsul egyre kúszott utánunk - nyilván már saját zsákmányának tartott minket, és nem sietett különösebben. Tapogatóit előrevetve, zubogva és dübörögve, lassan haladt előre.
- Csak minél gyorsabban eljussunk az űrhajóig. Ogri Kenyiroj csoportját éppen ez a massza pusztította el - mondtam, miközben kifújtam magam.
- Igen, minden bizonnyal - erősitette meg Orlik Tadeusz.
Megértettem, hogy semmi újat nem mondtam. A narancsszínű felhők, a kúszó massza és a körülöttünk levő csend azonban arra késztettek, hogy megszólaljak, mindegy, hogy mit.
- Amint odaérünk, tüstént felszállunk.
- Igen - felelte Orlik Tadeusz.
- Ne vigyünk magunkkal mintát ebből a masszából?
Orlik elhallgatott.
- Ez a bolygó egyetlen lakója. Nézd, hogy siet utánunk.
- Elfáradtam - panaszkodott Orlik.
- Pihenjünk - javasoltam.
- Nincs rá idő.
Folytattuk utunkat. Ezúttal már nem beszélgettünk. Csak Mario mozgatta időnként ajkát, ami azt jelentette: hagyjatok magamra!
...Estére, mikor a narancsszínű felhők sötétbe váltottak, a látóhatáron kirajzolódtak a rakéta körvonalai.
A szürke massza jócskán lemaradt mögöttünk. Már nem lehetett kivenni mozgékony csápjait és bugyborékoló felszínét. Mi azonban egy csöppet sem kételkedtünk abban, hogy nem feledkezik meg rólunk. Ezt tette a földet éréstől kezdve. Mariót sikerült bekerítenie. Ha csak egy kicsit is késünk, társunk most már nem lenne az élők között.
- Miért álltál meg? - kérdezte Orlik Tadeusz.
- Valaki jön.
- Talán a massza?
- Nem. Ember.
Mariót a földre engedtük. Az égbolt már egészen szürkévé vált. És ebből a háttérből, néhány lépésre elöttünk egy ember körvonalai jelentek meg. Felénk tartott.
- Szkafandert visel. - jegyeztem meg.
...Az ismeretlen közeledett. Szótlanul ránk meredt. Majd a messzeségbe pillantva így szólt:
- Közeleg a massza. Igyekezzenek. Az űrhajó nincs messze. Ott nincs veszély.
Felemeltük Mariót, és továbbindultunk. Az ismeretlen velünk jött.
- Ogri Kenyiroj csoportjából vagy? - kérdezte Tadeusz.
- Igen. Az egész csoportból egyedül én maradtam életben. A többieket elnyelte a massza. Elragadó látvány!
- Micsoda?
A jövevény úgy tett, mintha nem hallaná.
- Nem segitenél nekünk? - kérdezte Tadeusz. - Hármasban könnyebb Mariót vinni.
Az ismeretlen egyáltalán nem törődött azzal, amit Tadeusz mondott. Tőlünk kissé távolabb lépdelt.
- Hogyan menekülhettél meg? - kérdeztem.
- Rászedem a masszát. Már négy és fél éve követ. De azt már nem! Az ujjam köré csavarom.
Meg szerettem volna kérdezni, hogyan sikerül ez neki, de közben elértük az űrhajót.
...Kitekintettünk a kabinból.A hamuszínű massza minden oldalról körülvette a rakétát.
- Molibdénnel táplálkozik - magyarázta új ismerősünk. - Lám, miért kergeti azokat, akik szkafandert viselnek. Nem az emberek, az öltözék kell neki. Pontosabban a molibdén, amit az tartalmaz.
Mario halkan felnyögött.
Orlikkal szótlanul összenéztünk.
Az ismeretlen kipillantott a kerek ablakon. Hallottam, hogy ezt mondja:
- Reggel indulunk. Bármi áron is.
Ez amúgy is világos volt. Mi azonban négy főre szaporodtunk, az űrhajóban viszont csak háromnak volt hely.
- Repüljetek ti hárman, majd én maradok - mondta Orlik Tadeusz.
- Mario beteg. Neki feltétlenül repülnie kell - mondtam. - Neked ugyancsak vissza kell térned. Be kell fejezned a kutatásodat. Én maradok. Nem fogunk vitázni ezen.
- Így vagy úgy, de nekem vissza kell térnem a Földre - jelentette ki új ismerősünk. - Maguk viszont sorsot húzhatnak, ki fog velem repülni.
- Én maradok... - Mario szaggatottan lélegzett. - Nekem már... mindegy... vége... Én... nem bírom tovább. Repüljetek ti hárman...
- Én mindenképp vissza kell hogy térjek a Földre - mondta újdonsült ismerősünk. - Holnap döntsék el maguk között, ki marad itt... Ketten velem jönnek. Nekem feltétlenül repülnöm kell.
Úgy döntöttünk, berekesztjük a vitát.
Nem tudtam aludni. Majdhogynem fuldokoltam az izgalomtól. Elszántam magam arra, hogy a bolygón maradjak. De vajon miért hajtogatja új ismerősünk egyre, hogy neki repülnie kell? Miért gondol elsősorban magára?
Láttam, hogy Tadeusz sem alszik. Nyugtalanul forgolódott, és végül halkan megszólalt:
- Nem szabad vádolni... Négy és fél év... és teljes magányban.
- Először találkozom ilyen emberrel - mondtam.
- Ez nem ember - hallatszott Mario gyönge hangja. - Bizony isten nem az. Hagyjatok itt... Közel a vég... De mégis, ez nem ember.
Elhallgattunk.
Nem sikerült elaludnom. Egyre Mario szavai csengtek a fülemben: nem ember. Miért is ne mondhatnánk ezt egyenest a szemébe?
Felkeltem, odaléptem a jövevényhez, megráztam a vállát, majd megpróbáltam felemelni a fejét. Nehéz volt, túlságosan is nehéz. Felkattintottam a zseblámpámat, és a keskeny fénysugár végigsiklott arcán. Még közelebb hajoltam hozzá.
- Orlik!
Tadeusz felpattant a helyéről.
- Orlik... Hiszen ez Ogri Kenyiroj csoportjának egyik robotja! - kiáltottam fel.
Reggel nem volt szükségünk arra,hogy sorsot húzzunk. A robot fejét magunkkal vittük. Ez a legfontosabb, mivel ott voltak rögzítve a négy és fél éves megfigyelés adatai... A törzsét kihajítottuk.
A szürke massza pedig bugyborékolva egy szempillantás alatt bekebelezte a fémtestet...