Juan G. Atienza - Egy kisbolygó elsiratása
Azt tették, amit egyedül tehettek, miután úgy érezték, hogy végérvényesen eltűntek a világűrben: leitták magukat. Bram újabb két üveg whiskyt vett elő a bárszekrényből, és az egyiket odanyújtotta társának, Creaknek.
- Itt maradunk vagy kimegyünk?
- Természetesen kimegyünk.
- Menj te elöl.
- Inkább mögötted, még csak az hiányozna…
Egyszerre másztak ki a hajóból, egymáshoz nyomulva, a két embernek túlságosan szűk kijáratban. A nap éppen lebukott a planetoid szélén, feketére festve a harminc kilométernél kisebb átmérőjű világ csupasz felszínét.
- Az öreg Földre, Bram… - koccintott Creak.
- A Földre! Sokáig éljenek a nagybolygók! - Csak úgy csurgott le a whisky Bram szája szögletében.
Tovább ittak, nyitott szkafanderben, pedig elég ritka volt a levegő. Néhány csöpp whisky a földre pottyant, a kisbolygót ellepő szürkés, mikroszkopikus porra.
- Ne pazarold az italt, ez az utolsó…
- Na és?
- Tudod, hogy száz parszekre van a Föld.
- A száz parszekre, Creak! És erre a nyamvadt kisbolygóra!
- Erre az áldott kisbolygóra, mert megvált minket a klausztrofóbiától…
- Így van.
Pár perc alatt kiürültek az üvegek. Bram az egyiket egy közeli pocsolyába hajította. A toccsanás egy pillanatra felvidította Creaket.
- Víz! Van víz! Tűnjön el a víz!
És Creak gurulva, a vékony porrétegre vetette magát. Bram hét perc negyven másodperccel többet bírt, mint társa. De aztán ő is az oldalára esett, és nemsokára már csak a két ember hortyogása verte föl a kisbolygó csöndjét.
- Creak…
- Hmmmm…
- Nappal van, Creak…
- Annál jobb…
- Ébredj fel. Rajta, kelj már fel!
A távírász felült, nyakig porosan, ivástól lepedékes nyelvével csettintgetve.
- Mennyit aludtunk?
- Azt hiszem, éveket… Nézd…
Fenn a kis nap gyorsan haladt a zenit felé. Bram hangosan kifújta az orrát az ujjaival.
- Annyit aludtunk, mint Csipkerózsika az elvarázsolt erdőben.
Öklendezett, szája tele lett az alkohol keserű ízével.
- Micsoda üledék!
- Üledék és por. Ez a finom por mindenhova befészkeli magát…
- Tényleg. Meg kéne fürödnöm.
Creak levette félig kigombolt szkafanderét, és beleült a pocsolyába. A víz, amit teste kiszorított, a száraz részekig futott, magával ragadva a szürke port.
- Uram, ez sós! Képzeld, tengerben fürdöm…
- Nem! - Bram már vetkőzött is, és pillanatok múlva az ő teste is terelte a vizet a planetoid felszíne felé.
A kis tenger vize nem volt mély, alig ért a térdükig. A két űrhajós lubickolása nyomán apró hullámok születtek az óceán vizén, amely oly csöppnyi volt, mint maga a bolygó.
- Fúúú!
- Micsoda undorító sós víz!
- De hűvös…
Amikor kimásztak, nedves talpuk még jobban lenyomta a szürke port, és feketés latyak maradt a nyomukban.
A látóhatárra néztek.
- Valamire emlékeztet - mondta Creak.
- Mire?
- A Földre…
De társa harsány kacaja szavát vette. Bram kacaja ezer és egy darabra tört a kisbolygó felszínén.
- Neked mindig nagyzási hóbortjaid voltak, öregem!
A szürke port rugdosta, görcsösen a nevetéstől.
- Ez nem vicc - mondta komolyan Creak. Bram ránézett, csodálkozva, könnyei még mindig potyogtak, szeme vörös volt az esti ivászattól.
- És miért nem nevethetek?
- Mert komolyan beszélek. Figyelj csak - és a hajlott horizontra mutatott. - Nem olyan, mint a Föld, amikor körötte keringünk, és még nem gyújtottuk be az ionmotort?
- Na és aztán?
- Ez sok mindent jelent.
- Például? - Bram leült a porba.
- Meg az is, hogy van légkör…
- Oké. És még?
- A víz szintjén könnyebben lehet lélegezni, mint állva.
- Ez is rendben. Mi van még?
- Az életnek nyomát sem láttuk.
- Ez minden?
- Szerinted kevés?
- Szerintem egy nagy marhaság. És éhes vagyok.
Bram visszatért a hajóból, élelemmel felpakolva. Meglátta Creaket, aki ott guggolt néhány méternyire, és közelről vizsgálgatta a kisbolygót belepő szürke port.
- Kezdesz meghülyülni, haver. Vagy űrdilid van, vagy még mindig részeg vagy.
- Sem ez, sem az.
- Gratulálok! Mondtam már, hogy éhes vagyok?
- Jól van…
Amíg a porba állított kis tűzhelyen megmelegítették ételadagjaikat, a kis nap már tizedszer is megjelent, mióta felkelt.
- Kellene egy kis szesz…
- Már tegnap a nyakára hágtál, pilóta, hát nem emlékszel?
- Épp ezért kívánom - és Bram nagyot harapott, tele lett a szája étellel. Majdnem fuldokolva a földre mutatott.
- Mit néztél?
- A port.
- És mit láttál?
- Ezt. A port.
- Óóóó! - csodálkozott Bram.
- Néha olyan zöldes a por, mintha… - Elhallgatott. Bram bátorította:
- Mintha micsoda, öregem?
- Nos, nem tudom. Talán egy erdő…
- Haha! - Bram kacagása ismét felverte a kisbolygó visszhangjait.
Creak komoly maradt, étvágytalanul evett, fejében buta ötletek zsongtak. Bram helyette is evett, és hamar jóllakott. Megint csak öklendezett, kezét puffadt hasára szorítva. Körülnézett.
- Micsoda undorító egy világ! Nincs egy tisztességes hely, ahol lehetne…
- Miért nem mész a hajóba? Bemehetek, igen, persze hogy bemehetek. De talán te nem szereted a természetet? Nos, nem szereted?
Bram odébb ment, s levette szkafanderét. Creak hátat fordított neki.
- Unalmas egy hely.
- Én félek tőle - felelte Creak.
- Jó lenne, ha minél előbb elmehetnénk.
- Elmegyünk, öregesen, elmegyünk. Mihelyt sikerül kapcsolatot teremtenünk a Földdel, és megtudjuk a koordinátákat.
- Tudom, tudom. De miért nem hagyod, hogy újra megpróbáljam?
- Tudni akarod, miért? - mosolygott Bram. - Mert szeretek a Földön járni, még akkor is, ha olyan koszos és halott, mint ez a szikladarab. De untat is. Halálosan unatkozom.
Creak önkéntelenül megremegett. Bram, ott mellette, egyre csak taposta, fáradhatatlanul taposta a szürkés port. Körülöttük mindent elleptek a konzervdobozok, papírok, műanyag tasakok, az üres sörösüvegek, az ürülék. Szemétdombot csináltak a környákból.
Bram azzal szórakozott, hogy vizet rugdosott a száraz részekre. Meztelen lábai fáradhatatlanul mozogtak, élvezte, ahogy a friss víz benedvesíti a talpát. Creak odalépett a víz széléhez.
- Bram…
- Olyan vagy, mint egy názáreti, mi van veled?
- Menjünk innen, Bram… Úgy érzem magam mint… mint…
- Mint mi, öregem?
- Mint egy… visszataszító… mint egy koszos…
- Mi?
- Nem tudom… De gyorsan menjünk el innen, Bram.
Amíg a kisbolygón három nap telt el, addig a két űrhajós karóráján alig néhány földi óra. Ebben a csöppnyi világban, ebben a szürke porban három földi nap éjjelek és nappalok végtelen sorával ért fel.
Három nap - földi nap - múlva Creaknek sikerült kapcsolatot teremteni a holdbázissal, és így pontosan megmérhette azt a szöget, amelyet a Földtől és a kisbolygóról húzott egyenes zárt be. Számukra rövid idő volt ez a három nap, de a planetoidnak egy örökkévalóság.
- Mit csinálsz azzal a lapáttal? - kérdezte Bram.
- Viszek egy keveset ebből a porból. A bázisra.
- És minek, ha szabad kérdeznem?
- Hogy elemezhessék.
- Na, öregem, lesz majd vihar a pohár vízben! Mit gondolsz, mi a csudát találhatnak ebben a kis adag porban?
- Honnan tudjam?
- Én megmondom neked. Spórákat és fehérje-óriásmolekulákat.
- Jól van.
- Szerintem hagyd békén azt a port. A bázison úgysem tudják elemezni.
- Nem hagyom.
Egy óra - egy földi óra - múlva a hajó eltávolodott a piszkos és összevissza taposott kisbolygótól, és motorjai, felkavarva a planetoid felszínét, beszennyezték még azt a kevés szürke port is, ami eddig érintetlen maradt.
A MAYIGOK: az Epszilon Atheneae VII. bolygóján kialakult, magasrendű civilizációjú mikroemberiség. Egyedei alig érték el a 0,00002 mm-t, de méretük és bolygójuk aránya körülbelül ugyanolyan, mint az ember és a Föld aránya. Ennek a nagyon fejlett, de a technikus szuperagyakból álló civilizációnak a nyomait a quebeci egyetem mikroarcheológiai csoportja fedezte fel, miután egy kutatóhajó mutatványt hozott annak a planetoidnak az anyagából, ahol ez a mikroemberiség lakott. Úgy látszik, a mayig civilizációt a kutatóhajó legénysége nem vette észre. Ezért jelenlétükkel önkéntelenül pusztítottak, a kisbolygóhoz képest óriási emberek tönkretették a Gyul felszínének, a mayigok otthonának jelentős részét. Az emberi testből kiszabaduló baktériumok és főleg az ürülékben tenyésző kólibacilus gyorsan, nagyon rövid idő alatt végzett az egész fajjal. A quebeci egyetem kutató expedíciója így éppen hogy csak ki tudta mutatni egy teljesen letűnt kultúra létét.
Az Epszilon Atheneae VII. bolygóján történt sajnálatos események miatt új galaktikus törvényeket kellett bevezetni. Ezek a törvények szabályozzák azokkal a bolygókkal és kisbolygókkal való bánásmódot, amelyeknek biológiai és esetleges kulturális jellemzői még nincsenek feltüntetve a csillagközi utak térképén (Galaktikus Szabályzat, 23., 687-23 695 cikkelyek, átdolgozott és bővített kiadás, a Galaktikus Kor 4567. évében).
Bibliográfia: Creak Dafonte: A Jefferson-bázis V. Kutató expedíciójának naplója; Albert Debeauz (a quebeci Autonóm Egyetem Mikroarcheológiai Intézetének vezetője): Megemlékezés az Epszilon Atheneae VII. bolygójára tett utazásról; Darson McLaughin (a csillagközi művészet professzora a hongkongi Esztétikai Intézetben): Egy letűnt civilizáció: a mayigok. Egy nagy nép művészete és kultúrája.
(A Galaktika Enciklopédiája, CCXLI. kötet, p. 785. kiadva a Galaktikus Kor 4690. évében.)
Varga-Haszonits Zsuzsa fordítása