John Varley - A medencében
Uram, a használt szervek bankjában soha semmit ne vegyen. És ha már a jó tanácsoknál tartunk, fogadjon még egyet: amíg fel nem ér a Vénuszra, ne vegyen előre semmit.
Bárcsak én is vártam volna. De még a szabadságom előtti hetekben elindultam vásárolni Copratesben, véletlenül beestem az egyik kis bankba, és pillanatok alatt egész jó áron rám tukmáltak egy infraszemet. Márpedig ott rögtön meg kellett volna kérdeznem magamtól: mire jó a Marson egy infraszem?
Gondoljon csak bele. A Marson senki se hordja. Ha éjszaka látni akar, sokkal olcsóbban hozzájuthat egy infraszemüveghez. És ha feljön a Nap, egyszerűen leveszi. Vagyis ez a szem kizárólag egy Vénuszról visszaérkezett turistáé lehetett. Azt persze nem kötötték az orromra, mióta ázott a kádban; inkább arról kezdett szövegelni a szivar mézesmázos hangon, hogy egy iciri-piciri tanár bácsié volt, aki soha… jó, jó. Nyilván ön is hallott már ilyen szöveget.
Bárcsak ő maga is eltakarodott volna a komppal, mielőtt elindultam Venusburgból. Ismeri Venusburgot: gőzölgő mocsarak városa, foszlott szállodákkal, ahol már attól priuszos lesz az ember, ha csak végigmegy az utcán, egy vagyont veszít a játékbarlangokban, megveheti az ismert világ minden gyönyörét, és őskori szörnyetegekre is vadászhat - alig félórás mocsári bricskázás a várostól, és máris puskavégre kaphatja a büdös posványban fetrengő bestiákat. Ismeri? Akkor nyilván azt is tudja, hogy órákkal később - amikor kikapcsolják az összes holoképet, s a telep visszavedlik egy sötétségben kuporgó, nyolcszázfokos, ezüstös és közönséges kupolarengeteggé, amelyben akkora a nyomás, hogy még a gondolatára is fejfájást kap az ember, amikor becsukják az összes turistacsalogatót - minden különösebb nehézség nélkül rábukkan valamelyik kölcsönző-ügynökségre az űrrepülőtér körül, és szó nélkül aláveti magát a kötelező orvosi vizsgálatnak. Elfogadják a Mars-valutát is. A Solar Express Cardért még kezet is csókolnak. Csak lépjen be nyugodtan, ne habozzon.
Bár…
Amikor leszálltam Venusburgban, olyan boldog voltam, mint egy tengeri kagyló, hogy működik az én szépséges infraszemem; de alig egy-két óra múlva még jobban örültem, hogy elértem a napi kompjáratot. Mire leszálltunk Cui-Cuiban, már kezdett derengeni, hogy valami nincs rendjén. Egy szinte észrevehetetlen apróság; épp csak egy halvány beszűrődés a jobb oldali perifériás látómezőben. De akkor még egy vállrándítással elintéztem. Cui-Cuiban csak három óránk volt, mert a komp indult tovább Last Chance-ba. Kicsit körül akartam nézni. Eszem ágában se volt ezt a kis időt is testszervizben tölteni, amíg megcsinálják a szememet. Gondoltam, ha Last Chance-ban még mindig rakoncátlankodik, majd ott beállíttatom.
Cui-Cui egyébként valamivel jobban tetszett, mint Venusburg. Végre nem éreztem olyan számkivetettnek magam. Venusburg utcáin egy a tízhez, hogy valódi emberrel találkozunk; a többi kilenc csak holofilm, amit csak azért vetítenek, hogy kicsit színesítse a képet, és ne legyen olyan érzésünk, mintha az utcák teljesen üresek lennének. Hamar belefáradtam a jampecruhás stricik kerülgetésébe, akik lerázhatatlanul próbálták rám sózni a nőjüket vagy a fiújukat. Minek? Csak egyszer nyúljon hozzá egy ilyen szépfiúhoz vagy örömlányhoz.
Cui-Cuiban az arány fele-fele volt. És valahogy nem a dekadens korrupció érződött mindenütt, hanem az előretolt bástya harckészültsége. A nyolclábú, gülüszemű sárkányok se zavartak, pedig állandóan ott ólálkodnak a város körül; tudom, már csak ezek emlékeztetnek arra a pasasra, aki nevet adott a városnak. Oké, gondoltam magamban, bár nem valószínű, hogy rajongott volna érte a pasas, ha egy ilyen nyolctonnás tündérke, mint egy tank, csak úgy átgyalogolt volna rajta.
Mindenesetre még a cipőmet is alig tudtam besározni, a komp már indult is tovább. Közben a szemproblémák is tisztázódtak. Egyszóval mehettem Last Chance-ba.
Last Chance: lám, a neve is azt sugallja, hogy utolsó alkalom; szó szerint kellett volna érteni. És minden okom meg is volt rá. Mielőtt bevetettem magam a vadonba, még egy utolsó vásárlást csaptam, hogy kiegészítsem a készleteimet. Az elkövetkező napokban nem lesz levegőkút minden sarkon, ezért úgy határoztam, hogy robotkulit viszek magammal.
Ilyet még bizonyára nem látott. A robotkuli a modern tudomány válasza az ósdi hátizsákra. Vagy öszvérkaravánra, bár ha egy ilyen masina megindul, önnek is bizonyára eszébe jutnak a régi filmekben látható szafáriszolgák, akik bálákkal a fejükön elmaradhatatlanul kutyagolnak a nagy fehér vadász urak mögött. A masina mindössze egy pár fémlábból áll, amely pontosan ugyanolyan hosszú, mint az ember lába, a felszerelés a tetején van, és csak egy köldökzsinórral csatlakozik a gerincoszlopunkhoz. Vénusztüdővel maximum öt napig bírja ki az ember; a robotkuli segítségével négy hétig.
A doki, akitől megvettem, ott helyben fölparancsolt a műtőasztalra, hogy felnyissa a hátamat, betegye a Vénusz-tüdőt, aztán pedig rákapcsolja a robotkuli tankjából kikandikáló levegőcsöveket. Kell ennél ragyogóbb alkalom, amikor megkérhettem volna, hogy vizsgálja meg a szememet is? Nyilván meg is tette volna, mert miután bekapcsolta a robotkulit, átvizsgálta és nyomáspróba alá helyezte a tüdőmet, nem kért semmit. Kérdezte, hol vettem, mondtam, a Marson. Erre elismerően kotkodácsolt egyet. Aztán még figyelmeztetett, hogy a légnyomást soha ne hagyjam nagyon lesüllyedni, mindig ellenőrizzem a műszeren, mielőtt kilépek a nyomáskiegyenlítőből, még ha csak egy-két percre megyek is ki a szabadba. Megnyugtattam, hogy mindent tudok, és óvatos leszek. Közben beépítette a fémkonnektort a fenekembe, bedugta az idegvégződéseket, és végül rákapcsolta a robotkulit. Elölről-hátukról kipróbálta, elvégezte a műszeres vizsgálatokat, aztán azt mondta, hogy mehetek.
Én meg nem kértem, hogy a szememet is vizsgálja meg. Egyszerűen eszembe se jutott. Igaz, hogy még nem voltam a bolygó felszínén, tehát nem is volt alkalmam működés közben kipróbálni. Ó, persze világosban is kicsit másképp láttam. Más színe, sokkal kisebb árnyéka volt mindennek, és az egész kép valahogy elmosódottabb volt, mint a másik szememmel. Na előbb az egyiket csuktam be, utána a másikat, rögtön láthattam, micsoda különbség van közöttük. De ennek ellenére nem jutott eszembe.
Így hát másnap felszálltam a komp fedélzetére, hogy megkezdjem az egy hétre tervezett kirándulást Lodestone-ba, a Fahrenheit-sivatag közelében levő bányászvároskába. Igaz, még mindig rejtély volt előttem, hogy lehet megkülönböztetni a Vénuszon egy sivatagot bármi mástól. De égtem a vágytól, hogy kiderítsem, bár mindjárt az elején kissé elkedvetlenített, hogy a kompon alig lézengtünk, mégis két jegyet kellett vennem: egyet magamnak, egyet a kulinak. Hirtelen eszembe jutott, hogy az ölembe is vehetném ezt az átkozott masinát, de a légipályaudvaron tízperces kísérletezés után felhagytam a próbálkozással. Csupa él, csupa szúrós szög volt ez a masina, és igencsak hosszú útnak néztünk elébe. Tehát fizettem. De ez az extra kiadás bizony komoly éhrágást jelentett.
Ahogy közeledtem úticélomhoz, egyre kisebb távolságokat tettem meg, viszont egyre valószínűtlenebbnek látszott, hogy valaha odaérek. Cui-Cui kétezer kilométerre van Venusburgtól, és már csak ezer kilométer volt Lodestone-ig. Lodestone után akadozik a légi közlekedés. Mindenesetre rájöttem, hogyan határozzák meg a vénuszbeliek a sivatagot. Sivatag az a hely, ahol még nem laknak emberek. Mindaddig, míg kapok rendszeres kompjáratot, addig nem értem oda.
Az utolsó komp egy Prosperity nevű parányi településen rakott ki. Lakosságát tekintve hetvenöt emberből és egy vidrából állt a városka. Amikor megláttam a főtéri medencében hancúrozó vidrát, holoképnek néztem. Szegényes helynek látszott, sehogy se fért a fejembe, hogy honnan van pénzük valódi medencére, valódi vízzel. De a jelek szerint volt. Csupa átmeneti épületből állt az egész város, csak a talajkutatók ellátására emelték. Végre megértettem, hogy tud egy ilyen városka máról holnapra felszívódni, ha a talajkutatók továbbmennek. Az üzlettulajdonosok egy perc alatt összekapják a cókmókjukat, és elpucolnak. Minden van ezekben a határvároskákban, és még sincs semmi: egy a százhoz a turista esélye, hogy valódi képet kapjon a benti állapotokról.
Nagy megkönnyebbüléssel vettem tudomásul, hogy Prosperityben csak egyetlen kompjárat van: az, amelyikkel jöttem. Más irányba semmi nem közlekedik. Vagyis, gondoltam boldogan, nincs más hátra, bérelnem kell valamit, aztán irány a sivatag. Ebben a pillanatban teljesen elsötétült a szemem.
Emlékszem, bosszús lettem; sőt, több volt az, mint puszta bosszúság. Iszonyatosan dühbe gurultam. Pedig ekkor még csak apró kellemetlenségnek gondoltam, nem is csapásnak. Naivul azt hittem, hogy mindössze egy-két órát meg valamennyi pénzt kell elvesztegetnem rá, és kész.
Hamarosan beláttam tévedésemet. Megkérdeztem a jegyárusítót (pontosabban mindez a kocsma-patika árkádjai alatt történt, mivel Prosperityben nincs légipályaudvar), tehát megkérdeztem a jegykiadó-csapos-asszisztenst, hogy hol találok valakit, aki infraszemeladással és -beszereléssel foglalkozik. Egyszerűen kiröhögött.
- Még hogy itt, Prosperitybe, bátyó?! - kérdezte. - Ide más se jön, nemhogy orvos. Volt egy doki néni Eilsworthben, három megállóval idább a helyi komppal, de az is egy éve visszament Venusburgba. Legközelebb csak Last Chance-ba kap orvost.
Paff lettem. Tudtam, hogy holt vidékre indultam, de álmomban se gondoltam volna, hogy létezik olyan település, ahol még az egészségügyi alapellátás is hiányzik. Ha úgy vesszük, miért fontosabb az élelem vagy a levegő, mint az orvos? És mi van, ha tényleg meghal valaki? Kíváncsi lennék, tűnődtem, vajon a bolygókormányzat is tud erről a visszataszító helyzetről?
Akár tud, akár nem, hamarosan ráfőttem, hogy pillanatnyilag semmit sem érek vele, ha írok egy felbőszült levelet. Kutyaszorítóban éreztem magam. Ráadásul gyorsan kiszámoltam, hogy ha visszarepülök Last Chance-ba egy másik szemért, annyi pénzem se marad, hogy még egyszer kijöjjek Prosperitybe, nemhogy visszajussak Venusburgba. Úgy nézett ki, hogy az egész szabadságom dugába dől amiatt, hogy kicsit spórolni akartam egy használt szemmel.
- Mi baja van a szemével? - kérdezte a férfi.
- Hogyan? Nem tudom. Úgy értem, egyszerűen nem működik. Megvakult, ez a baj.
A férfi olyan komolyan kezdte tanulmányozni a szememet, hogy jobb híján, mint utolsó szalmaszálba, belékapaszkodtam.
- Maga persze nem ért hozzá, ugye?
Megrázta a fejét, és gyászos arccal elmosolyodott.
- Nemigen. Épp csak amennyit muszáj. Azon gondolkozok, nem-e az izmokkal van baj, hogy nem mozgatják a lencsét, vagy ilyesmi…
- Nem. Nem látok semmit.
- Na, az baj. Akkor az idegnél lesz a hiba. Én bizony nem mernék hozzányúlni. Tudja, én csak úgy fusizok, ha nagyon kell. - Együttérzően csettintett a nyelvével. - Akkor adhatom azt a jegyet Last Chance-ba?
Egy pillanatig magam se tudtam, mit tegyek. Két évig készültem erre az útra. Már majd nem megvettem a jegyet, amikor észbe kaptam. A pokolba is, hiszen itt vagyok, legalább kicsit körülnézek, mielőtt döntenék a továbbiakról. Talán mégiscsak akad valaki, aki segítene. Visszafordultam a férfihoz, hogy nincs-e ötlete, de még meg se szólaltam, ő már mondta is:
- Nem sok jóval biztathatom - jegyezte meg, és széles tenyerével az állát dörgölte. - Mint mondtam, nincs rá semmi biztosíték, de…
- Igen? Tud valakit?
- Hát, van itt egy kölök, aki teljesen bele van bolondulva ezekbe az orvosi dolgokba. Persze fuser ez a lány, de mindenfélét megcsinál az ittenieknek, hogy legyen egy kis pénze; ismeri az effajtát. Csak az a baj, hogy olyan szétszórt. Lehet, hogy maga is úgy jár vele, hogy mire végez, rosszabb lesz, mint amikor hozzákezdett.
- Kötve hiszem - feleltem. - Pillanatnyilag egyáltalán nem működik. Mit tudna még ezen rontani?
Vállat vont.
- Maga tudja. Szerintem ott lesz valahol a főtéren. Ha nincs, nézze meg a bárokban. Parázs, úgy hívjuk. Van egy vidrája, az mindig vele van. De enélkül is meg fogja ismerni, ha meglátja.
Simán rátaláltam. Egyszerűen visszamentem a főtérre, és ott volt, ült a szökőkút kőpárkányán. A lábát áztatta a vízben. A vidrája egy kis csúszdán ficánkolt, és roppant elégedettnek látszott, mert ezer kilométeres körzetben egyedül itt bukkant felszínre a víz, és ezt csakis ő használhatta.
- Maga Parázs? - kérdeztem, és leültem a lány mellé.
Ő is azzal a zavart tekintettel mért végig, ahogy csak a vénuszbeliek tudnak nézni az idegenre. Ez abból ered, hogy egyik szemük kék vagy barna, a másik pedig teljesen vörös, nincs benne semmi fehér. Most én is így néztem ki, de nekem, legalább nekem kellett látnom is vele.
- Na és ha én vagyok?
Külsőre tíz-tizenegy évesnek látszott. Ösztöneim azt súgták, hogy a tényleges kora sem lehet sokkal több. Bár lehet, hogy tévedek, hisz állítólag jártas az orvosi dolgokban. Valamennyit biztosan alakított magán, de hogy mennyit, azt persze képtelenség lett volna kitalálni. Inkább csak kozmetikai beavatkozásról lehetett szó. Nem volt haj a fején. Kiterjesztett pávatoll legyezőt tett a helyére, s az folyton a szemébe hullott. A fejbőrét a lábszárára és az alkarjára ültette át, ahol viszont hosszú, szőke, hullámos haj nőtt. Az arcvonásaiból ítélve biztosra vettem, hogy több helyen lereszelte a koponyáját, a hiányzó részeket pedig csontgittel pótolta, hogy megfelelő alvázat kapjon, s arra olyan arcot tehessen, amilyet akar.
- Azt mondják, ért valamicskét az orvosi dolgokhoz. Nézze, az egyik szemem…
Felhorkant.
- Fogalmam sincs, ki mondhatott ilyet magának. Igenis piszok sokat értek a modern gyógyászati eljárásokhoz. És nem vagyok kétbalkezes pancser. Gyere, Malibu! - Felkászálódott, és a vidra szeme ide-oda járt közöttünk. Látszott rajta, hogy semmi kedve máris kijönni a medencéből.
- Várjon egy percet. Sajnálom, ha megsértettem. Anélkül, hogy többet tudnék magáról, annyit máris elismerek, hogy többet ért hozzá, mint bárki más városban.
Visszazöttyent és kénytelen volt el vigyorodni.
- Na szóval benne van a pácban, igaz? Vagy én, vagy senki. Ha jól sejtem, szabadságon van; igen, ez nyilvánvaló. És vagy az idejéből, vagy a pénzéből nem telik, hogy visszamenjen Last Chance-ba, és profi orvost keressen. - tetőtől talpig végigmért. - Inkább a pénzre tippelek.
- Nyert. Segítene rajtam?
- Attól függ.
Közelebb húzódott, és belebandzsított az infraszemembe. Az államat a keze közé fogta, hogy el ne mozduljon a fejem. Így hát nem maradt más választásom, a képébe bámultam. Sebhely nem látszott rajta; legalább erre vigyázott. A felső szemfogai körülbelül öt milliméterrel hosszabbak voltak, mint a többi.
- Maradjon nyugton. Hol szerezte?
- A Marson.
- Gondoltam. Virrasztó, a Northern Bio gyártotta. Ócska vacak. Többnyire turistákra szokták rátukmálni. Tíz- vagy tizenkét éves lehet.
- És az ideg ment szét? Az a fickó azt mondta…
- Fenét! - Hátradőlt, és megint tocsogni kezdett a vízben. - A retina. A jobb széle levált, és belepottyant a szemüregbe. Nyilván nem szorították rá elég erősen. Eleve úgy csinálják, hogy ne is tartson tovább egy évnél.
Sóhajtottam, és a térdemre csaptam. Felálltam, és nyújtottam a kezem.
- Hát ha így, akkor nincs mit tenni. Köszönöm a segítségét.
A lány meglepődött.
- Hova megy?
- Vissza Last Chance-ba, onnan pedig a Marsra, hogy bepereljem azt a szervbankot. Ilyesmire még vannak törvények a Marson.
- Itt is. De minek megy vissza? Majd én megcsinálom.
A műhelyében ültetett le, amely egyben konyha és hálószoba is volt. Az egész mindössze egyetlen kupolából állt, holoképnek nyoma se volt. Valóságos felüdülésként hatott a többi csodapalota után, mert Prosperityben éppen a terebélyes tanyaház volt a divat. Nem vagyok soviniszta, és belátom, hogy a vénuszbelieknek is kell valami szemet gyönyörködtető látvány, hogy elviseljék az életet abban a felhő borította sivatagban. De ami azt illeti, soha nem adtam a külcsínyre. Parázs szomszédja például a versailles-i palota tökéletes hasonmásában lakott. Parázs azt mesélte, hogy ha a szomszéd lekapcsolja a hologenerátorokat, az összes cucca elfér egy hátizsákban.
- Mi járatban van a Vénuszon?
- Turista vagyok.
A szeme sarkából rám nézett, közben egy tamponnal lebénította az arcomat. Egy-két munkapadon kívül mái bútor nem volt a szobában, így hát a padlóra fektetett.
- Értem. De ilyen messzire nem sok turista merészkedik. Persze semmi közöm hozzá, csak úgy mondom.
- Tényleg semmi köze hozzá.
Felült.
- Jó. Próbálja egy pontra rögzíteni a másik szemét. - Arcán különös mosollyal megvárta, míg sikerül. Ettől nekem is nevetnem kellett. De Parázs újra fölém hajolt, s a térdénél tornyosuló rakásból kihalászott egy kanálforma szerszámot.
- Amatőr geológus vagyok. Sziklavadászat a hobbim. Egyébként irodában dolgozom, hétvégeken pedig bejárom a vidéket. Azt hiszem, ide is főleg a sziklák miatt jöttem.
Kiugratta az infraszemet a szemüregből, aztán egy ujjal ügyesen benyúlt, hogy le húzza a csatlakozót a látóidegről, A fény felé tartotta a szemgolyót, hogy közelebbről szemügyre vegye a lencsét.
- Fölkelhet. Ebből a folyadékból töltsön egy kicsit a szemüregébe, aztán pislogjon, hogy lefolyjon. - Végrehajtottam az utasításait, és én is odamentem a munkapadhoz. A lány egy támlátlan széken ült, és egész közelről vizsgálta a szemet. Aztán beledöfött egy fecskendőt, leszívta a csarnokvizet, s ettől a szemgolyó olyan lett, mint egy napon száradó teknőctojás. Felhasította, és óvatosan belesandított. Az alkarján lévő haj folyton a keze ügyébe akadt, ezért kénytelen volt félbehagyni a munkát, míg egy gumiszalaggal le nem szorította.
- Sziklavadászat - mondta elmélázva, - Nyilván azért jött, hogy lássa a buborékköveket.
- Igen. Mondtam már, hogy csak amolyan műkedvelő geológus vagyok. De olvastam róluk, és egyszer egy phobosi ékszerkirakatban láttam is egyet. Spórolni kezdtem, hogy kijöjjek a Vénuszra, és magam is megpróbáljak találni.
- Nem probléma. Az egész ismert világegyetemben ezeket a drágaköveket lehet a legkönnyebben megtalálni. Elég baj volt ez nekünk. Az itteniek azt remélték, hogy meggazdagodhatnak belőle. - Vállat vont. - Nem mintha tényleg nem volna benne pénz. Csak nem egy vagyon, ahogy mindenki remélte. Vicces; éppolyan ritkán fordul elő, mint régen a gyémánt, és ráadásul ezeket laboratóriumi körülmények között nem tudják sokszorosítani. Persze meg tudnák csinálni, csak túl sok baj van vele. - Egy parányi műszerrel próbálta felszegecselni a levált retinát a hátsó szemfalra.
- Folytassa.
- Mit?
- Miért nem tudják laboratóriumban előállítani?
Elnevette magát.
- Maga valóban amatőr geológus. Mondtam, hogy meg tudnák csinálni, csak túl sokba kerül. Piszok sok elem kell hozzá. Azt hiszem, főleg alumínium. Ugye, attól lesz vörös a rubin?
- Igen.
- És a zárványoktól lesz olyan szép. Viszont magas nyomáson és iszonyú hőségben kell dolgozni, és ezek olyan instabilak, hogy rendszerint felrobbannak, mielőtt összeáll a kellő vegyület. Vagyis olcsóbb kimenni és összeszedni.
- De kizárólag a Fahrenheit-sivatag közepén lehet találni.
- Igen.
Úgy látszik, elkészült a szegecseléssel. Kiegyenesedett, hogy szakértő szemmel kicsit távolabbról is megszemlélje a munkáját. Elkomorodott, aztán lezárta a szemgolyón vágott nyílást, és visszapumpálta a csarnokvizet. Beállította egy kerek kengyelbe, lézersugarat bocsátott rá, és miután leolvasta a számláló adatait, kicsit megrázta a fejét.
- Működik - közölte. - De tényleg vacak. Az íriszhártya olyan rossz, hogy nem igaz. Elliptikus, és 24 ponttal eltér a normálistól. De lesz ez még rosszabb is. Látja azt a barna elszíneződést a bal oldalon? Azt jelenti, hogy az izomkötegek fokozatosan elhalnak, mivel egyre több méreg gyűlik fel bennük. Négy hónapon belül holtbiztos szürkehályoggal is számolhat.
Nem láttam, mit mutatott, de úgy csücsörítettem a számat, mintha tudnám, miről beszél.
- De addig azért kitart?
Elvigyorodott.
- Nézzenek oda, még hathónapos garanciát is akar? Sajnálom, de nem vagyok tagja a Vénusz Műszerész Szövetkezetnek. Ne jelentsen föl, ha nincs igazam, de szerintem addig ki kell tartania. Ha igaz.
- Maga tényleg nem ijed meg a saját árnyékától.
- Nem árt egy kis előgyakorlat. Nekünk, jövendő orvosoknak mindig résen kell lennünk, ha már az igazi orvosok vétkes gondatlansággal dolgoznak. Hajoljon közelebb, hogy betehessem.
- Azon tűnődöm - mondtam, miközben a lány rákapcsolta az idegre a szemgolyót, aztán beillesztette a szemüregbe -, hogy vajon nyugodtan kimehetek-e a sivatagba négy hétre ezzel a szemmel.
- Nem - vágta rá nagy csalódásomra. - Más szemmel se - tette hozzá gyorsan. - Ha egyedül akar menni.
- Értem. De maga szerint működni fog?
- Az igen. Maga fog lerobbanni. Ezért is kénytelen elfogadni meglepő ajánlatomat, hogy a vezetője legyek a sivatagban.
Erre már felhördültem.
- Gondolja? Sajnálom, de egyszemélyes expedícióra indultam. Első perctől így terveztem. Hiszen pontosan ezért szeretem a sziklavadászatot: egyedül lehetek. - Kivettem a hitelszámlálómat a zsebemből. - Mennyivel tartozom?
A lány azonban nem hallotta; állát a tenyerén pihentetve, szomorkásan elnézett a fejem felett.
- Hallod ezt, Malibu? Azért kirándul, hogy egyedül legyen. - A vidra felnézett rá a padlóról. - Itt vagyok például én. Én aztán tudom, hogy mit jelent egyedül lenni. Pont a nagyvárosok meg a tömeg után epekedek. Igazam van, öreg harcos? - A vidra továbbra is a lányt nézte, és láthatóan bármibe beleegyezett volna.
- El tudom képzelni - feleltem a vidra helyett.
- Nos, egy százas elég lesz? - Körülbelül a fele volt annak, amit egy bejegyzett orvos kért volna, de mint mondtam, szűkében voltam a pénznek.
- Nem akar megfogadni vezetőnek? Ez az utolsó szava?
- Nem. És az utolsó. Ide figyeljen, én csak…
- Tudom. Egyedül akar maradni. Tegye el. Gyerünk, Malibu! - Felállt, és elindult az ajtó felé. Aztán megfordult. - Még találkozunk - mondta, és kacsintott.
Nem tartott nagyon sokáig, míg megértettem, hogy mire vonatkozott a kacsintás. Ezzel mindig így vagyok: kell négy-öt menet, míg rájövök a turpisságra.
Tény, hogy Prosperity elég rendesen felbolydult, hogy egy turista csöppent közéjük. Az egész városban nem volt se kölcsönzőügynökség, se egy szálloda. Nem ért váratlanul a dolog, arra persze nem is gondoltam, hogy egy tisztességes összegért ne találnék valakit, akitől bérbe vehetem a légbiciklijét. Számítottam rá, hogy az illető nem lesz szívbajos, ezért tetemes készpénzalapot tartalékoltam. Biztos voltam benne, hogy az itteniek kész örömest megvágják a turistát. Tévedtem. Nagyjából mindenkinek volt légbiciklije, de aki egyszer megvette, annak esze ágában se volt bérbe adni. Nehezen jutottak hozzá, pedig szükségük volt rá, mert mindenki messze a várostól dolgozott. Errefelé az áruszállítás éppúgy akadozott, mint a rendszeres kompjárat. Viszont ahány helyen elutasítottak, annyi tanácsot kaptam, hogy kinél próbáljam meg. És mint mondtam, a negyedik vagy ötödik tipp után a főtéren találtam magam. Parázs pontosan úgy ült, mint első alkalommal, s a lábával köröket írt le a vízben. Malibu, úgy látszik, soha nem unta meg a szökőkutat.
- Igen - mondta a lány anélkül, hogy felnézett volna. - Micsoda véletlen, hogy éppen nekem van légbicajom, amit bérbe is szoktam adni.
Bosszús lettem, de lepleznem kellett. Hisz végül is megint csak ő húzott ki a… (maradjunk az elterjedtebb változatnál) slamasztikából.
- Maga mindig itt lófrál? - kérdeztem. - Mindenki magához küld a légbicikli miatt, és mindjárt hozzáteszi, hogy "a szökőkútnál lesz", mintha gyökeret eresztett volna a medencében. Csinál valami mást is?
Parázs rátartian végigmért.
- Mást? Süket turisták szemét szoktam javítani. Testszervizt is vállalok a városka lakóinak, és mindössze kétszer annyiért, mint amennyibe Last Chance-ban kerülne. Ráadásul piszkosul jól dolgozom, bár amilyen tahók, ezt ők ismernék el legutoljára. Biztos vagyok benne, hogy Mr. Lamara a jegypénztárban hajmeresztő hazugságokat mesélt rólam. Inkább letagadják, hogy értek valamihez, mert nem engedem elfecsérelni a pénzüket meg az idejüket azzal, hogy elutazzanak Last Chance-ba, kifizessék az ottani felemelt orvosi számlákat, ráadásul nyerészkedni akarok rajtuk ilyen borzalmas árakkal.
Mosolyognom kellett, bár bizonyos voltam benne, hogy hamarosan magam is borsos árat fogok ezért fizetni. Boszorkányos ügyességgel rendezte a dolgait ez a lány.
- Maga hány éves? - szaladt ki a számon, de legszívesebben mindjárt le is haraptam volna a nyelvemet. Ha van valami, amiről egy büszke és független gyermek nem szívesen beszél, ez az. De Parázs újabb meglepetéssel szolgált.
- Ha a puszta földi időszámítás szerinti korom érdekli, tizenegy. Ez maguknál alig több, mint hat. Persze, s saját időszámításom szerint, belül, kortalannak érzem magam.
- Ez természetes. Viszont ami a biciklit illeti…
- Ez is természetes. De még nem feleltem az előző kérdésére. Mit csinálok azonkívül, hogy itt ülök? Teljesen lényegtelen, mert miközben a vízbe lógatom a lábam, az örökkévalóságról elmélkedek. Becsusszanok a köldökömön, és azt remélem, hogy egyszer sikerül megtudnom, hogy valójában milyen mély az anyaöl. Egyszóval, jógázom. - Gondterhelt arccal a víz felé fordult, és a vidrára nézett. - Egyébként ez az egyetlen medence ezer kilométeres körzetben. - Rám vigyorodott, és egy elnyújtott fejessel belevetette magát a medencébe. Pengeként hasította a vizet, aztán megtorpedózta a vidrát, amely hangos ugatásban tört ki.
Amikor a medence közepén, a szökőkút mellett felbukkant, odakiáltottam hozzá:
- És mi lesz a biciklivel?
Tölcsért formált kezéből, hogy jobban halljon, bár legfeljebb tizenöt méterre lehetett.
- Mondom, mi lesz a biciklivel?
- Nem hallom - ordította. - Legjobb, ha maga is idejön.
Beléptem a medencébe, és közben magamat korholtam. Éreztem, hogy nemcsak pénzt akar.
- Nem tudok úszni - figyelmeztettem.
- Ne aggódjon, nem lesz mélyebb, mint ott. - A mellemig ért. Elindultam, bár egyre mélyült, végül már lábujjhegyen közeledtem felé, aztán megragadtam a szökőkút egyik kiugró vízköpőjét. Felhúztam magam, és leültem a vizes vénuszi márványra; a szökőkút a lábamon csordogált lefelé.
Parázs a szökőkút lábánál foglalt helyet, lábával a vizet paskolta. Elnyúlt a sima kőtömbön. A márványlap fölé csapó vízsugár ívelt hullámot rajzolt a feje búbja köré. Pávatoll koronáján vízcseppek rohantak le. Megint csak mosolyognom kellett rajta. Ha a bájból pénzt lehetne csinálni, Parázs gazdag lenne. De mit is beszélek? Az emberek mást se tesznek, mint így vagy úgy áruba bocsátják bájaikat. Szerencsére még idejében észbe kaptam, mielőtt Parázs az Északi- meg a Déli-sarkot is rám sózta volna. Szinte abban a pillanatban rájöttem, hogy egy pénzsóvár, ravasz kis csibész ez a lány.
- Óránként egybillió napmárka, egy pennyvel se kevesebb - mondta édes mosollyal a szája körül.
Nem volt értelme, hogy alkudozni kezdjek erre az ajánlatra.
- Csak azért hívott ki, hogy ezt közölje velem? Csalódtam magában. Nem gondoltam, hogy ugratni akar. Azt hittem, meg tudunk egyezni. Én…
- Nos, ha nem találja kielégítőnek az ajánlatomat, próbáljunk egy másikat. Nem kérek semmit, csak oxigént, élelmet és vizet. - Elhallgatott, és a lábával megint a vizet paskolta. Na, ebben lehet valami turpisság. Kozmikus léptékű elméleti következtetéseimet Einstein is megirigyelte volna, mert alig néhány lépésben rájöttem a dolog buktatójára. Parázs nyilván leolvasta az arcomról, hogy miben töröm a fejem, azt is, hogy milyen végkövetkeztetésre jutottam, mert újra rám villantotta a fogsorát. Vagyis megint egyszer ráadásul nem is utoljára - két út között választhattam: vagy megfojtom, vagy én is elmosolyodok. Elmosolyodtam. Nem tudom, hogyan, de volt valami trükkje, amivel levette a lábáról az ellenfelét, még ha közben a lelkét is kitaposta.
- Maga hisz az első látásra születő szerelemben? - kérdeztem, hátha sikerül elterelnem a figyelmét. Megint tévedtem.
- Érzelgős ábránd - felelte. - Nem tud átverni, mister…
- Kiku.
- Szép. Marsbeli név?
- Azt hiszem. Soha nem gondolkoztam rajta. Parázs, én nem vagyok gazdag.
- Azt látom. Ha gazdag lenne, nem rám bízta volna magát.
- Akkor miért vonzódik annyira hozzám? Miért köti az ebet a karóhoz, hogy velem jön, mikor csak annyit kérek, hogy adja kölcsön a biciklijét. Ha valóban kellemes partner lennék, nekem is feltűnt volna.
- Ó, nem is tudom - mondta, és egyik szemöldöke fölvándorolt a homlokára. - Van magában valami, ami szerintem lebilincselő. Sőt, ellenállhatatlan. - Úgy tett, mint aki rögtön elalél.
- Elmondaná, mi az?
Megrázta a fejét.
- Ezúttal hadd maradjon az én picurka titkom.
Kezdtem gyanakodni, hogy talán a nyakam formáját találja elbűvölőnek - hogy aztán belemélyessze a fogát, és kiszívja a véremet. De egyelőre beletörődtem a megváltoztathatatlanba. Remélhetőleg az elkövetkező napokban kimutatja a foga fehérjét. Mert hogy nagyon úgy nézett ki, hogy lesznek elkövetkező napok, még sok is.
- Mikorra készül el?
- Miután megjavítottam a szemét, összecsomagoltam. Tőlem mehetünk.
A Vénusz kísérteties hely. Napokon át törtem a fejem, de jobb meghatározást azóta se találtam rá.
Kísérteties - egyrészt azért, mert valóban ilyennek látja az ember. A jobb szemünk - amellyel az úgynevezett látható fényben nézünk - csak arra jó, hogy a kézi lámpa által megvilágított parányi kört érzékelhessük. Olykor a messzeségben feltűnik egy ragyogó, megolvadt fémtömb, de annál jóval sötétebb van, mintsem hogy ettől jobban lássunk. Az infraszem ugyan áttör ezeken a sötét árnyakon, hogy legalább valami elmosódott képet alkothassunk róla, mi van a kézi lámpa fénykörén túl, de ha rajtam állna, inkább a teljes vakságot választanám.
Egyszerűen nem találok szavakat annak érzékeltetésére, hogy ez a kettős látás menynyire zavarja az embert. Az egyik szem azt állítja, hogy bizonyos ponton túl minden homályos, közben a másik elárulja, hogy mit takar ez a homály. Parázs azt mondja, hogy egy idő után az agy éppolyan könnyedén egybeolvasztja a két képet, mint amikor két valódi szemmel látunk. Idáig soha nem sikerült eljutnom. Míg ott voltam, egész idő alatt azzal vesződtem, hogy megpróbáljam összebékíteni a két képet.
Nem szeretek egy ezer kilométeres medence fenekén állni. Márpedig ilyennek látja az ember a Vénuszt. Teljesen mindegy, hogy milyen magasra mászik, vagy milyen messzire megy, továbbra is a medence fenekén áll. Ha jól értem Parázst, a sűrű atmoszféra valahogy elhajlítja a fénysugarakat.
Aztán itt van a Nap. Amíg a Vénuszon voltam, mindvégig éjszaka volt, ami azt jelenti, hogy a Nap, mint egy összepréselt ellipszis, heteken át keleten, alig valamivel a horizont fölött lebegett. Ne is kérje, kedves uram, hogy megmagyarázzam. Mindössze annyit tudok, hogy a Vénuszon soha nem nyugszik le a Nap. Soha, függetlenül attól, hogy honnan nézi az ember. Egyre laposabb, egyre szélesebb lesz, míg el nem szivárog észak vagy dél felé - attól függ, hogy hol állunk -, és csak egy ragyogó, lapos vonal marad belőle; ezután újabb hetek következnek, míg a szétfolyó vonal nyugaton újra összezsugorodik, és a horizont fölé emelkedik.
Parázs azt mondja, hogy az egyenlítőnél, amikor eléri az alsó holtpontot, egy másodperc törtrészéig teljesen körbeér ez a vonal. Mint egy iszonyú nagy stadion esti kivilágításban. Mindez annak a medencének a szélén történik, amelyben áll az ember, körülbelül tíz fokkal a képzeletbeli horizont fölött. Ez is valahogy a fénytöréssel függ össze.
Bal szemmel persze mindezt nem lehet látni. Mint mondtam, a felhők gyakorlatilag minden érzékelhető fényt kiszűrnek. Csak a jobb szemünkkel látunk. A színéről pedig hosszas tépelődés után se mondhatunk mást, mint hogy infrakék.
Csönd van. Az ember lassan a saját lélegzésének a hangját is hiányolni kezdi, és ha túl sokat gondol rá, a végén tényleg nem érti, hogy miért nem lélegzik. A nyúltagyat nem számítva persze tudja, de a nyúltagy soha nem fogja megszokni az új helyzetet. A tudatunktól független idegpályákat nem érdekli, hogy Vénusz-tüdőnk közvetlenül a véráramba üríti az oxigént; ezek a reflexívek nem azért vannak, hogy bármit is megértsenek: meglehetősen primitívek, viszont nagyon bizalmatlanok a fejlődéssel szemben. Így aztán folyton az az érzésem támadt, hogy megfulladok, pedig gyanítom, hogy csak a gerincvelőm és a nyúltagyam csinált bolondot belőlem.
De a hőmérséklet meg a nyomás miatt is ugyancsak sokat idegeskedtem. Jó, tudom, ostobaság. Ruha nélkül a Mars is éppúgy megölne, sőt, ami azt illeti, sokkal lassabban és fájdalmasabb módon végezne velem. Itt, ha bedöglött volna a ruhám, nem hiszem, hogy éreztem volna valamit. Mégse hagyott nyugodni, hogy ez a hihetetlen nagy nyomás alig egy milliméterre van az én gyönge bőrömtől, és az egy millimétert is csak valami erőtérnek köszönhetem, ami valójában nincs is ott. Parázs legalábbis így magyarázta. Lehet, hogy csak bosszantani akart. Szóval hogy a mágneses erőtér vonalai a valóságban, vagyis fizikai értelemben nem léteznek, de azért ott vannak - vagy nem így van?
Erről is próbáltam elterelni a figyelmemet. Parázs ott volt velem, és elég, ha ő tudja ezeket a dolgokat. Képtelen volt viszont elfogadható magyarázatot adni, hogy miért nincs motorja a lég-biciklinek. Folyton ezen járt az eszem, míg nyeregben ültünk, tapostam a pedált, mint egy güzü, és mást se láttam magam előtt, mint a lány ezüstös fenekét.
Parázsnak tandem biciklije volt, ami itt azt jelenti, hogy négy ülés van rajta: kettő nekünk, kettő a robotkuliknak. Én Parázs mögött ültem, és a tőlünk jobbra eső másik két ülésen foglaltak helyet a kulik. Tekintve, hogy utánozták a lábmozgásunkat, ugyanúgy taposták a pedált, végső soron négyüléses biciklivel indultunk útnak.
- Az életben nem fogok rájönni - mondtam mindjárt a kirándulás első napján -, hogy miért olyan nehéz beszerelni egy motort, amit a kuli fölös energiáival lehetne működtetni.
- Nem nehéz, maga vén potyaleső - felelte anélkül, hogy hátrafordult volna. - De fogadja meg egy tejfölösszájú doki néni tanácsát: így sokkal jobb. Tovább tartanak az izmai, ha használja is őket. Nemcsak egészségesebbnek érzi magát, hanem egy időre megmenekülhet a pénzsóvár doktorok karmai közül. Én csak tudom. A munkám fele abból adódik, hogy hájat kell kivágnom lottyadt fenekekből, vagy visszereket bányászok ki a páciens lábából. Még itt, a Vénuszon is alig húsz évig hordanak egy lábat, és máris kénytelenek lecseréltetni. Abszolút pazarlás.
- Ha így megy tovább, mielőtt elmegyek, én is kénytelen leszek lecseréltetni. Még egy perc, és kész vagyok. Nem egyezhetnénk meg, hogy mára elég volt?
Parázs a fejét csóválta ugyan, de meghúzott egy kart, és leeresztette a forró gázt a fejünk fölött lévő ballonból. A bicikli oldalából kinyúló lapátok befelé fordultak, és lassú csigavonalban ereszkedni kezdtünk.
A medence fenekén értünk földet - ez volt az első találkozásom vele, mivel eddig csak a levegőből láttam a Vénuszt, onnan pedig semmit se lehet észrevenni. A fejemet vakarva körülnéztem, míg Parázs meggyújtotta a sátrat, és eloltotta a ballont.
A vénusziak majdnem mindenre nullás erőteret használnak. Nem vesződnek azzal, hogy minden tárgyra olyan technológiát dolgozzanak ki, ami elbírja az itteni szélsőséges hőmérsékletet és nyomást; beérik annyival, hogy nullás erőtérrel vonják be. A bicikli ballonja például egy közönséges gömb alakú erőtér volt, csak az alján hagytak egy kis nyílást a légmelegítőnek. Magát a biciklit ugyanolyan erőtér védte, mint Parázst vagy engem, vagyis meghatározott távolságra húzódó nullás tér vette körül. A sátor alul lapos, félgömb alakú erőtér volt.
Mindez sok mindent leegyszerűsített. Például a zsilipelést. Mihelyt a sátor erőterébe értünk, ruhánk védőtere egyszerűen abszorbeálódott. Ha kiléptünk a sátorból, csak át kellett mennünk a falon, és újra körénk zárult a védőtér.
Levetettem magam a padlóra, és próbáltam lekapcsolni a kézi lámpát. Legnagyobb meglepetésemre nem találtam rajta kapcsolót. Parázs, miután meggyújtotta a tábortüzet, észrevette zavaromat.
- Igen, ez pazarlás - ismerte el. - A vénusziak valamiért utálják lekapcsolni a fényt. Nem talál egyetlen fénykapcsolót az egész bolygón. Hiszi vagy nem, de néhány éve, amikor először hallottam a fénykapcsolóról, egész megütődtem rajta. Soha nem jutott eszembe, hogy ilyesmi létezik. Látja, milyen provinciális vagyok?
Az utolsó kijelentés valahogy hamisan csengett. Az arcát fürkésztem valami árulkodó fintorért, de nem tudtam rájönni, hogy ezt miért mondta. Csak ült a tábortűz előtt Malibuval az ölében, és tollászkodott.
A tűzre mutattam: a csattogó, ropogó hasábok csodálatos holoképe egészen elrejtette a középen lévő tábori gyorsforralót.
- Ez igazán nem jellemző a provinciális emberekre. Miért nem csodapalotát hozott magával, amilyeneket a városban látni?
- Szeretem a tüzet. És gyűlölöm a talmi házakat.
- Miért?
Vállat vont. Valami máson járt az esze. Hirtelen irányt váltottam.
- Nem fél a mamája, hogy idegenekkel kószál a sivatagban?
Szúrósan rám nézett, megint nem tudtam, hogy mire gondol.
- Honnan tudjam? Nem élek vele. Emancipált nő vagyok. Az anyám, azt hiszem, Venusburgban van. - Láthatóan fájó pontra tapintottam, ezért óvatosan folytattam a kérdezősködést:
- Nem jöttek ki egymással?
Megint vállat vont, nem akart belemenni.
- Nem. Illetve nem nagyon. Nem akart elmenni a Vénuszról. Azt mondta, marad, én viszont menni akartam. Nem estek egybe az érdekeink. Így hát ki-ki ment a maga útján. Azóta gyűjtöm a pénzt egy bolygóntúli utazásra.
- És mikorra tervezi?
- Hamarabb, mint gondolná. - Valami motoszkálhatott a fejében, mert alaposan végigmért. Miközben az arcomat tanulmányozta, szinte hallottam a pénztárgép fogaskerekeinek zakatolását és a számlával együtt felhangzó csengőt. Aztán, mintha az a bizonyos nem létező kapcsoló felkattant volna, újra negédes mosoly ömlött szét az arcán.
- Nézze, bármelyik percben kész vagyok itthagyni a Vénuszt. De egy-két héten belül biztosan elutazom. Mihelyt visszatérünk a buborékkövekkel. Mivelhogy maga hamarosan adoptálni fog.
Úgy látszik, kezdtem megszokni ezt a lányt. Nem gurultam be, pedig igazán másra számítottam. Nagyjából a buborékkövek mentén gondoltam végig az ügyet. Az látszott a legkézenfekvőbbnek, hogy Parázs összeszed magának egypárat, eladja, és a pénzből megváltja a bolygóntúli jegyet.
Ez persze megint csak ostobaság volt. Egyáltalán nincs szüksége rám a buborékkőszedéshez. Ő a sivatagi vezető, nem én, és a bicikli is az övé. Annyi drágakövet szerezhet, amennyit akar, talán már van is neki. Úgy látszik, e terv valóra váltásához rám is szüksége van; tudtam ezt már a városban is, csak megfeledkeztem róla. Valamit akar tőlem ez a lány.
- Ezért kellett magának velem jönnie? Ez lenne az a végzetes vonzalom? Nem értem.
- Az útlevele: Az útlevelébe vagyok szerelmes. Az "Állampolgársága" rovatban az szerepel, hogy "Mars". A "Korá"-nál pedig az, hogy… hm, kábé hetvenhárom. - Alig egy évet tévedett, pedig külsőre tartom a harmincat.
- Vagyis?
- Vagyis, kedves Kiku, maga olyan bolygóra csöppent, amely még a sötét kőkorszakban tapogatózik. Egy középkorban élő bolygóra, ahol a nagykorúságot tizenhárom évben állapították meg, és ez - bizonyára egyetért velem - hóbortos és önkényes ötlet. Márpedig az itteni bolygó törvényei kimondják, hogy kiskorú polgárok nem gyakorolhatják a nagykorú szabad polgárok jogait. S e jogok közt olyanok vannak, mint a szabadság, a boldogság keresése, valamint hogy az ember itthagyhassa ezt a rohadt helyet. - Meglepődtem, mert Parázs a szórakoztató locsogás után minden átmenet nélkül őrjöngeni kezdett. Ökölbe szorult a keze. Az ölében trónoló Malibu szomorúan előbb a barátnőjére nézett, aztán rám.
Amilyen gyorsan jött, ugyanúgy el is párolgott a mérge, és Parázs ragyogó arccal már a vacsora körül tüsténkedett. Tudtam, hogy úgyse felelne a kérdéseimre. Mára lezárhatjuk a témát.
Másnap legszívesebben visszafordultam volna. Kedves uram, volt már magának izomláza? Nyilván nem; ha szereti az ilyesmit - úgy értem, a nehéz fizikai megterhelést -, akkor gondolom, maga is ilyen egészségbuzi, és formában van. Én a legkevésbé sem voltam formában, és azt hittem, hogy ott menten meghalok. Egy zűrösebb pillanatban tényleg azt hittem, hogy itt a vég.
Szerencsére Parázs előre látta. Tudta, hogy csak afféle irodai asztaltáncoltató vagyok, sőt azt is, hogy a marsbeliek általában szánalmasan gyenge legények. A modern világ amúgy is íróasztalhoz ültetett mindenkit, de a Marson még rosszabb a helyzet, mert kisebb a gravitáció, s így ha akarnánk, se tudnánk igazán próbára tenni magunkat. A lábizmaim olyanok lettek, mint az elfőtt nudli.
Parázs előbb az ódivatú masszázzsal próbálkozott, aztán egy újmódi injekcióval, amely megölte a felhalmozódott mérgeket. Egy óra múlva halványan pislogni kezdett bennem az érdeklődés a kirándulás iránt. Fölpakolt a biciklire, és újra megindultunk úticélunk felé.
A Vénuszon lehetetlen mérni az idő múlását. A Nap ugyan egyre laposodik és szélesedik, de olyan lassan, hogy szemmel nem is lehet érzékelni. Aznap valamikor átkeltünk a Reynolds egyik mellékfolyója fölött. Jobb szemmel ragyogó vonalnak láttam, a ballal kérges felületű, lomha mozgású gleccsernek. Megolvadt alumínium, mondta Parázs. Malibu persze rögtön tudta, hogy mi az, és panaszosan ugatni kezdett, hogy álljunk meg, mert lubickolni akar. Parázs nem engedte.
A Vénuszon képtelenség eltévedni, különösen ha lát is az ember. Attól kezdve, hogy elhagytuk Prosperityt, látszott a folyó, bár eleinte nem tudtam, mi az. Még mindig jól kivehető volt a mögöttünk levő város, előttünk pedig a hagyláncolat, sőt a sivatag is. Az utóbbi valamivel följebb volt, a medence lejtős oldalán. Parázs szerint ez azt jelenti, hogy még háromnapos út áll előttünk. Úgy látszik, kellő gyakorlattal fel lehet becsülni a távolságot. Parázs többször is próbálta megmutatni Venusburgot, amely több ezer kilométerre volt mögöttünk. Azt mondta, hogy csak egy parányi pont, de tiszta napokon könnyűszerrel meg lehet pillantani. Nekem egyszer se sikerült.
Miközben tapostuk a pedált, sokat beszélgettünk. Mást úgyse lehetett csinálni, de Parázs nagyszerű partnernek bizonyult. Mesélt a terveiről, hogy mihez kezd azután, ha itthagyja a Vénuszt, és nem fogyott ki a naiv elképzelésekből, hogy szerinte milyen az élet más bolygókon.
Ravaszul kitervelt hadjárat volt ez ellenem. Azzal indultunk, hogy épp csak bedobta ostoba tervét. Egy ponton a terv konkrét formát öltött. Azt, hogy adoptálom, és magammal viszem, úgy tekintette, mint amiben már véges-rég megegyeztünk. Félig-meddig már magam is kezdtem elhinni.
Először a negyedik napon tűnt fel, hogy a medence emelkedik előttünk. Nem tudtam, hogy mi lehet az oka, mígcsak Parázs meg nem állította a biciklit, és csak lógtunk a levegőben. Hatalmas sziklavonulat húzódott előttünk, amely odalent enyhe lejtővel emelkedett ki a vidékből, és körülbelül ötven méterrel fölöttünk meredek csúcsban végződött.
- Mi baj? - kérdeztem fellélegezve, hogy kicsit pihenhetek.
- Magasabbak a hegyek - közölte magától értetődő természetességgel. - Forduljunk jobbra, hátha találunk hágót.
- Magasabbak? Miről beszél?
- Magasabbak. Megnyúltak, jobban kiemelkednek, mint amikor legutóbb erre jártam, nagyobb a tömegvonzás, nehezebben emelkedünk, hiszen érti…
- A "magasabb" definícióját még csak értem. De miért? Biztos benne?
- Persze hogy biztos vagyok. A ballon léghevítője hamarosan bedöglik; nem tudunk magasabbra emelkedni. Legutóbb még sok is volt a gáz az átkeléshez. Ma nem elég.
- De miért?
- A sűrűsödés miatt. Errefelé elég gyakran változik a felszín. Egyes fémek és sziklák megolvadnak. Egy melegebb napon elforrnak, és csak a hegyek tetején sűrűsödnek össze, ahol hűvösebb van. Aztán ha felmelegszik az idő, újra fölolvadnak, és visszafolynak a völgyekbe.
- Ezek szerint maga tél közepén hozott ki ide?
Megsemmisítő pillantást vetett rám.
- Maga váltott jegyet téli utazásra. Egyébként éjszaka van, és még nincs is éjfél. Azt hittem, hogy még egy hétig nem lesznek ilyen magasak a hegyek.
- És nem tudnánk megkerülni?
Kritikus szemmel végignézett a hegyeken.
- Keletre, mintegy ötszáz kilométerre van egy állandó hágó. De ez újabb hétbe kerülne. Akarja?
- Tud jobbat?
- Hagyjuk a biciklit, és menjünk gyalog. A sivatag mindjárt a hegy másik oldalán van. Egy kis szerencsével még ma megláthatjuk az első drágaköveket.
Kezdtem belátni, hogy olyan keveset tudok a Vénuszról, hogy még véletlenül se hibáznék rá a helyes döntésre. Végül is kénytelen voltam beismerni, hogy szerencsém van Parázzsal, mert ez a lány távol tart minden bajtól.
- Csináljuk, ahogy maga szerint a legjobb.
- Rendben van. Akkor forduljunk élesen balra, és ott parkoljunk valahol.
Egy hosszú volfrámötvözetű kötéllel kipányváztuk a biciklit. Erre, mint később megtudtam, azért volt szükség, nehogy egy újabb kondenzáció maga alá temesse, míg távol vagyunk. Teljes erőre állítottuk a hevítőket, s a bicikli lebegni kezdett a huzal végén. Aztán megindultunk felfelé a hegyen.
Ötven méter nem hangzik soknak. Sima terepen valóban nem az. De egyszer próbálja meg hetvenöt fokos lejtőn. Megint szerencsém volt, mert Parázs erre is számított, és hozott magával alpinistafelszeretést. Itt is, ott is bevert egy-két pitont, és kötéllel, csigával biztosított, nehogy szétszakadjunk. Közvetlenül a nyomában haladtam, alig valamivel a robotkulija mögött. Hátborzongató látvány volt, ahogy az a szerkezet követte a lányt, mindig pontosan oda téve a lábát, ahová Parázs. Mögöttem az én robotkulim ugyanígy tett. És ott volt még Malibu, amely szinte rohant előre, aztán visszaügetett, hogy lássa, hogyan boldogulunk, majd felszaladt a csúcsra, és fecsegni kezdett, hogy mi van a túloldalon. Gondolom, egy hegymászónak meg se kottyan az ilyesmi. Ami engem illet, a legszívesebben szépen lecsúsztam volna a hegyoldaton, és kiszállok a buliból. Esküszöm, hogy meg is tettem volna, de Parázs csak mászott tovább. Azt hiszem, az életben nem voltam még olyan fáradt, mint amikor fölértünk a csúcsra, és megpillantottuk a sivatagot.
Parázs előremutatott.
- Ott megy lefelé egy drágakő - kiáltott.
- Hol? - kérdeztem félreérthetetlen közönnyel. Nem láttam semmit.
- Lemaradt. Jóval lejjebb van. Ilyen magasan nem képződnek. De ne aggódjon, lát még eleget.
Azzal megindultunk lefelé. Ez nem volt olyan nehéz. Parázs elöl járt a jó példával, amikor egy simább helyen leült, és fenéken folytatta az utat. Malibu közvetlenül mögötte siklott, és boldogan vinnyogott, miközben a síkos sziklafalon gurult, pattogott lefelé. Láttam, hogy Parázs nekiütődik egy kiálló sziklának, a levegőbe repül, és fejjel ér vissza. De a ruhája már meg is keményedett. Ülő helyzetben megmerevedve gurult tovább.
Én is ugyanúgy indultam utánuk. Nem rajongtam az ötletért, hogy így bucskázzak lefelé, de inkább ezt, mint egy lassú és fájdalmas ereszkedést. Egyébként nem is volt olyan rossz. Az első becsapódáskor a ruha ráfagy az emberre, és attól kezdve nem sokat érez. A ruha kicsit felfúvódik, keményebb lesz, mint a fém, és kipárnázza az embert, megvédi mindentől, néhány egészen komoly ütést kivéve, amikor az agy nekiütődik a koponyafalnak, és belső vérzések keletkeznek. De ahhoz sokkal gyorsabban kellett volna gurulnunk.
A sziklafal aljában Parázs felsegített, miután kiolvadt a ruhám. Látszott rajta, hogy élvezte a lesiklást. Én annál kevésbé. Az egyik lepattanásnál kicsit megütöttem a derekamat. Nem mondtam, csak elindultam utána, de minden lépésnél belém nyílalt a fájdalom.
- Maga merrefelé lakik a Marson? - kérdezte ragyogó arccal.
- Mi? Ja, Copratesben. A kanyon északi lejtőjénél.
- Tudom. Meséljen valamit róla. Hol fogunk lakni? A felszínen vagy a föld alatt? Alig várom, hogy megláthassam.
Kezdett az idegeimre menni. Bár lehet, hogy csak a derékfájás miatt.
- Miből gondolja, hogy velem jön?
- Ej, hát persze hogy magával visz. Azt mondta…
- Nem mondtam semmit. Bárcsak lenne egy magnóm, akkor bizonyíthatnám. Az elmúlt napokban egy sor monológból állt a beszélgetésünk. Maga elmondta, hogy mennyi vicces dolgot fog csinálni, ha a Marsra érünk, én meg csak dörmögtem rá valamit. Mégpedig azért, mert nincs szívem, legalábbis idáig nem volt szívem megmondani, hogy micsoda kelekótya terveket szövöget magában.
Azt hiszem, végre sikerült bevinnem egy találatot. Legalábbis egy ideig nem szólt semmit. Nyilván rájött, hogy kicsit tovább ment a kelleténél, ezért még egyszer számba vette az esélyeit, mielőtt learatta a végső győzelmet.
- Mi olyan kelekótya a tervemben?
- Az egész.
- Ugyan, mondja már meg.
- Miből gondja, hogy nekem szükségem van egy lányra?
Láthatóan megkönnyebbült.
- Ó, csak ez a baj? Ezzel ne törődjön. Mihelyt megérkezünk, máris kitöltheti a felbontó papírokat. Nem fogom megtámadni. Sőt, hajlandó vagyok még az adoptálás előtt aláírni egy olyan szerződést, hogy semmibe se fogok belekötni. Ez pusztán üzleti megegyezés, Kiku. Ne aggódjék, nem kell, hogy anyám helyett is anyám legyen. Nincs rá szükségem, ígérem…
- De honnan veszi, hogy ez számomra is csak üzleti megállapodás lennel - törtem ki. - Lehet, hogy ódivatú vagyok. Lehet, hogy mulatságos a felfogásom. De nem vagyok hajlandó érdekből örökbe fogadni valakit. Nekem már volt egy gyerekem, és jó szülője voltam. Nem vagyok hajlandó adoptálni magát csak azért, hogy eljusson a Marsra. Ez az utolsó szavam.
Az arcomat fürkészte. Gondolom, látta rajtam, hogy komolyan beszélek.
- Adnék húszezer márkát.
Nagyot nyeltem.
- Honnan van magának ennyi pénze?
- Mondtam, hogy megfejem a jobb embereket Prosperityben. Mi az ördögre költsem? Pont ilyen szükséghelyzetre raktam félre. Ha egy ilyen érzéketlen, neander-völgyi ősemberrel találkoznék, aki tele van mulatságos elképzelésekkel arról, hogy mi a jó meg a rossz, aki…
- Most már elég!
Szégyellem bevallani, de kísértésbe estem. Kínos dolog, ha az ember egyszer csak rájön, hogy egy halom pénztől legszentebb erkölcsi skrupulusai is elvesztik fontosságukat. De megint kisegített a fenéktáji fájdalom, no meg az ebből származó rosszkedv.
- Azt hiszi, hogy engem meg lehet vásárolni? Nos, nem vagyok eladó. Megmondtam, hogy helytelenítem az egészet.
- Akkor menjen a pokolba, Kiku! - Keményet dobbantott a lábával, és a robotkuli megismételte a mozdulatot. Parázs még máshova is elküldött volna, de mihelyt földet ért a lába, robbanás rázta meg a tevegót.
Mint mondtam, előtte csönd volt. A Vénuszon nincs szél, nincsenek állatok, egyáltalán, alig van valami, ami hangot adna. De ha egyszer megszólal egy hang, akkor nem árt vigyázni. A sűrű atmoszféra halálos is lehet. Egy pillanatig azt hittem, hogy lerepül a fejem. Ahogy a hanghullámok nekitámadtak a ruhánknak, azok félig megfagytak. Egyedül a ruha erőterének és a dobhártyánk közt lévő egy milliméteres alacsony nyomású levegőnek köszönhettük, hogy nem süketültünk meg. Annyira tompította az ütést, hogy sokáig csengett ugyan a fülünk, de más bajunk nem történt.
- Mi volt ez? - kérdeztem.
Parázs leült a földre. A feje lecsüngött, és láthatóan semmi más nem érdekelte, mint a saját csalódottsága.
- Buborékkő - felelte. - Arrafelé. - Arra néztem, amerre mutatott, és egy kilométernyire tompán csillogó foltot pillantottam meg. A folt körül tucatnyi kisebb fénypont - infrafény - volt szétszóródva.
- Úgy érti, maga indította el az osztódásukat, amikor dobbantott?
Parázs vállat vont.
- Mondtam, hogy instabilak. Tele vannak nitroglicerinnel, és olyan közel voltak, hogy bárkinek sikerült volna.
- Nos, akkor menjünk és szedjük össze.
- Menjen csak. - Úgy tett, mint aki halálosan elfáradt. És akárhogy hízelegtem, nem mozdult. Mire talpra tudtam állítani, a csillogó foltok lehűltek és eltűntek. Soha többé nem találnánk meg őket. Parázs egy szót sem szólt, amikor folytattuk utunkat lefelé a völgyben. Egész nap távoli ágyúdörgés hangja szegődött mellénk.
Másnap nem sokat beszéltünk. Parázs többször is kísérletet tett, hogy újrakezdjük a tárgyalást, de tántoríthatatlan maradtam. Végső soron ő szabta a feltételeket a bicikliért, a szolgálatokért, és amiben Venusburgben megegyeztünk, azt teljesítem is. A megállapodás úgy szólt, hogy a bicikli teljesen ingyenes, csak Parázs ellátásáról kell gondoskodnom, s ez megtörtént. Adoptálásról szó se volt. Ha csak megemlíti Venusburgban, biztos hogy éppúgy nemet mondtam volna, mint most. Ezt olyan határozottan közöltem vele, hogy már-már magam is elhittem.
Az is még reggel, nem sokkal a vita után történt, hogy egy pillanatra úgy látszott, Parázsnak esze ágában sincs folytatni a túrát. Míg a reggelit készítettem, g csak ült a sátorban. Reggeli után indulni akartam, de a lány felhúzta az orrát, és közölte, hogy látni se akarja a buborékköveket, és hogy vagy ott maradhat, vagy megy vissza.
Miután emlékeztettem a szóbeli megállapodásunkra, nagy nehezen felkelt. Látszott, hogy nem szívesen teszi, de nem akarta megmásítani az ígéretét.
A buborékkő-vadászat a túra mélypontja volt. Úgy képzeltem, hogy napokon át csak kutatjuk a terepet. Aztán eljön az izgalmas pillanat, hogy végre találunk egyet. Heuréka! - üvöltöttem volna. Persze a valóság alaposan rácáfolt álmaimra. Ugyanis buborékkőre így kell vadászni: jó nagyot dobbantunk a földön, várunk egy-két percet, kicsit arrébb megyünk, és még egyszer dobbantunk. Ha tátjuk, halljuk, hogy hol robbant, egyszerűen odamegyünk, és fölszedjük a köveket. A robbanáskor keletkező hőtől a szétszóródó buborékkövek infravörös hullámokat bocsátanak ki, s ettől jól láthatóak. Már csak vibráló neonnyilak hiányoznak fölülük. Mondhatom, nagy kaland.
Ha találtunk egyet, felszedtük; és betettük e robotkutin elhelyezett hűtőbe. A buborékköveket a robbanáskor fellépő magas nyomás alakítja ki, de egyes alkatrészei elillannak a Vénuszon uralkodó hőmérséklet miatt. Ha nem hűti le az ember, ezek az elemek kiforrnak, és három órával később már csak valami szürkés por marad belőlük. Azt persze nem tudom, hogy hűtés nélkül miért tartanak ki olyan sokáig. Mert amikor felszedtük őket, jóval forróbbak voltak, mint a környező levegő. Nem is értettem, hogy miért nem porladtak máris el.
Parázs szerint a kristályrács impaktálódása teszi lehetővé, hogy a drágakő időlegesen elviselje a hőmérsékletet. A Vénuszon uralkodó rendkívüli hőmérsékleten és nyomáson másképp viselkednek az elemek. Leheléskor a kristályrács meggyöngül, és fokozatosan elhal. Ha tehát hibátlan drágakövet akarunk gyűjteni, fontos, hogy a robbanás után minél gyorsabban összeszedjük őket.
Ezzel ment el az egész nap. Végül körülbelül tíz kiló drágakövet gyűjtöttünk, többségük borsószem nagyságú volt, de akadt néhány alma nagyságú is.
Éjszaka a tábortűz mellett ültem, és a köveket tanulmányoztam. Az órám szerint legalábbis éjszaka volt. Egyébként egyre jobban hiányzott a nappal és az éjszaka huszonöt órás, ciklikus változása. Na meg a holdak. Ha például meglátom a Deimost vagy a Phobost, bizony isten, felvidított volna. De csak a Nap kuporgott a horizonton, és lassan mozdult észak felé, hogy hamarosan felbukkanjon a hajnali égbolton.
Meg kell hagyni, a drágakövek szépek voltak. A borvörös alapszínbe barnás árnyalat vegyült. De ha valódi fénybe állítottam őket, soha nem tudtam előre, mit fogok látni. A legtöbb nyers követ valami matt anyag vonta be, s egyben el is rejtette a kő igazi szépségét. Egy-kettőt kísérletképpen megmetszettem. Mihelyt lehántoltam a patinát, a síkos felület még gyertyafényben is szikrázott. Parázs megmutatta, hogy kell felfüggeszteni egy zsinórra, aztán kalapáccsal megütöttük ókat. Mintha parányi csengettyűk szólaltak volna meg; minden csilingelésre valamelyik kő átformálódott, eltűntek róla a hibák, és szabályos, nyolclapú kristállyá vált.
Aznap magamnak kellett főznöm. Idáig Parázs főzött, de ezek után esze ágában se volt hízelegni.
- Vezetőnek szegődtem - mondta kissé epésen. - A "vezető" a Webster-szótár szerint…
- Jó, tudom, mi a vezető.
- Nem említi, hogy fáznia is kell. Feleségül vesz?
- Nem. - Meg se lepődtem.
- Az ok ugyanaz?
- Igen. Nem vagyok hajlandó ilyen könnyelme megállapodásokra. Egyébként úgyis túl fiatal.
- Tizenkettő a törvényes korhatár. Egy héten belül tizenkét éves leszek.
- Mondom, hogy túl fiatal. A Marson tizennégy az alsó korhatár.
- Phü, de dogmatikus! Vagy csak viccel? Tényleg tizennégy?
Megint csak jellemző Parázsra: fogalma sincs arról a világról, ahova el akar jutni, mégis erőlteti a dolgot. Vajon honnan szerzi be az információit a Marsról? Végül arra kellett gondolnom, hogy maga ötli ki ezeket a képtelen ábrándokat.
Csöndben megvacsoráztunk, s közben a drágakőgyűjteménnyel játszadoztunk. Elegem volt a vénuszi vadonból. Úgy számoltam, hogy még egy napot gyűjtögetünk, aztán megyünk vissza a biciklihez. Nagy megkönnyebbülés lesz mindkettőnknek. Parázs újabb csapdákat állíthat a városba tévedő ostoba turistáknak, vagy bemehet Venusburgba, hogy valami komolyabb vállalkozásba fogjon.
Amikor idáig értem, eltűnődtem, hogy vajon miért él egyáltalán Prosperityben. Ha valóban megvan a pénze, hogy azzal az iszonyatos összeggel, amit nekem is felajánlott, megkenjen valakit, miért nem ment fel a városba, ahol annyi a turista, mint a légy. Gondoltam, ezt meg is kérdezem tőle. De megint megelőzött; odajött, és szorosan mellém húzódott.
- Nem akar lefektetni? - kérdezte.
Ez már több volt a soknál. Felhorkantam, fölkeltem, és a falon keresztül kiléptem a sátorból.
Odakint rögtön megbántam. Pokolian sajgott a derekam, és sajnos későn jöttem rá, hogy a felfújható matracot nem tudom kihozni. Ha kihozom, egy pillanat alatt elég. De most már nem lehetett visszatáncolni. Éreztem, hogy ki kell tartanom. Bár lehet, hogy a derekam miatt láttam olyan sötéten; nem is tudom. Mindenesetre kiszemeltem egy puhának látszó helyet, és lefeküdtem.
Nem mondhatom, hogy valóban puha volt.
Tompa fájdalomra ébredtem. Tudtam, bár nem próbáltam, hogy ha megmozdulok, késként hasít belém a fájdalom. Érthető, hogy ezúttal nem rajongtam az ötletért.
A karom valami puhán pihent. Megmozdítottam a fejemet - beigazolódott sejtésem: fájt -, és láttam, hogy Parázs az. Hanyatt fekve aludt. Malibu a karjába kuporodott. Parázs, mint egy ezüstruhás baba, nyitott szájjal aludt, s a kisimult vonások védtelenné tették. Mosolyognom kellett, éppúgy, mint Prosperityben. Hirtelen nem is tudtam, miért bánok vele ilyen rosszul. Aznap reggel legalábbis úgy éreztem, hogy rosszul bánok vele. Igaz, kihasznált, átejtett, és úgy nézett ki, hogy megint ki akar használni. De hát árt ezzel? Vagy szenvedne valaki tőle? Senki; abban a pillanatban senki nem jutott eszembe. Végül úgy döntöttem, hogy mihelyt felébred, bocsánatot kérek tőle, és megpróbálok mindent újrakezdeni. Még talán erre az adoptálásügyre is találunk valami megoldást.
És ha már itt tartunk, gondoltam, talán engednem kellene a büszkeségből, és megkérhetném, hogy nézze meg a hátamat. Idáig nem is említettem neki, talán attól való félelmemben, hogy még jobban eladósodok. Bár esküdni mertem volna, hogy készpénzt úgyse fogadna el. Jobb szerette a természetbeni viszontszolgálatokat.
Már majdnem fölébresztettem, amikor véletlenül a másik oldalra fordítottam a fejem. Valamit megpillantottam. Alig ismertem fel.
Három méterre lehetett tőlem, és két szikla közti repedésből nőtt ki. A fél méter átmérőjű gömb tompa vörös színben ragyogott. Mint egy hatalmas, lágy zselatinbuborék. Robbanás előtti buborékkő volt.
Mukkanni se mertem, de eszembe jutott, hogy a beszélgetés nem befolyásolja a körülöttem lévő nyomást, így tehát nem is indíthatja be a robbanást. Rádióadó volt a torkomban, a fülemben pedig vevő. A Vénuszon olyanok vagyunk, mint a hasbeszélők: alig mozgatjuk a szánkat, s ezeket a fél hangokat mégis megértik.
Nagyon óvatosan megmozdultam, hogy Parázs vállához érjek, aztán enyhén megérintettem a vállát.
Csöndben fölébredt, kinyújtózott, és kezdett fölkelni.
- Ne mozogjon - próbáltam suttogni. Egy ilyen belső gégemikrofonnal nem könnyű érzékeltetni, hogy valami nincs rendjén.
Parázs felfigyelt, de nem mozdult.
- Nézzen jobbra. Nagyon lassan mozduljon. Ha lehet, ne is súrolja a földet. Nem tudom, mit tegyek.
Odanézett, nem szólt semmit.
- Nincs egyedül, Kiku - suttogta végül.
- Ilyesmiről még soha nem hallottam.
- Hogy történt?
- Nyilván éjszaka formálódott. Nem sokat tudnak róla, hogyan és mennyi idő alatt alakul ki. Soha senki nem került még ötszáz méternél közelebb. Mire ennél közelebb érnének, felrobban. Még a biciklipropeller rezgésétől is elpattan, mielőtt jobban szemügyre lehetne venni.
- Vagyis mit csináljunk?
Rám nézett. Egy töprengő arcról nehéz leolvasni a valódi érzéseket, de Parázs, azt hiszem, be volt gyulladva. Én mindenesetre alaposan megijedtem.
- Szerintem maradjon a fenekén.
- Mennyire veszélyes?
- Bátyó. Fogalmam sincs. Ha ez a monstrum szétmegy, szép kis durranás lesz. A védőruhánk valószínűleg felfogja a nagyját. De a robbanás felemel bennünket, és iszonyatosan felgyorsít. És az ilyen hirtelen gyorsulás széttrancsírozza a belső szerveket. Agyrázkódás a legkevesebb, amit kaphatunk.
Nyeltem egyet.
- Akkor…
- Maradjon nyugton. Gondolkozom.
Én is. Megdermedtem a derekamba hasító éles fájdalomtól. Tudtam, hogy előbb-utóbb fészkelődni fogok.
Az az átkozott gömb megmozdult.
Csak pislogtam, nem mertem megdörzsölni a szememet, aztán újra odanéztem. Nem, mégse mozdult meg. Kívül legalábbis nem. A mozgás inkább egy mikroszkóp alá tett élő sejt lüktetéséhez hasonlított. Belső áramlások, nedvek cseréje. És ahogy néztem, a látvány hipnotizált.
Egész világok mozogtak a drágakőben. Gyermekkorom tündérmeséi elevenedtek meg benne, az ősi Barsoom, a Középső Föld, a kotló várak és az érző erdők. A drágakő ablakot tárt valami elképzelhetetlenre, ahol nem voltak kérdések, nem voltak érzelmek, csak a határtalan mindentudás. Sötét és nyirkos volt a hely, mégsem veszélyes. Egyre nőtt, mégis valahogy teljes volt születése pillanatától. Nagyobb ennél a Vénusznak nevezett forró sárgolyónál, és gyökerei a bolygó magjáig értek. Nem volt olyan szöglete a világegyetemnek, ahova el ne ért volna.
Rólam is tudott. Éreztem, hogy megérint, de nem lepődtem meg. Futólag átvizsgált, de teljesen közönyös maradt. Nem tudom, miért, nem is kérdeztem. Régóta, a kezdet kezdetétől ismert.
Valami leküzdhetetlen vonzást éreztem. Nem ez a tünemény hatott rám; a vonzás vagy inkább sóvárgás belülről eredt. Teljességre vágytam, amire a drágakő tett szert, s amiről tudtam, hogy soha nem érhetem el. Számomra az élet mindig is rejtélyek sora marad. A drágakő viszont maga a tudás. Maga a mindentudás.
Az utolsó pillanatban sikerült elkapnom róla a szerbemet. Csatakos lettem az izzadságtól, és tudtam, hogy a következő pillanatban vissza fogok nézni. A legcsodálatosabb dolog volt, amit az életben valaha láthatok.
- Kiku, figyeljen rám!
- Hogyan? - Iszonyatos messzeségből derengett föl Parázs hangja.
- Figyeljen. Ébredjen. Ne nézzen rá!
- Parázs, lát valamit? Érez valamit?
- Valamit látok. De… De nem akarok róla beszélni. Nem tudok beszélni róla. Ébredjen fel, Kiku, és ne nézzen hátra!
Úgy éreztem, mintha máris sóbálvánnyá váltam volna; akkor hát miért ne nézhetnék hátra? Tudtam, hogy ezentúl soha többé nem lesz olyan az életem, mint idáig. Mintha valami ellenállhatatlan erő egy új istenhez térített volna, hirtelen megértettem, mire jó ez az egész univerzum. Csak arra, hogy mint egy selyemborítású doboz, ezt a drágakövet tarthassa.
- Kiku, ennek a kőnek már réges-rég szét kellett volna mennie. Mi már itt se vagyunk. Amikor fölébredtem, megmozdultam. Egyszer régen próbáltam odaosonni az egyikhez, és sikerült ötszáz méterre megközelítenem. Olyan puhán lépkedtem, mintha vízen járnék, mégis felrobbant. Vagyis ez a buborékkő sem lehet itt.
- Mondhatom, szép! - feleltem. - De mit kezdjünk azzal a ténnyel, hogy mégiscsak itt van?
- Jó, jó, itt van. Úgy látszik, még nincs készen. Még nincs benne elég nitró, ami felrobbantaná. Talán még elmenekülhetünk.
Hátranéztem, aztán újra előre. Mintha rugalmas szalagok kötötték volna szememet a drágakőhöz; engedték, hogy elforduljak, de folyton visszahúztak.
- Nem biztos, hogy én is el akarok menekülni.
- Tudom - suttogta a lány. - Én… vigyázzon, ne nézzen hátra. El kell mennünk.
- Nézze - mondtam megfellebbezhetetlenül -, lehet, hogy egyikünk el tud menekülni. Lehet, hogy mindkettőnknek sikerül. De most fontosabb, hogy maga ne sérüljön meg. Ha megsebesülök, maga talán el tud látni. Ha maga sebesül meg, valószínűleg meghal, és ha mindketten megsebesülünk, mindketten elpusztulunk.
- Igen. Vagyis?
- Vagyis én vagyok közelebb a drágakőhöz. Kezdje maga a visszavonulást, én majd követem. Ha a kő szétmegy, felfogom a robbanás nagyját. Ehhez mit szól?
- Nem rajongok érte. - De miután újra végiggondolta, nem talált kivetnivalót az érvelésemben. Azt hiszem, nem tetszett neki, hogy ezúttal ő szorul védelemre, és nem lehet hősnő. Gyerekes dolog, de természetes. Ám most azzal bizonyította érettségét, hogy meghajolt a kényszerűség előtt.
- Rendben van. Megpróbálok tíz méterre elhúzódni. Ha odaérek, szólok, akkor maga is megkezdheti a visszavonulást. Szerintem, ha már tíz méterre vagyunk, túléljük.
- Húsz.
- De… Jó, rendben van. Legyen húsz. Sok szerencsét, Kiku! Azt hiszem, szeretlek. - Elhallgatott. - Mit szólsz hozzá, Kiku?
- Mi az? Induljon már. Nem tudjuk, meddig marad egy helyben.
- Rendben van. De ezt el kell mondanom. Éjszaka felkínálkoztam, és olyan dühös lettél.
- Na és?
- Szóval, hogy nem megvesztegetésnek szántam. Mint a húszezer márkát. Csak… szóval nem nagyon értek az ilyesmihez. De valószínűleg rosszkor mondtam, igaz?
- Igen, de most ne törődj vele. Menj már.
Megindult, centiméterenként hátrálva. Szerencsére egyikünknek se kellett visszatartania a lélegzetét. Azt hiszem, elviselhetetlen feladat lett volna.
És visszanéztem. Nem tehetek róla, nem bírtam ki. Egy kozmikus templom szentélyében éreztem magam, amikor meghallottam Parázs hívó hangját. Nem tudom, milyen hullámon próbálkozott eddig, hogy nem hallottam meg. Sírt.
- Kiku, kérlek, hallgass rám.
- He? Mi van?
Parázs megkönnyebbülten hüppögni kezdett.
- Jézusom, egy órája hívlak. Kérlek szépen, hogy indulj el! Itt már elég messze vagyok.
Teljesen tompa volt a fejem.
- Ó, Parázs, nem kell elsietni a dolgot. Csak még egy percet hadd nézzem! Kapcsolj ki.
- Nem! Ha azonnal nem indulsz, visszamegyek, és én foglak elvonszolni.
- Úgyse tudnál… Jó, rendben van, jövök már. - Most odanéztem Parázsra, aki térden állva várt. Malibu mellette kuporgott. A kis vidra arrafelé figyelt, ahol álltam. Megint Parázsra sandítottam, aztán háton fekve arrébb csúsztam. Próbáltam nem gondolni a sajgó derekamra.
Sikerült megtennem két métert, aztán hármat. Meg kellett állnom, hogy pihenjek. A drágakőre néztem, aztán Parázsra. Most se tudom, melyik vonzott inkább. Valószínűleg mindkettő, és nem tudtam dönteni. Legszívesebben mindkét irányba elindultam volna.
Hirtelen egy apró ezüstcsíkot vettem észre, felém tartott, amilyen gyorsan csak tudott. Amikor elért, egyszerűen átugrott fölöttem.
- Malibu! - sikoltott a lány. Megfordultam. A vidra boldogabb volt, mint valaha, talán még annál is boldogabb, mint amikor a városi medencében lubickolhatott. Hatalmasat szökkent, és a drágakő közepén ért földet…
Meglehetősen lassan és csak fokozatosan nyertem vissza az eszméletemet. Az egyes stációk közt nem volt éles határvonal, nem lehetett már csak azért sem, mert megvakultam és megsüketültem. Így hát nem tudom, mikor váltottak az álomképek valóságba; túlságosan egyneműnek éreztem mindent, s a ködképek észrevétlenül egymásba torlódtak a valódiakkal.
Arra sem emlékszem, mikor jöttem rá, hogy süket és vak vagyok. Nem tudom, mikor éreztem meg Parázs szaggatott kopogtatását a karomon; így próbált érintkezésbe lépni velem. Az első tiszta pillanat utólag visszagondolva az lehetett, amikor megértettem Parázst, hogy hogyan képzeli a visszautat Prosperitybe.
Közöltem vele, hogy tegyen belátása szerint, teljesen rábízom. Borzalmasan elkedvetlenített, amikor rájöttem, hogy nem ott vagyok, ahol gondoltam. Barsoomról álmodoztam. Azt hittem, hogy buborékkő lettem, és különös eksztázisban vártam a robbanás pillanatát.
Parázs a bal szememmel bíbelődött, míg valamennyire vissza nem nyertem a látásomat. Az egy méterre levő tárgyakat elmosódottan ki tudtam venni. Azon túl semmit. De így legalább felírhatott egy-két szót egy papírra, s onnan le tudtam olvasni. Ez meggyorsította a dolgokat. Megtudtam, hogy ő is süket. Malibu elpusztult. Legalábbis valószínűleg vége. Parázs ugyan betette a hűtőbe, hogy ha visszatérünk Prosperitybe, megpróbálja összefoltozni. Ha nem sikerül, csinál másikat.
Végre kiböktem, hogy hasogat a derekam. Parázs megdöbbent, hogy a lesiklás óta nyűglődök vele, de most jobbnak látta, ha nem szid meg. A műtét nem tartott sokáig. Azt mondta, hogy csak egy porckorong sérült meg.
Unalmas lenne az egész visszautat elmesélni. Kissé nehezen ment, mert a vakságról egyikünk se tudott sokat. Viszont igazán gyorsan alkalmazkodtam az új helyzethez. Parázs a kezemnél fogva vezetett, és így egyre gyorsabban haladhattunk, az első nap után valóban ritkán borultam fel. Második nap megindultunk fölfelé a hegyen, de a robotkulim rakoncátlankodni kezdett. Parázs leszerelte, és az övével folytattuk az utat. Ez viszont csak úgy ment, ha nyugton ültem, mert a lány kulija sokkal kisebb termethez készült. Ha járni akartam vele, rögtön elvesztettem az egyensúlyomat, és hanyatt estem.
Újabb nehézséget jelentett, amíg fel tudtam ülni a biciklire, és taposni kezdtem a pedált. Idefelé sokat fecsegtünk, és ez most nagyon hiányzott. De hiányzott a buborékkő is. Eleinte azt hittem, hogy nem tudok élni nélküle.
De mihelyt megérkeztünk Prosperitybe, elhalványodott az emlék. Szerintem az emberi agy képtelen ilyen nagyszabású dolgok befogadására. Szinte egy óra alatt semmivé foszlott, mint az álom ébredés után. Lassan már arra sem emlékeztem, hogy mitől volt ez valami kivételesen nagy élmény. A mai napig is csak rejtvényekben tudok beszélni róla. Úgy vagyok vele, mint a földigiliszta, aminek egyszer megmutatták a naplementét, de nem tudja elraktározni a látványt, mert nincs hova.
A városba visszaérve Parázs könnyen megjavította a hallásunkat. Elfelejtett dobhártyát tenni az elsősegélyládába, ebből származott a baj.
- Figyelmetlen voltam - ismerte be. - Visszanézve magától értetődőnek látszik, hogy a felrobbanó buborékkő elsőnek a dobhártyát repeszti be. De a csomagoláskor valahogy megfeledkeztem róla.
- Hagyd már. Nagyszerű munkát végeztél.
Rám vigyorodott.
- Persze hogy nagyszerűen dolgozom.
A látás helyreállítása már nem ment ilyen könnyen. Nem volt fölösleges szeme, de senki sem akadt a városban, aki lemondott volna a sajátjáról, bármennyit is adtunk volna érte. Ideiglenesen Parázs odaadta az övét. Megtartotta az infraszemet, a másik helyére pedig tapaszt tett. Ettől kissé vérszomjas lett a nézése. De megígértette velem, hogy Venusburgban veszek egy másikat, mivel a vércsoportunk nem egyezett. Három héten belül kidobná a testem.
Hetente egyszer indul komp Last Chance-ba; végre eljött az a nap is. Parázs műhelyében ültünk, keresztbe tett lábakkal egymással szemben, közöttünk pedig egy nagy halom buborékkő hevert.
Borzalmasan néztek ki. Ó, nem változtak meg. Sőt, miután lepucoltuk őket, háromszor olyan fényesen szikráztak, mint a tábortűznél. Most mégis elrohadt, megsárgult, összetört csontszilánoknak éreztük őket. Senkinek nem meséltük el, hogy mit láttunk odakint, a Fahrenheit-sivatagban. Úgyse tudnánk bizonyítani, és az egész valahogy túlságosan szubjektív élmény volt. Laboratóriumban ilyesmi nem történhet meg. Csakis nekünk sikerült megismerni a buborékkövek igazi természetét. Lehet, hogy egyedül maradunk. Akkor viszont mit is mondhatnánk másoknak?
- Szerinted mi lesz most? - kérdeztem. Mélyen a szemembe nézett.
- Gondosom, te már tudod.
- Igaz. - Nem tudtuk, miből lettek, hogyan maradnak fenn, hogyan reprodukálódnak, egy dolgot azonban biztosan tudtunk: hogy a városok száz kilométeres körzetében nem maradnak meg. Ahol ültünk, régebben itt is buborékkövek voltak. De az emberiség terjeszkedik. Ez egyszer megint nem tudhatjuk, mi mindent pusztítottunk el.
Nem volt szívem megtartani a drágaköveket. Hullarablónak éreztem volna magam. Próbáltam Parázsnak adni, de neki sem kellett.
- Ne meséljük el valakinek? - kérdezte a lány.
- Igaz. Meséld el, akinek akarod. De ne várd, hogy az emberek lábujjhegyen kezdenek járni, míg be tudod bizonyítani. Szerintem akkor se vigyáznának, ha bebizonyítanád.
- Lehet, én mindenesetre lábujjhegyen fogok járni néhány évig. Képtelen lennék még egyszer dobbantani.
Zavarba jöttem.
- De miért? Hiszen a Marson leszel. Nem hiszem, hogy onnan is elér a sivatagig a rezgés.
Rám nézett.
- Ezt hogy értsem?
Kisebb fejetlenség következett; sűrű bocsánatkérésben törtem ki, Parázs meg csak nevetett, és azt mondta, hogy ronda patkány vagyok, aztán visszaszívta, és kijelentette, hogy ezt a viccet annyiszor süthetem el, ahányszor akarom.
Félreértés történt. Becsületszavamra azt hittem, hogy még a süketségem és vakságom idején közöltem vele, hogy megváltoztattam az elhatározásomat. De nyilván csak álmodtam, mert Parázs nem emlékezett rá, illetve csak arra, hogy mindenre nemmel feleltem. Pedig a robbanás óta egyszer se hozta szóba az adoptálást.
- Nem vitt rá a lélek, hogy tovább zaklassalak, hiszen olyan sok jót tettél velem - mondta izgatottságtól elfúló hangon. - Talán az életemet is neked köszönhetem. És bevallom, csúnyán kihasználtalak, amikor először betévedtél ide.
Ezt persze visszautasítottam, de azt hittem, azért nem hozza szóba az adoptálást, mert már lezárt ügynek tekintheti.
- Mikor változtattad meg az elhatározásodat? - kérdezte. Hirtelen nem is tudtam.
- Eleinte azt hittem, akkor történt, amikor magatehetetlenül feküdtem, és te vigyáztál rám. De most már pontosan emlékszem, mikor történt. Utolsó este, nem sokkal azután, hogy kiléptem a sátorból.
Erre nem tudott mit mondani. Csak felragyogott az arca. Egyszerre azon kezdtem tűnődni, hogyha megérkeztünk Venusburgba, milyen papin töltsek ki: örökbefogadó nyilatkozatot vagy házassági szerződést.
De nem sokat töprengtem. Az ilyen apró bizonytalansági tényezők teszik érdekessé az életet. Egyszerre keltünk föl, és a drágakőhalmot otthagytuk a padlón. Puhán lépdelve, gyorsan elindultunk, hogy elérjük a kompot.
Benedek Mihály fordítása