Jurij Scserbak - A kihallgatás
Bár ezredesnek szólították, ő is az ejtőernyősök terepszínű overallját viselte. Egy kendővel percenként megtörölte a kezét. Géppisztolyát a szomszéd asztalra rakta, amelyen az ejtőernyősök éppen felállították az elektronikus gépezetet. Amikor az ezredes leült a hordozható íróasztalhoz, Mezia észrevette, hogy a feje egy keskeny, hajlékony, bőrrel bevont száron imbolyog. Mezia megértette, hogy ügye rosszul áll: hallott már egyet s mást az ilyen protézisnyakú emberekről.
- Há-á-át - szólalt meg az ezredes mosolyogva -, talán már azt hitték, hogy elfeledkeztünk a létezésükről?
- Igenis, uram - felelte Mezia. - Azt gondoltuk, hogy már nem jönnek.
- Évekig nem volt repülésre alkalmas idő - közölte az ezredes sajnálkozó hangon.
- Igen, uram.
Mezia a saját lábára meredt. Eszébe jutott a nyolc kilométernyi gyalogút a tarlón, amelyet mezítláb tett meg. Körös-körül már elkezdődött az aratás, és az R-259 falu határában, a déli lejtőn elterülő szántóföldet az előző héten lekaszálták.
Mezia öreg, terepszínű nadrágot és kifakult, égszínkék trikót hordott. Az ejtőernyősök megtalálták sarlóját (Mezia a 118-KC tó partján kaszált), a sátor bejárata mellett.
- Ideges? - kérdezte az ezredes gúnyosan.
- Igenis, uram.
Az ezredes cigarettacsomagot vett elő és rágyújtott. Meziára nézett, majd overallja zsebébe süllyesztette a cigarettákat.
- Milyen a termés? - kérdezte, vöröses füstkarikákat eregetve. - Ezek rákellenes cigaretták - magyarázta. - Lymphoszarkómám van. Ezeket kell szívnom.
- Nem rossz a termés - felelte Mezia, és nagyot nyelt.
Az ezredes a szomszéd asztalhoz lépett, és mutatóujjával megpöcögtette a mikrofont.
- Katrin hol marad? - kérdezte ingerülten.
- A rozs, úgy látszik, nem lesz rossz - ismételte meg a választ Mezia. Erőlködött, hogy ne gondoljon Mariára. Lehet, hogy nem találják meg. Amikor már harmadik hónapja volt áldott állapotban, egy szál háziszőttes ruhában, mezítláb az erdőbe mentek. Azután újra kinőtt a haja. Amikor Mezia megsimogatta a fejét, érezte, hogy szúrják a tenyerét a rugalmas, fekete hajszálak.
Magas leány lépett a sátorba, szürke nadrágban és sárga pulóverben. Mezia csodálkozva bámult a leány napbarnította, kecses nyakára: egyetlen dísz sem ékesítette.
- Hol csavarog?! - mordult rá az ezredes. - Itt az ideje, hogy ezzel a fickóval foglalkozzunk! - És Meziára mutatott.
- Kidolgoztam a szemfenékfelvételeket - válaszolta a leány nyugodtan. - Ne izguljon, Bonner. Nem történik vele semmi sem.
Meziához lépett, végigmérte a férfit tetőtől talpig. Mezia zavartan dugta meztelen lábát a szék alá.
- Emlékszik a készüléke számára? - kérdezte a leány.
- Igen, kisasszony. A készüléket öt évvel ezelőtt állították össze. Gyári száma: 674428.
A leány átlapozta az asztalon az ezredes előtt fekvő papírokat.
- Érdekes! - állapította meg végül. - Az A listán szerepel a száma
- Tudom - felelte az ezredes. - Minél gyorsabban meg kell vizsgálni, Katrin.
A leány kulcsot vett elő a zsebéből, és puha, napbarnította kezét Mezia nyakára tette.
- Maradjon ülve - mondta mosolyogva, érezve, hogy a férfi fel akar emelkedni. - Mi csoda gentleman! - nézett csodálkozva Meziára.
Fürgén kikapcsolta a Mezia nyakán függő apró készüléket, és óvatosan megérintve ujjaival a férfi megnyírt fejét, szétkapcsolta a vezetékeket, amelyek Mezia koponyájából kiálltak. Az A listába tartozó egyéneknek hat mikroelektródát ültettek az agyába - hármat a gondolat-ellenőrző és hármat a cselekvést irányító tekervényekbe. A többiek agyába csupán két elektródát vezettek.
Attól a pillanattól kezdve, hogy a vezetékeket szétkapcsolták, Mezia már csak Mariára gondolt. Megbízható helyen rejtette el az asszonyt a Barna hegyek között. Megállapodtak abban, hogy amikor a gyermek megszületik, Maria Jákobnak fogja nevezni. Meziának Maria haja jutott eszébe. Mindig csak kopaszon látta az asszonyt. Annak idején, amikor megismerkedtek, Maria már a nyakán hordta a készüléket.
- Az encefalográfiai laboratóriumban leszek - jelentette be a leány, és kiment, kezében Mezia készülékével.
- Szép lány! - sóhajtott fel az ezredes.
- Igenis, uram.
A barlangban búvóhelyet rendezett be Mariának, és víz- és élelmiszer-tartalékot rejtett el. Megállapodtak abban is, hogy Maria két év múlva a gyermekkel együtt megpróbál eljutni az R-204 faluba. Ott élt Mezia bátyja.
- Kiváló lány! - állapította meg az ezredes.
- Igenis, uram - helyeselt Mezia, majd kisvártatva megkérdezte: - Mentesült a készülék viselése alól?
- Igen.
- Örökre?
- Egyelőre. Korporációnk legjobb donorjai közé tartozik.
- Véradó?
- Nem - rázta meg a fejét az ezredes. - Nukleinsav. Mindenféle genetikai hókuszpókuszhoz használják. Bár azt hiszem, jobb lenne… - hahotázott az ezredes. - Azonkívül pedig az ALLL tiszteletbeli elnöke.
- Nem tudom, uram, hogy mi az - jegyezte meg Mezia udvariasan.
- Az Abszolút Lojális Leányok Ligája.
Az asztalon álló egyik készülék indikátora zöld fénnyel lobbant fel, és Mezia hallotta a leány hangját:
- Halló! Bonner! Érdekes adatok. Minden simán megy. Hallja, Bonner? Meg lesz elégedve az eredménnyel! Sikerült megfejteni az agyalapi impulzusokat.
Mezia a falu kórházából ellopott egy szülő nők számára összeállított filmet, kötszeres csomagot, ezenkívül ellátta Mariát a legszükségesebb antibiotikumokkal. Az elválás időpontjában néhány órára sikerült szétválasztania a vezetékeket, amelyek a mikroelektródákat a nyakán függő 674-428-as készülékkel összekötötték. Maria készülékét a 118-KC tóba vetette, miután egy gránitdarabbal szétzúzta. A készülék olyan lett, mint egy szétlapított konzervdoboz.
- Nézzük csak meg, mit csinált közben Katrin - szólt az ezredes elgondolkozva.
- Igen, uram
A leány ebben a pillanatban befutott a sátorba; kezében papírcsomót tartott, gépelt szöveggel. Az ezredes elmélyedt a papírok olvasásába. Katrin az asztal fölé hajolt, és súgva mondott neki valamit. Mezia látta a leány gyengéd vonalú nyakát, amelyet nem torzított el semmi. Katrinnak hullámos haja volt.
- Hát így állunk! - meredt az ezredes Mezia szemébe. - Hol van Maria?
- Nem tudom.
- Nem tudod?
- Igenis, uram. Vagyis nem, uram. Nem tudom, uram.
- Már egy hónapja, hogy megfigyelőkészülékeink nem fogják Maria gépének jelzéseit. Tudod, hogyan büntetik a készülék elpusztítóit? Hol van Mária? - kérdezte újra éles hangon. - Hol van?
- Nem tudom, uram. A tavaszi vásár óta nem találkoztam vele. - Mezia látta, hogy Katrin elneveti magát.
- Kimenni! - parancsolta az ezredes.
Mezia kilépett a sátorból. Alacsony, súlyos felhők úsztak a mező fölött. Mintegy harmincméternyire egy sárral befröcskölt, nyitott teherautó állt. Tetején ezüstös hangszórók csillogtak. A völgyben emberek arattak kaszákkal. Mezia látta meggörnyedt hátukat, izzadtságtól sötétlő ingüket.
- Szóval nem tudod?
- Nem, uram! - felelte Mezia határozottan.
A hangszórók a kocsi tetején megszólaltak, énekhangok hallatszottak, és a hangok Meziát valami régi, ismerős dallamra emlékeztették - egy szép, elfeledett, messzi zenére…
- Nem tudom! - ordította Mezia. - Mit akarnak tőlem?!
Az ezredes odakiáltotta az ejtőernyőst, és valamilyen utasítást adott neki. A katona tisztelgett, és futott a nagy sátorba, amely ugyanolyan terepszínű volt, mint az overallja. "Ez bölcsődal. Az én bölcsődalom" - gondolta Mezia.
- A rádiós szórakozik! - kiáltott fel Katrin elégedetlenül. - Hiszen mindenféle érdekes encefalográfiai leírást adtam neki. Aha, lám, kész is van. Ezt hallgassa meg! - Mezia most a saját hangját hallotta. A kaszáló emberek dermedten figyeltek fel. "Maria - mondta Mezia dörgő, idegen hangja. - Maria, szerelmem! Megmentelek, Maria! Elmégy a DCI folyó torkolatához. A bokros hegyoldalon egy elhagyott kunyhót találsz, és ott letelepszel. Megmentelek téged."
Az ezredes elgondolkozva dörzsölte meg kezével a protézisét, amely a fejét tartotta. A terepszínű sátorból előugráltak az ejtőernyősök.
- Na, én megyek - szólalt meg Katrin. - Szörnyen sok anyagom van.
- Minden rendben! - bólintott az ezredes dicsérően. - Kiváló lány vagy, Katrin!
Az ejtőernyősök, géppisztolyaikkal zörögve, a helikopterbe ültek. A hajtóművek megindultak, és a helikopter lassan felemelkedett. Az ezredes intett.
- Gyerünk - lökte meg Meziát géppisztolyával az ejtőernyős.
- Minden jót, fiam. És emlékezz, sohasem kell hazudni! Csak az igazat mondd, az igazat. Megértetted? Elmehetsz!
Mezia felnézett. A helikopter elrepült a DCI folyó irányába.
- Gyerünk - szólt az ejtőernyős türelmetlenül. - Gyerünk, gyerünk!
Mezia lépkedett, boldogan mosolyogva. Ez volt életének utolsó hazugsága. Emlékezett, hogy előző este arra kényszerítette magát, hogy ne gondoljon Mariára, és állandóan, szenvedélyesen suttogta azokat a szavakat, amelyeket suta kézzel egy papírszeletre írt fel magának: "Maria, Maria, szerelmem. Megmentelek, Maria. Elmégy a DCI folyó torkolatához. A bokros hegyoldalon egy elhagyott kunyhót találsz, és ott letelepszel. Megmentelek téged."
- Állj! - szólt rá az ejtőernyős. Mezia hallotta, hogy háta mögött egyre távolodik a helikopter zúgása. A letarolt mező szélén állt. Eszébe jutott a hosszú út a tarlón át.
- Szabad vagy! - mondta az ejtőernyős. - Menj. Szabad vagy!
Mezia a tarlóra lépett. Fájt a lába. "Nem baj - mondta magában. - Hiszen már csak öt lépés". Maga elé nézett. A Barna hegyek kék körvonalai ott remegtek szeme előtt. Hallotta háta mögött a géppisztoly závárzatának kattanását. "Már csak egy lépés" - gondolta, és megkönnyebbülten sóhajtott.
Karig Sára fordítása