Juan Luis Herrero - Telekinézis
Dona Cleta borzasztó dühös volt. A kettes szoba lakója csalárd módon, hirtelen eltávozott, háromhavi koszt-kvártély tartozásával együtt.
Senki sem látta elmenni. Nem vitt magával semmit, kevés holmija ott volt rendben a szobában. Az öregasszony összeszedte a szökevény gyér tulajdonát, és eltette a padláson.
- Hogy milyen arcátlan emberek vannak! - dohogott.
- Valóban, nem hittem volna róla, hogy képes csak így elmenni - kontrázott a szomszéd szoba bérlője is.
- Még ha zaklattam volna a hátralékkal… Aljas módon itt hagyott.
- És semmit sem vitt magával.
- Ugyan már! Amennyit ez itt ér! Rászedett, mint valami balekot. Nézzük csak, nem hagyott-e még valami mást.
A panzió tulajdonosnője a másik szoba bérlőjével együtt nekilátott, hogy átfésülje a szobát fiókról fiókra. A rövidlátó szemén vastag szemüveget viselő jelentéktelen kis emberke az egyik sarokban papírlapokat és egy nyitott könyvet talált.
- Nézze csak, Dona Cleta! - kiáltott fel.
- Talált valamit, Harper úr?
- Papírokat, azt hiszem, számlák, meg egy könyvet.
- Szóval könyvet írt! De lakbérre nem tellett neki belőle!…
- Nem, nem, hiszen nem adták ki, még nem… - helyesbített Harper -, az utolsó oldalakat kézzel írta.
- Adja csak ide, padlásra vele, meg a számlákat is! Hátha visszamerészkedik egyszer. Nagyon köszönöm a segítségét, manapság ritkán találni ilyen rendes embereket, mint maga.
- Köszönöm, köszönöm, nagyon kedves, habár…
- Hagyja csak - vágott a szavába az asszony -, a tartozását majd megadja, amikor tudja.
- Még egyszer köszönöm, asszonyom, remélem, a jövő hónapra már…
- Jól van, jól van, mondtam már: amikor tudja! Akkor hát rakjuk el ezt a limlomot. Hagyott itt egy másik könyvet is, tegnap el is kezdtem, egy nagyon érdekes kalandregény. Maga nem szeret olvasni?
- Ó, dehogynem, csak hát nincs sok könyvem. Nem adná kölcsön ezt, amit most találtunk? Legalább elszórakozom valamivel ma este.
- Tessék, bár nem hiszem, hogy valami érdekfeszítő lenne. Carter alig beszélt, milyen lehet akkor az írása? Fura címe van: Bolygástan. Lehet, hogy utána én is elolvasom.
Este Mr. Harper szokása szerint korán visszavonult a szobájába. Levetkőzött, és átadta magát fantasztikus gondolatainak. Ez a jelentéktelen ügynök, amikor magára maradt, nagy utazásokat tett gondolatban. Igen, ez volt mindene! Távoli országokat látni, holland fapapucsot és szélmalmokat, gondolával végigsiklani egy csatornán, érezni a sivatag égető leheletét, sétálni a Szajna-parti fák alatt, felmenni az Eiffel-toronyba, megpillantani Manhattant, felkapaszkodni a lépcsőn egészen a Szabadság-szobor feje tetejéig, csodálni a Kremlt, és sorba állni Lenin nyughelye előtt. Fantasztikus délibáb mindez egy ügynök agyában, aki csak egyetlenegyszer, fiatalkorában utazott: Pinos szigetére.
Micsoda melegséggel gondolt újra és újra arra az útra! Szárnyaló képzelettel távoli országokat utazott be, melyeket csak a moziban és térképeken látott! Egy egész fiók tele térképpel, s egy vasa sincs, hogy a múlt havi lakbért kifizesse.
Keze váratlanul megakadt a könyvön, az éjjeliszekrény lapján. A szökevény lakó könyve. Kíváncsiságból és a késlekedő álomra várva, belelapozott.
Nem is könyv volt az valójában. Gondosan összefűzött nagy csomó lap, keménypapír borítóban. Az utolsó lapokat kézzel írták, az írás azonban egyszerre megszakadt, és pár üres lap volt a végén. Harper olvasni kezdett. Meglehetősen unalmasnak találta. A fény és a hang sebességéről volt szó. Hogy a fény nem egyéb, mint rezgés, amely a térben halad. Hogy az anyag tulajdonképpen energia, az pedig átvihető. Majd furcsa ókori elméleteket fejtegetett, és rátért a modernebbekre… Eközben emberünk elunta és letette a könyvet, és mély álomba merült.
Eltelt néhány nap, és Dona Cleta letett arról, hogy Carter esetleg visszatér. Hová tűnhetett a gazfickó? Egy este megint Harper kezébe akadt az eltűnt fakó könyve, és folytatta az olvasást. Egyszerre a könyv érdekesebb fordulatot vett. Az utazás csodálatos gyönyöreiről beszélt, és extravagáns eszmefuttatásokba bocsátkozott az anyag, vagyis végső soron az ember helyváltoztatását illetően.
- Nocsak, ez már izgalmasabb - szólt fennhangon -, de hogy az ördögbe utazhat az ember úgy, hogy egyetlen járműve a saját akarata? Őrült lehetett ez a fickó. - Néhány bekezdés után letette a könyvet, és elaludt.
Múltak a napok, és Carter még mindig nem mutatkozott. Harper a könyvben néhány "szellemfelszabadító és akaraterősítő" gyakorlatra bukkant. Kezdte komolyabban érdekelni Carter könyve, mert saját vágyát fedezte fel benne: más országokat, új embereket fantasztikus illúzió.
Aznap éjszaka az égből aláomló esőfüggönyön időnként villámok cikáztak át. Az idő elmélkedésre ösztökélt.
A férfi leoltotta a lámpát, és elnyúlt az ágyon. Gondolatai elkalandoztak. Hirtelen furcsa borzongás fogta el, egyfajta révület kerítette hatalmába.
Mikor kibontakozott a ködös homályból, hát mit látott legnagyobb meglepetésére? Az eső, a vihar, de még a szobája is - eltűnt. Lágy pázsiton feküdt, zavartan nézett körül. Azonnal felismerte az épületet, amely vele szemben állt. Szálloda volt. Ugyanaz, amelyben évekkel azelőtt megszállt, amikor a cég Pinos szigetére küldte. Megcsípte a karját, nem álmodik-e. De nem, ugyanolyan valóságosnak érezte a fájdalmat, mint a dolgokat, amiket maga körül látott. Emelt fejjel és egyetlen gondolattal állt fel: a Bolygástan!
- Alig láttuk a napokban - mondta Dona Cleta a férfinak, amint az a szobája felé igyekezett.
- Igen… fontos munkám volt és…
- De hát maga nem odakint dolgozik?
- Az, kérem, az azelőtt volt - hazudta Harper.
Sietve elköszönt, és a szobájába ment. Végre egyedül. Távol az ostoba, tudatlan emberektől. Távol azoktól a földhözragadt, térben korlátozott nyomorúságos lényektől. Hogy mulatott rajtuk! Jelentéktelen porszemek!
Már egy hét telt el az első szabadulása, a telekinézis hatalmával történt első utazása óta. Nem kevés munkájába került túljutni a bűvös körön, amely mindig az első uticél felé vonzotta. Nagy erőfeszítések árán elérte, hogy más helyekre is áthelyezte magát. Egyre könnyebben ment a dolog: a hatalom fejlődött benne. Elég volt kikeresnie a térképen a távolságot, a szélességi és hosszúsági fokot, gondolatban e számítási műveletre koncentrálni, és az éjszakai órákban - csendjüknél fogva ezek a legalkalmasabbak - működésbe léptette nagy telekinetikus hatalmát. Azt a hatalmat, amely a többiek fölé emelte. "Szegény tudatlan ördögök" - gondolta, és végignyúlt az ágyon.
Több akadályt kellett leküzdenie. Először is a távolságot. Csak nagy nehézséggel volt képes távoli helyeket elérni. Másodszor a visszatérés. Igen, hiszen épp amikor a legjobban élvezte hatalmát, valami "visszahúzta" abba a nyomorúságos panziószobába. Kezdetben csak néhány percet tudott távol tölteni, később sikerült a távollétet néhány órára nyújtani. De ő több időt és jobb alkalmakat akart. Gyakorlat kérdése, hiszen egyre könnyebben ment neki, pár hét múlva a teljes hatalom birtokában lesz majd.
Az idő múltával, ahogy emberünk a világ négy sarkát járogatta, egy kérdés nem hagyta nyugodni: hol van most Carter? Ő volt a mestere, a jelenség felfedezője, mint ahogy könyve is bizonyította; de hol lehet ő maga?
Harper befejezte tanulmányait a könyvből, de mit jelenthet a félbeszakadt írás, miért maradtak üresen az oldalak? Fogalma sem volt róla, de nem is igen töprengett rajta. Az igazi, a lényeges ő maga volt, a szublimált ember. Igen, olyan hatalom birtokosa, amely a többi embernél összehasonlíthatatlanul felsőbbrendűvé tette. Hozzá képest a többi emberi lény mind nyomorék volt. Nyomorultak, mozdulatlan rabszolgalétre ítéltek.
Elmúlt egy hónap, kettő. A hatalom és az állandó utazás hatvankét napja. Amikor Dona Cleta, kihasználva az egyik ritka alkalmat, amikor Harper előbújt odújából, elkérte tőle a könyvet, ő kitérően válaszolt.
- De Harper úr, még mindig nem olvasta el?!
- Alig van időm olvasni… az a sok munka, igen, a sok munka!
- Akkor talán ki tudná…?
- Annyiról sose volt szó - csodálkozott az asszonyság lakója szokatlan hangján. - Engedelmével, dolgoznom kell - s gőgösen elvonult.
Harpernak már semmi nehézsége nem akadt. Teljes biztonsággal mozgott telekinetikus helyváltoztatásai során. Mindegy volt már, hová, milyen messzire: mindenhová képes volt eljutni De hol lehet Carter?
Egy hét múlva megint összeakadt Dona Cletával, aki boldogan jött vele szemben a folyosón.
- Nagy öröm ért, Harper úr! Képzelje csak, levelet kaptam a nővéremtől, szaladok elolvasni!
- Nem is tudtam, hogy nővére van.
- Nem ismerheti, hiszen Párizsban él - sietett tovább a panziósnő.
Abban a pillanatban Harper megdermedt, kábulatba esett. Amikor kitisztult a feje, a párizsi diadalív alatt találta magát.
Mi történt? Elég volt, hogy Cleta asszony kiejtse Párizs nevét, és ő odarepült, a Fény Városába. Ideges volt, igyekezett összeszedni magát. Még jó, hogy nem Északi-sarkot mondott, gondolta. Abban a pillanatban valami nála erősebb vonzás repítette, és hideget érzett. Átható, maró, borzasztó hideget. Menekülni próbált, Spanyolországra gondolt. Máris az Ibériai-félszigeten termett.
Iszonyattal döbbent rá, micsoda veszélybe került: bármiféle utalás egy adott helyre, azonnal arra kényszerítette, hogy oda menjen. Borzalmas volt, sohasem számolt ezzel az eshetőséggel. Hirtelen máshová rángatta a kényszer, aztán máshová és megint máshová és így tovább, feltartóztathatatlanul, egyik féltekéről a másikra, északról délre, keletről nyugatra.
Megpróbált szabadulni e lidércnyomástól. Képtelen volt. Akarata gúzsba volt kötve. Rettentő örvénybe zuhant. Szinte már semmit sem érzékelt helyváltoztatásának állomásaiból, olyan gyors volt ez a mozgás. Nem látott, nem hallott, nem érzett semmit. Csak a szédületes sebesség homályos érzetét. Nem gondolt már semmire, csak Carterra. Végre megértette, hol van, miért tűnt el, mit jelentenek a könyv utolsó, üres lapjai. Minden elsötétült előtte, és érezte, amint egyszerre eltűnik egy ismeretlen dimenzióban.
Dona Cleta borzasztó dühös volt. A négyes szoba lakája csalárd módon hirtelen eltávozott, háromhavi koszt-kvártély tartozásával együtt.
De legalább a könyvet itt hagyta. Lesz mit olvasnia!
Dely István fordítása