John Brunner
A kozmosz

hiénái

Cédrus Kiadó
A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
John Brunner: The World Swappers
Ace Books, Inc., New York, 1967
Fordította BALÁZS ÉVA
Copyright © 1959, by Ace Books, Inc
© Balázs Éva, 1992. Hungárián translation

Első fejezet
Counce elegáns mozdulattal a levegőbe pöckölte az elszívott cigarettát. A csikk átrepült a hajó korlátján, aztán halk szisszenéssel kialudt a Csendes-óceán vizében.
Hanyagul nekitámaszkodott a gépház napsütötte oldalának. Egyik lábát kinyújtotta a hajópárkányt szegélyező védőrács mellett, a másikat a reaktortartály fölött lógatta.
Egy sirály körözött fölötte, de addig észre sem vette, amíg a madár le nem csapott a vízbe dobott csikkre. A csőrébe kapta, de azonnal vissza is ejtette a rosszízű zsákmányt. Méltatlankodva felvijjogott, szemrehányóan Counce-ra nézett, és sértett méltósággal elrepült. A férfi egy darabig szórakozottan követte tekintetével.
Merev mozdulatlanságában úgy látszott, mintha semmit sem érzékelne a körülötte lévő világból, pedig feszülten figyelt. Keze hirtelen előrelendült, egyszerre rántotta meg a kormányt és a gázkart. A hajó egy negyed fordulatot tett, aztán saját hullámain aprókat ringva folytatta útját. A gépházból előtörő gőz mint sűrű köd lengte körül a hajófart. Counce a sötét szemüvegen át a kék horizont egyetlen pontjára figyelt. Más nem látott volna ott semmit, de ő tudta, hogy mit kell keresnie.
Dél felé a távolban a szennyvíztisztító és lepárló berendezések látszottak. Valamivel közelebb, tőle jobbra voltak a csendes-óceáni élelmezés moszattelepei. A távoli parton pedig Sealand elegáns, kissé hivalkodó lakónegyede pompázott. Abban az irányban, amerre Counce nézett, ezer mérföldekre nem volt egyéb, mint néhány elszórt kis sziget.
Valami földerengett, mintha az Esthajnalcsillag kelt volna fel napközben. A fény még nagyon halvány volt, de a sötét szemüvegen át jól lehetett látni. Gyorsan közeledett, ahogy megsaccolta, legalább tizenkétezer mérföldes sebességgel.
Először csak alaktalan fényfoltnak látszott, de aztán feltűntek a szárnyak, a sötétvörösen izzó belépőélek, végül a hajtómű beömlőnyílásai. Counce elismerően bólintott, amint az űrhajó rézsútosan a víz fölé ereszkedett. A pilóta érti a dolgát, gondolta Counce, ő sem találta volna meg jobban a megfelelő szöget.
Először csak az első hajtómű súrolta a vizet, majd az egész hajótest leszállt. Húszmérföldes távolságból is jól lehetett látni, hiszen jókora hajó az, amelyik tizenkét fős legénységével száz parszeknyi távolság megtételére képes.
A hátsó hajtóművekből permetező pára, majd gőz csapott ki, ahogy az egész hajótest a vízre csattant, aztán hirtelen fölpattant megint. Végül a gép szárnyai megállapodtak a vizén, a forró fém sisteregve lehűlt. Az óceán felszínén sikló hajótest fokozatosan csökkentette sebességét, ahogy Counce hajója felé közeledett. Alig félmérföldnyire tőle horgonyt vetett.
Counce sóhajtott, levette a sötét szemüvegét és az övtáskájába tette. A fedélzetet hirtelen forrónak érezte a talpa alatt. Valami történhetett. Talán valaki figyelmeztette volna Bassettet? Elég valószínűtlennek tartotta, de a lehetőségét nem zárhatta ki.
Cigaretta után kutatott, amikor a hajó fémteste remegni kezdett, és az egész alkotmány gőzölgő, sistergő darabokra hullott szét. A nehéz hajtómű azonnal a tengerfenékre süllyedt. A mentőcsónakok sorban egymás után a levegőbe repültek. Nem bánkódott miattuk, amúgy sem tudta volna hasznukat venni.
Érezte, hogy a hajóroncsok körül felforrósodott a víz, és szaporán taposni kezdett, hogy minél távolabbra kerüljön. Szemével azt a helyet kutatta, ahol az űrhajót sejtette. Arra gondolt, hogy az elsüllyedt hajtómű elegendő radioaktív sugarat bocsát ki, hogy megzavarja az űrhajó védelmi berendezéseit. Ezért volt annyi ideje, hogy mély lélegzetet vegyen, mielőtt alámerül. Ez volt az egyedüli módja, hogy az űrhajóhoz jusson, mivel repülni nem tudott.
Átúszott a délköri halászat magzavart halraján, és a hajó felé igyekezett. Hamarabb elérte a védővonalat, mint gondolta. Ujjaival végigtapogatta, érezte a bizsergő fájdalmat. Ügy látszik, a maximumra állították, de így sem tettek benne kárt.
Gyorsan kellett határoznia. Hat percen belül elérte a védelmi vonalat, és körülbelül ugyanennyi idő kell ahhoz, hogy átjusson alatta. Ez próbára fogja tenni a szervezetét. A felszínre kellett emelkednie, hogy levegőt vegyen. Nem volt más választása, csak a víz alatt juthatott el céljához.
Megnézte a tájolóját, majd szemét behunyva tájékozódóképességére bízta magát. Nem figyelt semmi
másra, csak a víznyomás változására. Csak így találhatja meg a felfelé vezető utat. A gravitáció volt az egyetlen, ami támpontot adhat a védelmi vonalon belül. A Földön voltak, ahol a g értéke állandó.
Ahogy számította, hat perccel később a felszínre ért, és kinyitotta a szemét. A védelmi vonal zöldes fényben derengett. Két férfi nézte mereven. Úgy látszik, Bassett nem bízik meg eléggé a hajó biztonsági berendezéseiben, ha még az embereit is riasztotta. Vagy talán hallania kellett az ő hírét. Nem volt mit tennie, igyekezett a felszínen tartani magát, és várta, mi történik.
Az űrhajó szárnyán álló két férfi szúrós tekintettel nézte, amíg tüdejét teleszívta levegővel. A bal oldali Counce mellkasára szegezte a fegyverét, illetve arra a pontra, ahol annak lennie kell, mivel tisztában volt a fénytörés jelenségével. A másik biztosan Bassett, gondolta Counce.
Végül az, amelyiknek Counce szerint Bassettnek kellett lennie, intett a társának, mire az leengedte a fegyvert. Counce megkönnyebbült. Nemigen értette, miért kell félni egy majdnem csupasz, fegyvertelen embertől. De Bassett ennyire bizonytalan volt.
- Ne aggódjon - szólt oda a fegyveres férfi. -Szálljon be! - Kieresztette a leszállólépcsőt, a hidumíniumból készült lépcsők Counce-tól néhány méternyire csobbantak a vízbe. Úgy úszott oda, mintha nagyon nehezére esnék. Felhúzódzkodott, s amikor felért, körülnézett. A hajó nagyobb volt, mint gondolta. Az irányítótorony mögött volt a híres Mecsnyikov-hajtómű, amely az igazat megvallva furcsán festett egy magánhajón.
- Lecoq, kerítsen egy törülközőt a fickónak! -kiáltotta a fegyveres férfi, és a légzsilip nyitott ajtaján valaki kinyújtott egyet. Counce elvette, miközben a két férfi szótlanul nézte. Törülközni kezdett, de néma szemlélői elunták a dolgot, és befelé sürgették. Counce vizes lábnyomokat hagyott maga után, ahogy követte őket.
A légzsilipnél álló férfi árgus szemmel figyelte, ahogy átküszködte magát a szűk átjárón és belépett a hajó közepén lévő helyiségbe. A jókora kabin eredetileg kettő lehetett, állapította meg magában. Azon tűnődött, hogyan oldották meg a válaszfal eltávolítása után a feszültség kiegyenlítését, ha a hajó belép a hipertérbe. De elegendő volt egy pillantás, és a válaszfal helyén észrevette a kompenzátorokat jelző szürke bütyköket.
- Üljön le! - hallotta Bassett hangját a háta mögül, amikor az ajtó becsukódott.
Counce engedelmeskedett. Bassett megkerülte, leült átlátszó tetejű asztala mögé, amelynek közepébe háromdimenziós sakktábla volt belesüllyesztve. A feladványban fehér kilenc lépésben mattot ad. , Leplezetlenül vizsgálni kezdte a magas, vöröses hajú férfi keskeny arcát, mélyen ülő szürke szemét, erőteljes kezét, tömpe ujjait. A Bassett fajtájú ember igazán megengedhette magának a költséges geriátriai kezeléseket, ezért lehetett akár negyven, akár százéves is. De Counce tudta, hogy a százhoz van közelebb.
Hanyag pózba vágta magát, és úgy döntött, hogy átengedi Bassettnek a kezdeményező kellemetlen szerepét. Hosszú csend telepedett rájuk, mialatt
Bassett is végigmérte látogatóját. Meggyőződött róla, hogy Counce semmiben sem különbözik egy átlagembertől.                                                            
- Nos, mit óhajt? - kérdezte végül Bassett Counce nem lepődött meg, hogy nem a kilétére
kíváncsi.
- Azt hiszem, jobb lenne, ha először én mondanám el, hogy ön mit óhajt.
Bassett eddig rezzenéstelen arca megvonaglott
- Hát jó - egyezett bele. - Árulja el, hogy mit akarok.
- Uralkodni akar az egész galaxison - közölte Counce szárazon.

Második fejezet
Mit ért az ember galaxison?
Hajdanában az ember nehezen fogadta el azt a gondolatot, hogy a kertjére úgy nézzen, mint a Föld egy darabkájára. És alig fogadta el, be kellett látnia, hogy a Föld csak egy a Naprendszer bolygói közül, sőt más naprendszerek is léteznek. Kitárult a világ, de a szókincs csak nehezen tudta követni a változásokat, amelyeket a nagy felfedezések hoztak.
A galaxis is csak egy szeglete a világmindenségnek. Harmincegy ember lakta bolygó kétszáz parszeknyi sugarú körben, gyéren benépesített, egymástól elszakadt világok.
Az emberiség galaxisa a Sagittarius központú tejútrendszer egy viszonylag szűk szelete, amely elég tágas ahhoz, hogy annak idején be tudta fogadni az első felfedezőket, a megrémült, elbizonytalanodott, éhező embereket, akiknek menedékre volt szükségük. De elfértek benne a csalódott idealisták is, akik új célokért indultak útnak.
Beköszöntött a béke és nyugalom kora, de az sem tartott örökké, mert újra kiéleződtek a feszültségek.
A XXVI. században megint jólét és gazdagság uralkodott a Földön, ám a pompa és fényűzés fenntartásának eszközei nem sok jóra vezethettek. Ismét érzékelni lehetett a gyengülés és a hanyatlás csalhatatlan jeleit, s még az sem volt bizonyos, hogy a folyamat visszafordítható. Három-négy évszázaddal azelőtt földi emberek ezrei indultak el új hazát keresni a galaxisban. Akik alkalmas világra leltek, letelepedtek, berendezkedtek, és többé már nem földi emberek voltak. Ezt használta fel Bassett a maga céljaira. És ezért kellett Counce-nak találkoznia vele.
Bassett időt akart nyerni, hogy válaszolni tudjon Counce megjegyzésére. Egy dobozkát tett az asztalra.
Legutóbbi útjáról hozta magával, s noha Counce nem tudhatta, hol járt, meg mert volna esküdni, hogy a doboz a Boreasról származik. A szupravezetőből készült tárgy ezüsttel volt díszítve. Csak egy szegény gyarmati világ pazarolhatta csecsebecsékre a drága fémeket. Bassett felnyitotta, és Counce felé nyújtotta, aki kivett egyet az elegáns barna cigarettákból.
- Köszönöm - mondta hűvös udvariassággal. -Az én cigarettám elázott, amikor ön tökéletes hozzáértéssel elsüllyesztette a hajómat.
Bassett úgy tett, mintha nem is hallotta volna a megjegyzést. Maga is kivett egy cigarettát, majd becsukta a dobozt. Miután rágyújtott, Counce felé nyújtotta az öngyújtót.
- Önnek kivételes fizikai adottságai vannak -szólalt meg, szándékosan elnyújtva a szavakat. -Különlegesen magas intelligenciájáról pedig akkor is meg volnék győződve, ha nem üres élcelődéssel akarna elkápráztatni. Gondolom, nem sértem meg, ha a szándéka felől érdeklődöm.
- Fogadjunk, hogy most tért vissza a Boreasról! Akarja tudni, miből jöttem rá? - kérdezte Counce
talányosan, ahelyett hogy a kérdésre válaszolt volna.
- Tudja, a cégem dísztárgyakkal is foglalkozik, kereskedelmi kapcsolatban állunk a külső világokkal - kezdett magyarázkodni Bassett. - Ezért gyakran megfordulok a legkülönfélébb bolygókon, és...
- De azelőtt soha nem utazott el azért, hogy olyan szerződést újítson fel, amelyből több mint egy éve nem húz hasznot - szakította félbe Counce. - Ne kerteljünk, beszéljünk őszintén. Ön tehetséges ember, és itt a Földön a csúcson lehetne még legalább negyven évig. Még elég fiatal is, hogy sokáig élvezze a hatalom áldásait. Csakhogy ön elégedetlen és nagyon türelmetlen. Tudja, hogy ötven év múlva a Földet megint komolyabb válság fenyegeti. A legkedvezőbb becslések szerint is megrázó demográfiai robbanásra számíthatunk, az életszínvonal veszedelmesen zuhanni fog. Az emberek elégedetlenkedni kezdenek, lesznek, akik félnek, és menekülni akarnak a bolygóról. Más élettér után kutatnak, de már nem lesz hova menniük, hacsak valaki a segítségükre nem siet.
Harmincegy lakható, különböző népességű bolygó van a galaxisban. Mindegyiken utálják a Földet, a kényelmét, a jólétét, a múltját. Hiszen honfoglaló atyáik abban a tudatban telepedtek le, hogy új világuk soha nem tapasztalt magasságokba tör, miközben a túlnépesedett Föld belefullad a bűnbe, a mocsokba és a nyomorba. Gondoljon csak az Ymirre. Az első telepesek azért mentek el, mert megelégelték a kilátástalan tülekedést. Megálltak az első bolygón, ahol belélegezhető levegőt találtak. Annyira
fűtötte őket a lelkesedés meg a földi hívságok miatt érzett jogos harag, hogy az sem érdekelte őket, ha a bolygó egy jégkorszak kellős közepén tart.
Ez háromszáz évvel ezelőtt történt, és nem fűti már őket a lelkesedés sem, de az ymiriek mégsem képesek belátni, hogy elődeik ostobák voltak, amiért teljesen lemondtak a Föld huszonhat évszázados békéjéről, kényelméről, múltjáról. Pedig lelkük mélyén annyira irigyelnek bennünket, hogy majdnem belebetegszenek. "Talán vannak nyersanyagkészleteik, de hatvan-hetven méteres jégréteg fed mindent.
Már ma is sokan vannak a Földön, akik elégedetlenek, s ha néhány évtized múlva megint túlnépesedik a bolygó, akkor pánikszerűen megindul a menekülési hullám. Ma már persze egyetlen Mecsnyikov-gépre felpakolhatnánk egész Rio vagy Nagy-Tokió teljes lakosságát, de a galaxisban nem találnánk egyetlen lakható bolygót sem, amely ne lenne foglalt.
Az egyetlen megoldás, ha a földiek újabb csapatait befogadnák a többi bolygó lakói. Erre számít ön is, hiszen meg akarja nyerni a gyarmati bolygók jóindulatát, meg akarja vásárolni őket, hogy amikor eljön az ideje, ön szabhassa meg a menekülés útját.
Csakhogy ez nem megy olyan simán, ahogy elképzeli. Nézze csak meg a számítógépeit, azok nem fognak hazudni. A jövevényeket nem fogadják szívesen, konfliktusok alakulnak ki közöttük, és az összetűzésekből biztos, hogy a földiek kerülnek ki győztesen. Ők pedig önnek tartoznak hűséggel.
Az ön emberei így benépesítenék az egész galaxist. De milyen áron?
Hosszú monológjában Counce egyszer sem emelte fel a hangját. Most, hogy befejezte, várakozással figyelte, hogyan fogadja Bassett a hallottakat. Néhány percnyi hallgatás után Bassett csak bólintott. Úgy látszott, hogy nem akarja értelmetlen tagadással vesztegetni az időt. Counce elismeréssel nyugtázta magában.
- Nagyjából igaza van - szólalt meg végül. -Jól látja a dolgokat, csak abban téved, hogy én akarok a galaxis ura lenni, habár minden adottságom megvolna hozzá. De azt kétlem, hogy ön vállalkozhatna a kormányzásra.
- Ezen tényleg kár lenne vitatkozni - mondta Counce. - Arra is kár szót vesztegetnünk, hogy melyikünk mit ért kormányzás alatt.
Bassett bólintott.
- Egyetértünk. De még mindig nem igazán értem, miért jött hozzám.
- Azért, hogy megmondjam: a boreasi látogatásának nem volt semmi értelme. Következtetése akkor is helytelen volt, ha abból indult ki, hogy a Boreas egyike azon kevés külső világoknak, amelyek barátsággal viseltetnek a Föld iránt. Velük mégsem köthet üzletet. Előbb-utóbb magától is rájött volna erre, ha kifaggatja a számítógépeit. Aztán tűnődött volna még hónapokig, hogy mit tegyen, mielőtt végképp föladná. Holott a valódi megoldás az lenne, ha sikerülne megelőzni a Föld válságba jutását. De ez önt nem igazán érdekli.
- Figyeljen csak - kezdte Bassett -, még maguk sem adtak semmi jó tippet a megoldásra. Én legalább rendelkezem a galaxis leggyorsabb hajójával, de maguk még csak nem is láttak Mecsnyikov-gépet belülről.
- Ebben igaza van - értett egyet Counce, titokban azon mosolyogva, hogy ők remekül elboldogulnak Mecsnyikov nélkül is.
A beismerés hízelgett Bassett hiúságának.
- Noha időnként hihetetlennek  tűnő   történeteket hallok magáról, nyitva tartom a szemem. Gondolom, tudja, hogy régóta figyelem.
- És ezért vártam én önt - jegyezte meg epésen Counce. Látta, hogy szavai nagyon rosszul esnek Bassettnek, de nem sietett jóvátenni. - Az az ön legnagyobb baja, hogy nem ismeri fel az igazi problémát.
- Már hogyne ismerném! - csattant fel Bassett. - Milyen jogon meri állítani, hogy ön jobban ismeri, mint én?
- Azon a jogon - mondta vontatottan Counce -, hogy a barátaim és én már hosszú ideje foglalkozunk a kérdéssel. De segítek önnek. Elárulom, hogy a megoldás kulcsa nem a Boreas, hanem az Ymir. Két lehetőséget ajánlok önnek. Vagy elfogadja tőlem a segítséget, és én megbirkózom az Ymirrel, vagy visszautasít, és egyedül próbálkozik. Ha mégis úgy dönt, hogy igen, akkor a Videó India Falconetta programjában üzenhet nekem. Bár tudom, hogy nem szereti a Videó Indiát, mert a vezetője, Ram Singh nem engedélyezi a hipnózis alkalmazását.
Bassett közbe akart szólni, de Counce figyelmeztetően felemelte a kezét, és folytatta:

- Nincs harmadik lehetőség. Higgye el, az Ymirrel nem tud egyedül megbirkózni. Ez nekem való feladat, szakértője vagyok a megoldhatatlan kérdéseknek.
- Ahhoz mindenesetre remekül ért, hogy összezavarja az embert - ismerte el Bassett. - De magam sem vagyok tapasztalatlan kezdő. Az a gyanúm, hogy túlságosan is bízik magában. Máskülönben nem merészkedett volna ide egyedül. Legföljebb tovább marad itt, mint ahogy tervezte. Megvárom, amíg elmond mindent, amit tud. Nekem van időm.
Ez nyílt fenyegetésnek hangzott. Counce óvatos bizalmatlansággal méregette, majd így szólt:
- Megmondtam már, hogy nincs harmadik lehetőség. Nézze meg a radar képernyőjét! A délköri halászterületek egyik tengeralattjárója köröz a maga védelmi vonala mentén. Gondolhatja, hogy nem véletlenül van ott. Jobban teszi, ha elenged.
- Ez igaz? - kérdezte Bassett a mennyezeten lévő lehallgató felé fordulva.
- Igen - hangzott felülről a válasz. - De mi a fenét tud csinálni egy tengeralattjáró a védelmi vonalunkon kívül? Nézzük meg közelebbről?
- Én nem tenném - mondta Counce figyelmeztetően. Arra számított, hogy Bassett kellőképpen zavarba jön a hajó szokatlan megjelenésétől. De úgy látszott, tisztában van azzal, hogy nincs az a tengeralattjáró, amelyik fenyegető lenne számukra ilyen védelem mellett. Counce érezte, hogy egyre feszültebb lesz.
- Nem hittem volna, hogy ilyen ostoba – mondta kárörvendően Bassett. - Rendben van, Lecoq, menjünk közelebb.
Counce mélyet sóhajtott, és elnyomta a cigarettáját.
- Küldjön két embert ide is!- rendelkezett Bassett.
Két megtermett, izmos férfi lépett be. Bassett csak intett Counce felé, és azok gyorsan közrefogták. Hirtelen kellett cselekednie. Bocsánatkérően ránézett a két fickóra, miközben jó erősen behúzott egyet-egyet az álluk alá. Az egyiknek még a vér is kicsordult a szája sarkán, amikor összecsuklott.
- Lecoq! - kiáltotta Bassett, és felpattant a székéről.
- Pályára állítom a hajót - hangzott a mennyezetről. - De a fegyvereket nem merem használni.
Bassett minden ízében reszketett, és amennyire csak tudott, igyekezett minél távolabbra kerülni Counce-tól.
- Figyelmeztettem, hogy nincs harmadik lehetőség - mondta kioktatóan Counce, és eltűnt, mint a kámfor.

Harmadik fejezet
Legalább ötvenen dolgoztak az ásatáson, Anty Dreean mégis olyan egyedül érezte magát, mint még soha életében. A Regis sarkvidékének éjszakai egén, mint hideg drágakövek szikráztak és ragyogtak a távoli csillagok a vakító ívfények fölött. Az emberek lehelete fehéren gőzölgött a jéghideg fagyban. Kezüket dörzsölgették, szaporán toporogtak, pedig vastagon bélelt anorák és meleg szőrmenadrág volt rajtuk.
Anty a világítórendszer kapcsolótáblájánál állt, készen arra, hogy azonnal intézkedjen, ha az előtte húzódó árokban valamit meg kell világítani. Az árok legalább harminc méter hosszú volt, és legfeljebb hét méter széles. Néhány férfi és nő állt benne, és bonyolult érzékelőkkel vizsgálták az alját centiméterről centiméterre. Olykor megálltak, kapargatni kezdték a fagyott földet, morzsolgatták a rögöket, forgatták a leleteket, majd félrerakták, és folytatták a munkát.
A kívülálló akár régészeti kutatásnak is vélhette volna a dolgot. A földben talált leletek azonban nem őstelepesek életéről tanúskodtak, hiszen nem volt itt múltja az embernek. A Regis volt az emberi faj legmagányosabb, legtávolabbi előretolt állása. Létezéséről is csak kevesen tudtak.
Technikájában valóban ásatáshoz hasonlított a munka, ugyanolyan aprólékos gonddal, lelkiismeretes alapossággal végezték. Csakhogy ezeket a kutatókat nem a tudásvágy, hanem a félelem hozta erre a helyre. Egyedül ők tudták, hogy akkora veszély fenyegeti az emberiséget, mint még soha.
Anty azt kívánta, bárcsak véget érne a feszült várakozás, s ha kell, találják meg minél előbb félelmük csalhatatlan bizonyítékát.
Az árok Antyhoz közelebb eső végében Wu, az expedíció vezetője és első asszisztense, Kátya Ivanovna olyan nevetségesen mozogtak, mint a marionettfigurák. Wu egy detektort tartott a kezében, a finom érzékelő vibrált és villogott, amint a radarhullám szilárd tárgyat észlelt az árok falaiban. Kátya azonnal ásni kezdett. Anty közelebb hajolt, hogy lássa, mit találtak.
Nem lett okosabb, mert vissza kellett mennie a kapcsolótáblához, hogy az árok túlsó felére irányítsa a reflektort. Mindenki abba az irányba fordult, az arcokon félelem és bizonytalanság tükröződött.
Lotus kesztyűs kezében megcsillant valami. Sürgetően intett Wunak, aki odasietett hozzá. Néhány percig csuklyás fejüket összedugva tanakodtak.
Anty egy kérdés töredékét kapta el, amely hosszú másodpercekig visszhangzóit a fülében. Lélegzetvisszafojtva hallgatózott, hogy megtudja a választ.
Wu színpadias komolysággal fölemelte a fejét, és így szólt:
- Egy konzervdoboz. Üres konzervdoboz. Nem a miénk, az idegeneké.
Az idegenek tehát már jártak itt. Bármikor visszatérhetnek a Regisre!
Az emberek szótlanul elkezdték összepakolni a szerszámokat. Egyikük odament a transzfax irányítópultjához, és felerősítette a világítást. A nagy teljesítményű reflektor nappali fénnyel árasztotta el a területet. Wu az árok szélére tette a keresőt, és kimászott. Kifele igyekeztek a többiek is. Egyedül Anty Dreean állt mozdulatlanná dermedve.
Mialatt Wu és csapata szétszéledt, Anty gondolatban végigpergette az előzményeket, amelyek a Regisre hozták őket. Itt, a Regis örökké fagyos tundráján kell keresniük a végső választ. Az események Wu szülőföldjén, a Kung Fu-cén kezdődtek egy laboratóriumban, ahol a világűrből érkező rádióhullámokat vizsgálták.
Nem ezek voltak az első kozmikus hullámok, amelyek rezgéseket keltettek. Hiszen annyi van belőlük, mintha milliónyi hajó nyomdokvize terjedt volna szerte a galaxisban. Valóban hajóktól származtak, olyanoktól, amelyek a fénysebességnél is gyorsabban száguldottak. Addig nem is tudott róluk senki, amíg az atomrészecske-kutatás során észre nem vették őket.
Ez a legapróbb részletekre kiterjedő kutatás lehetővé teszi, hogy megbízható pontossággal meghatározzák a hullámok forrását, és következtetni tudjanak azok különböző hatásaira is. Az a bizonyos laboratóriumi munkatárs, akire Anty gondolt, e kutatás alkalmával megállapította, hogy az általa észlelt hullámok forrása veszélyt jelent.
Az eredmények azt bizonyították, hogy a forrást a Regis közelében kell keresni. A tudós Wu közeli barátja volt, és azonnal elmondta neki, mit fedezett föl. S mivel Wu olyan dolgokról is tudott, amelyekről a legtöbb embernek fogalma sincs, megértette az ügy jelentőségét.
A Regis közelében nem keletkezhettek effajta hullámok, mivel egyetlen ember építette hajó sem járhatott ott. Az igaz, hogy voltak már emberek a bolygón, de ők egészen más módon kerültek oda. Erről egyedül csak ők tudhattak.
Wu azonnal értesítette a megfelelő embereket.
Az emberiség régóta sejti, hogy nincs egyedül a kozmoszban. Valahol létezniük kell más értelmes lényeknek is. Ők is a csillagok felé törekszenek, és talán fejlettebbek az embernél. De azt csak kevesen tudták, hogy a közvetlen közelben várakoznak az űrutazásra képes idegenek, akiknek szándéka ismeretlen. A beavatottak azért mentek a Regisre, mert a bolygó kiváló megfigyelőbázisnak bizonyult, ahonnan szemmel tarthatták az idegeneket.
Most azonban kiderült, hogy időközben az idegenek is jártak a bolygón.
És mi van, ha visszatérnek? A bolygó éghajlata mérsékelt volt, az idegenek számára túl meleg. Csak a sarkvidéken telepedhetnének le. Bár lehet, hogy ők is olyasmire kényszerülnek, mint az Ymir egykori telepesei, akiknek leszármazottai még most is ott élnek az emberi létezésre alkalmatlan jeges világban.
Antyt hideg borzongás járta át, pedig nem is fázott.
A nevét kiáltotta valaki, s ez visszazökkentette a jelen valóságába. Ki kellett kapcsolniuk a reflektorokat, a transzfax zölden és fehéren villogó fénye mellett folytatták tovább a munkát. A zöldben kísértetiesnek tűnt minden. A transzfax platformja mellől integetett neki valaki. Kátya volt az.
Anty udvariasan, de még mindig gondolataiba merülve fordult felé.
- Anty, rettenetesen sajnálom, hogy ezt teszem veled - mondta Kátya, amikor hallótávolságon belül ért -, de nincs más választásom. Arra kérlek, hogy maradj még itt, hátha mást is ittfelejtettek az idegenek. Te most ráérnél keresni, de nekünk nagyon sok dolgunk van.
- Azt akarod mondani, hogy sokkal könnyebben boldogultok, ha nem vagyok útban. - Anty hangjából sértettség érződött. - Mit vártok még ettől a gödörtől? Nem elég ennyi bizonyíték?
Kátya szlávosan széles arca hirtelen elbizonytalanodott, de gondolt egyet, és vaskos karjával anyáskodva átkarolta Anty vállát.
- Galambocskám, tudom, mit érzel, hidd el. De most biztosra kell mennünk, nem tévedhetünk. Nem akarunk megszabadulni tőled, csak ki kell szednünk ebből a gödörből mindent, ami elárul valamit az idegenekről. Hogy mekkora volt az expedíciójuk, hogyan voltak fölszerelve... Érted, ugye?
Anty nagy levegőt vett, és igyekezett uralkodni a hangján.
- Ne haragudj, Kátya. Tüdőm, minden egybevág. Új fiú vagyok itt a Régisen, ráadásul nem is földi születésű...
Kátya mondani akart valamit, de Anty nem engedte szóhoz jutni.
- Ne is mondd! A Földön sokkal több ember él, mint a többi világon együttvéve. Nekem olyan

természetes, hogy egyedül vagyok. És mivel még tapasztalatlan vagyok, több hasznomat vehetitek, ha csak a piszkos munkát bízzátok rám. Tudom én, a fenébe is! Csak néha kifakadok.
Kátya széles arcán szeretetteljes mosoly jelent meg.
- A legtöbb ember képtelen a helyzet felismerésére. Te pedig már az elején helyesen felmérted. Már csak egyet kell megtanulnod, és akkor nem leszel védtelen.
Anty bólintott, és tekintetét Kátyára emelte.
- Az emberi elme - és ne feledd, Anty, az emberi jelző rád is vonatkozik - nem alkalmas arra, hogy teljes huszonnégy órán keresztül a biztos katasztrófa tudatában éljen. Szükségünk van egy kis lazításra, mert különben összeomlunk. Nevess, énekelj, engedd el magad!
- Nevessek? - ismételte fanyarul Anty. - Min nevessek?
- Hát keress magadnak valamit, amin tudsz nevetni! Mondjuk, Counce-on. Próbáld meg elképzelni, milyen képet vágna, ha meghallaná, hogy Bassett keresztülhúzta a számításait.
- És szerinted ez nevetséges? Mert szerintem inkább katasztrofális lenne.
Kátya vállat vont.
- Ahogy vesszük, a világmindenség már csak ilyen. Mondok neked egy példát, hogy jobban érts engem. Fél órával ezelőtt még nem tudtuk, hogy az idegenek itt jártak. Most meg már tudjuk. Te ezt katasztrófának tartod, pedig nem az. Az lett volna a tragédia, ha nem szerzünk erről tudomást.

Anty elgondolkodott, végül kényszeredetten bólintott. Kátya bátorítólag megveregette a vállát.
- Lotus is itt marad veled - mondta. - Ha elegen lennénk, itt hagynánk több embert is, mert borzasztóan fontos megtudnunk, hogy mi van még abban a gödörben, így hát rajtatok áll a dolog.
Anty megint csak bólintott, Kátya pedig búcsúzóul rámosolygott, és a transzfax platformját megkerülve visszament a bázisra.
Addigra a többiek már majdnem mindent összepakoltak. Mialatt Kátyával beszélgettek, a felszerelések ott sorakoztak a platformon. Anty meglepődve vette észre, hogy két ásón, egy reflektoron és Lotu-son kívül nem maradt ott senki és semmi. A lány odanyújtotta az egyik ásót.
- Lássunk neki - javasolta a maga száraz, céltudatos hangján. - Minél előbb elkezdjük, annál hamarabb letudjuk az egészet.
Anty szótlanul elvette az ásót, és beleugrott az árokba. Még hogy ásson! Hiszen nem tesz mást, mint minden erejét beleadva épp hogy bökdösni tudja a keményre fagyott földet. Bárcsak otthon maradt volna a Boreason, élné a maga kényelmes életét, és ne tudna semmiféle titokzatos transzfaxról, az idegenek létezéséről és számtalan zavaros dologról!
A transzfax fényei kialudtak, és éjszakai sötétség borult a tájra. Anty körülnézett. Ijesztőnek találta a látvány lesújtó sivárságát. Az idegeneknek talán nem volt visszataszító. Ez a vastag jégréteggel borított, hóbuckákkal tarkított, kihalt föld talán még otthonos és vonzó is volt számukra.
Anty megpróbált az idegenek szemével látni,
mintha csak itt volna a hajójuk. Először földerítik a bolygót, és megállapítják, hogy lakatlan. Nem találnak rajta mást, mint sötét vizű tengereket, benne az élet kezdetleges nyomait. Ezután megkeresik a leszállásra alkalmas helyet, letáboroznak, és a dolguk után néznek.
Amikor végeznek, elégetik a hulladékot, sterilizálják a termőtalajt, nehogy megfertőzzék a velük egy közösségben élő mikroorganizmusokkal. Ezután elhagyják a bolygót. Valószínű, hogy sose fognak visszatérni, hiszen több olyan világ van, amelyet az emberiség is megnézett, majd nem találván alkalmasnak, elhagyott. Anty ásója hirtelen keményen koppant valamin. Lehajolt, és a kezébe vette, amit kikapart. Felismerte a töredéket, de azt is látta rajta, hogy más, mint amilyet az ember csinál. A szembetűnő különbség izgalomba hozta. Ahelyett azonban, hogy félt volna tőle, csak határtalan kíváncsiságot érzett. Hogyan értesse meg az emberekkel, hogy ez a tárgy nem ijesztő, hanem izgalmas? Csak sejtette, hogy segíteni tudna, ha sikerülne elhitetnie ezt a többiekkel is.

Negyedik fejezet
A délköri halászattól bérelt tengeralattjáró zsúfolásig megtelt. A rakodótér felét elfoglalta a transzfax platformja. Miután a robotmechanika elvégezte a megfelelő ellenőrzést, elzárta a delfintenyészethez vezető kijáratot. Azt a helyet, amely szabadon maradt a kabinban, Ram Singh töltötte be. Dús szakálla külön helyet igényelt. Na és ott volt még Falconetta is, aki lélegzetelállítóan gyönyörű volt, mint mindig.
Amikor Counce megérkezett, nem jutott tovább a transzfax platformjánál. Nem szólt egy szót sem. Csak a hajtómű zümmögése hallatszott, meg a csavarlapátok zúgása, ahogy a működő transzfaxtól energiát kaptak.
Hosszú, kínos csönd telepedett rájuk. Counce kiemelte nadrágszíjából a gondosan álcázott videoberendezést, amely rögzítette a vele történteket. A rugalmas műanyag övet nyomtatott áramkörök és feltűnően nagy csatok díszítették. Bassett egy pillanatra sem gondolkodott el az öv valódi rendeltetésén.
Counce elgondolkodva méregette kezében a berendezést. Leguggolt, hogy a többieket jobban lássa, s végre megszólalt:
- Ram, meg kell néznünk a nyilvántartásunkat, azt hiszem, hiányos a lélekrajzi adattárunk. Nem azt mondtad nekem, hogy Bassett kellőképpen zavarba jön, ha megjelenek? És nem úgy számítottuk, hogy minden kérdezés nélkül elenged?

Ram elfordította szép ősz fejét, mintha kerülni akarná Counce tekintetét.
- Sosem jósolhatjuk meg pontosan, hogy egy ember hogyan reagál a másik megjelenésére. Ne hidd, hogy félre akartalak vezetni, Sald. De sietnünk kell, el kell innen tűnnünk, mielőtt Bassett visszatérne. Pályára állította a hajóját, és bármikor leszállhat.
Az öregember komótosan az irányítópult felé fordult, és most már csak a hajó bonyolult manőverezési műveleteivel foglalkozott. Counce hanyagul a legközelebbi kampóra dobta az övet, aztán újra leguggolt a fal mellé.
- Ez nem volt szép tőled - mondta Falconetta, szép hosszú, fekete haját babrálva. Fürtjei megzizzentek aranyiamé száriján.
Counce vállat vont.
- Igazad van, sajnálom. De most nem vagyok olyan hangulatban, hogy szabadkozzam. Tüdőd, hogy mindnyájan megbízunk Ramben.
- Hát persze. Ha ért valaki a galaxisban egy terv végrehajtásához, az csakis Ram lehet. Ha mégsem sikerül keresztülvinnünk a dolgot, az nemcsak az ő hibája, hanem a miénk is. Az azt jelentené, hogy alábecsültük Bassettet. - Szomorú tekintete az irányítópult felé fordult. Párás szemmel nézte az öreget. - Ram rengeteget tud az alkalmazott pszichológiáról. Néha azon tűnődöm, hogy miért éppen videoproducer lett belőle. Ő lehetett volna a Föld császára.
- Nagyon jól tudod, miért nem lett az. Mint a bolygón élő férfiak kilencvenkilenc százaléka, reménytelenül szerelmes beléd. Ha téged nem tudhatna a magáénak, az sem érdekelné, ha ő a világ ura. Téged pedig nem tudna megszerezni magának.
- Talán igazad van - mondta Falconetta csipetnyi türelmetlenséggel a hangjában. - Tüdőd, annyira hozzászoktam, hogy belém szeressenek az emberek, külön felüdülésnek számít, ha veled lehetek. Tüdőm, hogy te fütyülsz mindenkire.
- Nocsak, az érzékeny lelkű emberi lény - mondta Counce, és füttyentett egyet.
- Miért, te nem vagy az? - kérdezte Falconetta, és elnevette magát. - De komolyan, Said, úgy érzem, jobb lenne, ha legközelebb rútnak születnék. - Elégedetten végignézett karcsú, formás testén. - Bár hiányozni fognak... és rettenetesen félek, hogy hozzászoktam a vonzerőmhöz, és kevésbé bízom majd meg szellemi képességeimben.
- Nem hiszem, hogy ettől kellene tartanod. Mindig is szép voltál?
- Nem annyira, mint most. Kipróbáltam már néhány formát, de mire rátaláltam erre a mostanira, hogy is mondjam, nagy megrázkódtatás volt. Érted, ugye?
- Mindig nagy megrázkódtatás - bólintott Counce. -Csak mindig más és más. De előbb-utóbb hozzászokik az ember. Az alkalmazkodás képességét nem veszítheted el. Az énedet sem. Olyan ez, mint a biciklizés vagy az úszás. Ha egyszer megtanulta az ember, többé nem felejti el. Én már csak tudom.
- Te hányszor haltál meg, Sald? Eddig még sosem mertem megkérdezni tőled.
- Ötször. - Counce tekintete elhomályosodott, mintha visszatekintett volna emlékeibe. - Az első a legnehezebb.
- Szerintem is. - Falconetta megborzongott. -Visszatértél már valaha, hogy megnézd magad?
- Nem, még soha. És te? - Counce mereven nézte Falconettát, aki lassan igent bólintott.
- A Shiván volt, ott születtem. Egyszer visszamentem, és megnéztem a síromat. És ott láttam a nevemet, és az a tudat, hogy a kő alatt az a test nyugszik, amelyben egykor éltem... brrr... rettenetes volt. Nem tenném meg még egyszer.
Ram végzett a manőverezési művelettel, és a többiek felé fordult. Counce ránézett, és látszott rajta, hogy kérdezni akar valamit.
- Mit gondolsz, hol rontottuk el? - előzte meg kérdésével az öreg. - A radaron persze láttunk téged, de a valódi légkört nem tapasztalhattuk, azt nem adja át a technika.
Counce tehetetlenül széttárta a karját.
- Abban tévedtünk a legnagyobbat, hogy nem feltételeztük Bassettről, hogy milyen értelmes. Nem gondoltuk, hogy aligha kerüli el valami a figyelmét.
- Bárcsak olyan ember lenne, akinek minden részletet elárulhatnánk! - tűnődött Falconetta. -Ilyen emberre lenne szükségünk.
- De nem az ő erkölcsi tartásával. Ha nemcsak értelmes, de tisztességes is lenne, akkor tudnánk rá hatni. Neki megvan a kellő intelligenciája, büszkesége és önérzete is. De nem törődik senki mással, csak saját magával. - Counce összecsapta a kezét. -De szükségünk van rá. Persze neki is ránk, csak azt nem tudja, miért. Ha tudná, akkor se hinne nekünk.

Mi persze nem tárhatjuk fel előtte a teljes igazságot. Furcsa helyzet, nem igaz? Ram nagyot sóhajtott.
- Hát valóban az - értett egyet. - Mint minden értelmes embernek, megvan a magához való esze. Ami azt illeti, mi sokkal élhetetlenebbek vagyunk.
- Mert túl sok időt töltünk az emberiség sorsán rágódva - mondta Falconetta.
- Pontosan ezért. Ha visszagondolsz, az utóbbi néhány évszázadban a zseniális gyerekek mind üzletembernek, igazgatónak, befolyásos hivatalnoknak mentek, egyikük sem akarta átalakítani, jobbítani a társadalmat, nem lettek belőlük nagy színészek és költők. Mert az utóbbi évszázadokban az önzés győzedelmeskedett a valódi értelem fölött.
- Azért vagyunk mi - mondta Counce -, hogy megakadályozzuk Bassettet abban, amire készül. Ha tervei megvalósulnának, akkor a külső világokban több kis Földet hozna létre. Nem veszi tudomásul, hogy a külső világokban élő emberek nem földi születésűek, ő pedig uniformizálni akarná az egész galaxist. Ha sikerül magához ragadnia a hatalmat, akkor az egész emberiség arra lenne ítélve, hogy a többség természete ellenére cselekedjen. El tudjátok képzelni, hogy a Boreas, az Astraea, az Ymir lakói a földiek hasonmásaivá váljanak? Mert Bassett erre készül, a következményekkel nem törődik.
- Tudom - mondta Falconetta megborzongva. -És még csak nem is tartja magát gonosztevőnek.
- Eszébe sem jut, hogy mennyire felelőtlen. Halk csengetés figyelmeztette őket, mire a kabint
ragyogó fény árasztotta el. Valami megjelent a transzfax platformján. Egy papírlap volt, amelyen kurta üzenet állt. Counce fölkapta, gyorsan átfutotta, és sietség nélkül összegyűrte, mielőtt a többiek látták volna.
- Mit gondoltok, mi lehet a legnagyobb katasztrófa számunkra?
- Bassett megtudta, hogy valaki képes a teleportációra? - tippelt Falconetta. - Esetleg az idegenekre gyanakszik?
- Ez sem lenne jó, de ennél rosszabb a helyzet -mondta Counce. - És te mit gondolsz, Ram?
- Az idegenek felfedezték az Ymirt? - találgatott az öreg, és Counce rábólintott.
- Eltaláltad. Persze csak sejthetjük, hogy mi történt. Wu üzent a Regisről. Az idegenek ott jártak a bolygón, megtalálták az áruló bizonyítékot.
Döbbent arccal néztek egymásra.
- Ez rettenetes - suttogta Falconetta. - Ez veszélyesebb, mint amire Bassett készül.
- Mit tegyünk? Van valami elképzelésed? - kérdezte Ram Counce arcát fürkészve. - Te vagy a galaxis egyik legokosabb embere, halljuk, mit javasolsz.
- Figyeljetek! Az a legfontosabb, hogy Bassettet elbizonytalanítsuk. Azt kell éreznie, hogy nem tud megbirkózni az ymiriekkel. Nem tud a közelükbe férkőzni, hiszen oda sem engedik a bolygóra.
- De a Földön is vannak ymiriek - jelentette ki Falconetta. - Rióban van a követségük, nem messze Bassett központjától.
- Igen, de a követség tagjai megvesztegethetetlenek, hűségesek és szerintem mazochisták. Jaroszláv óta nem volt ott olyan ember, aki egy kicsit is szerette volna magát.
- Bassett nem tehetne olyan szívességet nekik, amellyel megnyeri őket? - kérdezte halkan Ram.
- Azoknak a fanatikus követségieknek? - folytatta Counce. - Kívülről nem tehet semmit. Bassett tudja, hogy kerítenie kell egy született ymirit, akinek megismeri minden gondolatát, szokását. Azt hiszi, hogy ez a megoldás, de rá kell majd jönnie, hogy ez sem elég. Akkor talán feladja, és a mi segítségünket kéri.
- Talán megoldható - mondta Ram. - De honnan kerítsünk Bassettnek egy született ymirit?
- Megkérjük Jaroszlávot. Ő az, aki segíteni tud nekünk. Tudom tőle, hogy az Ymiren élő fiatalabb generációnak elege van a szellemi terrorból. Az idősebb nemzedékben nem reménykedhetünk. Egy eszes, nyitott gondolkodású fiatalra van szükségünk, akit eljuttatunk ide a Földre. A transzfaxot nem használhatjuk, mert Bassett azonnal gyanakodni kezdene.
- Szegény ymiri számára, bárki legyen is az, nem lesz kellemes élmény. Nem gondoljátok? -vetette közbe Falconetta.
- Sőt, nagyon kellemetlen lesz. Jaroszláv először biztosan arra gondol, hogy őt akarjuk megkérni erre. De őt már ismerik itt, mindenképpen másra van szükségünk. Jaroszlávot megnyugtatjuk, hogy ha véget ér az akció, az a szegény ymiri közénk állhat.
- Ez a minimum, amit meg kell tennünk -helyeselt Falconetta.

Counce Ramre pillantott. Az öregnek csak a tekintetén látszott, hogy helyesli a tervet.
- Akkor nincs más hátra, mint megállapodni Jaroszláwal - mondta Counce és felállt. - Mit gondolsz, Ram, van elég energiánk a transzfaxhoz, hogy eljuthassak az Ymirre?
- Az nem jelent gondot, csak a tengeralattjáró reaktorával van baj - felelte Ram bizonytalanul. -Attól tartok, hogy a reaktorban kevés hasadóanyag marad. De neked minél előbb az Ymirre kell jutnod, nincs időnk gondolkodni. No, induljunk.
Fölállt, és szokása szerint szertartásosan meghajolt. Falconetta kegyes mosollyal nyújtotta gyűrűs kezét. Counce búcsút intett nekik, és úgy érezte, mintha egy másik világba készülődne.

Ötödik fejezet
Hosszú töprengés után Bassett megállapította, hogy Lecoq és ő alkatilag egy cseppet sem illenek egymáshoz. Bárcsak találna valaki mást, akinek olyan gyorsan vág az esze, mint Lecoqé, de nem annyira lobbanékony természetű... Régóta keresett már valakit a helyére, de Lecoq egyszerűen nélkülözhetetlenné tette magát. Mintha sejtette volna, hogy mi a főnöke terve.
Bassett elhessegette magától a gondolatot, és fölemelte a kezét, hogy megállítsa beosztottja szóáradatát.
- Lecoq - mondta határozottan -, ülj ön le, vegyen egy szivart, és fogja be végre a száját! Azt javaslom, nézzük elfogulatlanabbul ezt a dolgot...
- Elfogulatlanul! - mordult fel Lecoq. - Ebben a nehéz helyzetben hogy lehetnénk elfogulatlanok?
- Mondtam már, hogy fogja be és üljön le -ismételte Bassett, mire beosztottja magában dohogva leült.
Bassett is elhallgatott. Kinézett az íróasztalától jobbra lévő panorámaablakon, amely tükörüvegből készült. Csodás kilátás nyílt a tizenegyedik emeletről egész Rióra a tengerpartig. Bassett mindennap elgyönyörködött benne, ahogy a délutáni napsütés csillogott a többi épület végtelennek tetsző ablaksorain.
Teleportáció... A fogalom nem ment ki a fejéből. Ez megoldaná a villámgyors áruszállítást. Micsoda hatalmas kereskedőbirodalmat lehetne alapítani! A világmindenség minden portékáját pillanatok alatt lehetne ide vagy oda szállítani.
Abbahagyta az ábrándozást, mert attól tartott, hogy Lecoqot hosszabb hallgatásra ítéli, mint amennyit kibírna. Elfordult az ablaktól, és hatalmas íróasztala fölött ismét beosztottjára szegezte tekintetét.
- Maga megijedt, Lecoq - mondta szinte csúfondárosan. - Megijedt attól, hogy olyan lények léteznek a közelünkben, amelyeknek különleges erőforrásaik vannak. Maga attól fél, hogy keresztülhúzzák a számításainkat, csak azért, mert ők rendelkeznek az általunk hipotetikusnak vélt módszerekkel.
- Hát persze hogy pánikba estem! - méltatlankodott Lecoq. - Bolonddá lettünk téve.
- Ostobaság. Bárkik legyenek, és bárhonnan érkezzenek is, nem kell félnünk tőlük. Ha elég erősek lennének, már régen fölfedték volna magukat. Számomra megnyugtató, hogy elrejtőznek előlünk. Eddig csak kósza híreket hallottunk mindenféle idegenekről, de most már egyre többet tudunk róluk. És ez jó jel. Valószínűleg inkább ők félnek tőlünk, mert azt hiszik, hogy veszélyesek lehetünk számukra. Ne aggódjon, menjünk csak utánuk, csak siessünk!
Lecoq csüggedten próbált volna tiltakozni:
- Hogyan? Azt sem tudjuk, hol vannak, kicsodák, és hogyan működik az a teleportáló berendezés! Nem egy fizikustól megkérdeztem már, de egyik sem tudott róla semmit. Arra sem vagyunk képesek, hogy meghatározzuk a helyüket.
- Előbb-utóbb megértjük egymást - folytatta Bassett, mintha nem is hallotta volna Lecoq kétségbeesett szavait. - És akkor majd együtt oldjuk meg az Ymir kérdését.
- Ugye nem gondolja komolyan, hogy követni tudjuk őket? - kérlelte Lecoq. - Nem hinném, hogy az idegenek segítenének megoldani a galaxis belső gondjait.
- Annak a Counce-nak igaza volt, amikor azt mondta, hogy nem a Boreason van a megoldás -emlékeztette Bassett. - így értékelték a helyzetet a társaságunk számítógépei is, és csak nem feltételezi, hogy a gépek szándékosan becsapnak bennünket? Valóban az a baj, hogy rosszul tettük föl a kérdést, rosszul közelítettük meg a dolgot. Bízhatunk az idegenekben, nyilván tudnak minden lépésemről, ha egy embert állítanak a fogadásomra a Csendes-óceán közepén.
- Valószínűleg kiszámították az űrhajónk helyzetéből, hogy hol kell leszállnunk - mondta Lecoq, és úgy látszott, hogy ennek a ténynek nem is tulajdonít nagy jelentőséget.
- Persze engem sem érdekel, hogy került oda a fickó - mondta Bassett, és rákönyökölt az asztalra. - Az viszont nagyon is érdekel, hogy egy földi embert küldtek a fogadásomra. Közelről ismernek, tudnak minden lépésemről. Pedig rajtunk kívül senki sem tudhatta, hogy mikor és hol térünk vissza a Földre. Még én magam sem tudtam, hogy a Csendes-óceán közepén szállunk le, és nem közvetlenül Rio mellett. De még azt is tudták, hogy a számítógépeink milyen értékelést adnak. Annak a Counce-nak a társasága azt híreszteli magáról, hogy csak ők képesek megoldani az Ymir gondját. Pedig feltehetőleg arról van szó, hogy nélkülem tehetetlenek. Következésképpen...
Bassett hátradőlt a székben, és hatásos szünetet tartott.
- Következésképpen utánajárunk a dolognak, és minden rendelkezésünkre álló eszközt felhasználunk. Megpróbáljuk helyesen föltenni a kérdést. Mondja, Lecoq, mit tud maga az Ymirről?
A kérdés meglepte Lecoqot, alig tudott megszólalni, talán a tőle szokatlanul hosszú hallgatásban elvesztette a hangját.
- Azt hiszem, elég sokat tudok a telepes bolygókról. Az Ymir a leghidegebb, legsivárabb és
legreménytelenebb világ, ahova az ember eljutott. Az egyenlítő körüli területei még lakhatóak. Egyébként nyolc-tízmillió ember él rajta. Nemcsak a bolygó, de lakói is kihűlőfélben vannak, és vészesen alultápláltak. De ők azt állítják, hogy ez megfelel nekik.
- Ne is folytassa! -vágott közbe Bassett dühösen. - Ez hazugság. Elhiheti, hogy nem felel meg nekik. Több-kevesebb kitartással elviselik, és ez nagy különbség. Én is alaposan tanulmányoztam az Ymir történelmét, mielőtt magával találkoztam volna. Egy filmem is van róla, nézzük meg!
Tekintete végigfutott az íróasztal oldalán, megnyomta a megfelelő kapcsolót, és az ablakok elsötétültek. Lecoq is arrafelé fordult székestül, amerre Bassett. A falon filmkockák villantak fel, ahogy Bassett a gyorstekerővel az elejére pergette a filmet.
- Amit itt lát, az az ymiri követség filmje. Az egyik emberem hozta el tőlük ma reggel. Feltehetőleg nem szánták nyilvánosságra.
- Én sem dicsekednék azzal a jeges bolygóval - gúnyolódott Lecoq.
- Nem is az a szándékuk. Olyan ez az egész, mintha tetszelegnének saját nyomorúságukban. 
Állhatatosságukat, szívósságukat akarják bizonyítani. Nézze csak! - Megállította a vetítőt. A falon az Ymir fővárosának, Festerburgnak a látképe merevedett ki. Nem volt szívmelengető: a tér ormótlan épületei jégtorlaszok közül meredeztek fölfelé, sűrű fekete füst gomolygott a háztetők fölött, ráborult a sivár tájra. Szénnel és olajjal tüzelnek, amelyet kezdetleges módszerekkel bányásznak ki a többszörös jégréteg alól. - Felismeri? - érdeklődött Bassett.
- Hogyne, ez a főváros, Festerburg - vágta rá Lecoq azonnal.
- Eltalálta. Tudja, hogy miért nevezték el Festerburgnak? Egy régi vallásos énekük első sorából vették: Ein'feste Burg ist unser Gott. Nekem jobb ötleteim is lettek volna a névadásban, de nekik nyilván megvolt az okuk rá, hogy éppen ezt a nevet válasszák.
Visszapergette az Ymir honfoglalóiról készült felvételeket, amelyekről mérges arcú, türelmetlen férfiak és nők néztek a szemlélőre. Bassett kimerevítette a leszállás pillanatait megörökítő, elmosódott felvételt.
Lesoványodott, vézna gyerekek dideregtek a jégtorlaszok és hókupacok között, mialatt szüleik szertartásosan buzgólkodtak az űrhajó roncsai körül. Dühükben összetörtek mindent, ami a bűnös, élv-hajhász Földre emlékeztette őket.
- Természetesen nem sikerült eltépniük minden szálat - mondta Bassett. - Mostanában mintha az lenne a szándékuk, hogy visszatérnek ide, és megtérítenek bennünket, fertőben élő Föld-lakókat. Mintha azt akarnák, hogy ugyanúgy tagadjuk meg a földi javakat, mint ők. Mostanára biztosan rájöttek már, hogy ez az életforma nem embernek való, de makacsságuk miatt önsanyargató életmódra kényszerültek. Gyerekek ezreit éheztették halálra. Az is nagy haladásnak számított, amikor kapcsolataikat részben felújították a Földdel, fagytűrő vetőmagot és állatokat kértek. Persze a kapcsolatok szigorúan csak erre korlátozódnak. Az öntudatos ymiriek máig is azt vallják, hogy még a Riói követség környékét is utálják, egyenesen undorodnak az itteni fényűzéstől, a bűzlő húsosfazekaktól. De én már látom, hogy kezdik feladni a dolgot. Néhány évvel ezelőtt volt itt a követségen egy ember, egy bizonyos Jaroszláv Dubin, aki szívesen érintkezett a földiekkel. Olyannyira szívesen, hogy hazarendelték, mielőtt még a kollégáit is megfertőzte volna. Erről persze mélyen hallgatnak.
Megtagadnak maguktól minden kényelmet, még az elviselhető éghajlatot is, mert a kényelem, úgymond, bűnre csábít. A fanatikus idősebbek a legszívesebben újra megszakítanának minden kapcsolatot a Földdel, és csak elődeik eredeti céljaiért élnének. De nem számolnak az újabb nemzedékkel.
A fiatalabbak egyre kíváncsibbak, hogy tisztelt ősapáik valóban isteni sugallat késztetésére hagyták-e el a Földet, vagy egyszerűen csak mazochisták voltak, és csupán az volt a szándékuk, hogy tönkretegyék utódaik jövőjét. Úgy tesznek, mintha megvetnének bennünket, de szerintem betegesen féltékenyek ránk, és irigylik a kényelmünket.
Ők ugyanúgy nem fogadnák be a földi bevándorlók újabb hullámát, mint ahogy innen, a Földről sem menne senki önként az Ymirre. Pedig a megoldás ott van az Ymiren, ez kétségtelen.
- És mi van akkor, ha az egész teleportációval csak az ön figyelmét akarták elterelni, mert a Boreason túl közel járt a megoldáshoz? - szólalt meg Lecoq.
- Erre is gondoltam - bólintott Bassett elismerően. - Ezért szállunk most rá az Ymirre, és mindent megtudunk róla, amit csak lehet. Most már tisztában van vele, mi a tervünk. Menjen, és lásson a dolgához!

Hatodik fejezet
Enni Zatok városi volt, mint bárki más az Ymiren, hiszen mindössze öt város volt az egész bolygón. Takarékoskodniuk kellett a fűtőanyaggal, mivel az örökös fűtés fölemésztette szűkös szenes olajkészleteiket. A nagy tömegekben együttélő emberek testmelege jótékonyan növelte a környezet hőmérsékletét.
Tízmilliónyian éltek az Ymir zord viszonyai között. Régebben még kevesebben voltak, mivel a legtöbb gyerek alig érte meg a felnőttkort. Aki pedig megérte, az az elégtelen táplálkozás és az elviselhetetlen éghajlat feltételei mellett nem álmodozhatott nagy családról.
Enni Zatok látott olyan fényképeket, amelyeken az emberek szinte csupaszon álltak a szabad levegőn. Fényképen látott már szikrázóan kék eget, amely olyan kék volt, mint az ő szeme. És látott napsugarat is, amely aranylóbb volt az ő szőke hajánál. Amikor összehasonlította a képen látott embereket magával, rádöbbent, hogy azok mennyivel szabadabbak. A többrétegű védőöltözet őt még a maradék szabadságától is megfosztja. A képen láthatók talán csak pár pillanattal azelőtt jöttek ki az átlátszó vizű tengerből, amely egyáltalán nem hasonlított az Ymir óceánjának háborgó, sárgásszürke vizéhez. Enni alig hitte el, hogy a képen látott tenger és az ymiri óceán ugyanabból a halmazállapotú vízből áll.
A fotót egy képeslapban látta, amelyet Jaroszláv Dubin hozott magával a Földről. Ez a kép elevenen, kitörölhetetlenül élt az emlékezetében.
Jaroszláv Dubin inkább hírhedtnek számított az Ymiren. Az emberek és a nagyobb gyerekek bor-zongva témát változtattak, ha a neve egyáltalán szóba került. Különcsége, különleges helyzete csak növelte rossz hírét. A szülők általában mint elrettentő példát emlegették. Ő volt a gonosz férfi, aki a lelki üdvösségét eladta a húszabáló földieknek. Voltak olyan fiúk és lányok is, akik vihorászni kezdtek, mikor meghallották a nevét.
Egy napon egy osztálytársa bizalmasan közölte Ennivel, hogy személyesen találkozott Jaroszláwal, akinél - minden híresztelés ellenére - vidámabb, barátságosabb és rokonszenvesebb embert még nem látott az Ymiren. Enni riadtan szája elé kapta kezét, és nyomban az ördög gonosz fortélyai jutottak eszébe, amikor a fiú elmondta, hogy Jaroszlávtól kapott egy magazint. Persze mindenki tudott a Földről származó lapokról, de el sem tudták képzelni, milyenek lehetnek.
A fiú szerint Jaroszláv pontosan olyan vidámnak és felszabadultnak látszik, mint a képeken lévő emberek. Ez maga volt a csoda, hiszen a gyerekek nem láttak mást, csak szüleik és tanáraik mosolytalan, keserű arcát.
Enni sóvárogva nézte a képeket. Valóban a gonosz eszközei lennének ezek az emberek? Ösztönei azt súgták, hogy ezek a jókedvű, ápolt, ragyogó mosolyú teremtések, akik láthatóan kedvesen beszélgetnek egymással, nem lehetnek a gonosz eszközei.
Kölcsönkérte a lapot a fiútól, s az boldogan nekiadta, mert nem tudott ellenállni Enni ragyogó kék szemének és szőke hajának. Úgy látszik, az ymiri vasfegyelem mégsem működött tökéletesen. Enni hazament, és a szobájába sietett, hogy minél előbb belemerülhessen a színes magazinba. Apja gyanút fogott, és utánament. Amikor meglátta, hogy mit nézeget a lánya, gorombán leteremtette, a lapokat pedig apró darabokra tépte, és még össze is taposta. Ezután ráparancsolt Ennire, hogy vegye le a ruháit, majd otthagyta a szobában. Enni két nap és két éjszaka fagyoskodott meztelenül a jéghideg veremben. Nem kapott sem enni, sem inni, hogy megemlegesse, amit tett. Ez az emlék kitörölhetetlenül belevésődött, a hidegtől szinte belefagyott Enni tudatába. A hosszú, fagyos, magányos órákat nem tudta elfelejteni. Időnként anyja lépteit hallotta közeledni, elképzelte, amint az ajtó előtt áll kétségbeesve. Biztosan meg akarta kérdezni tőle, hogy van, de minden alkalommal csöndesen elment anélkül, hogy bármit kérdezett volna.
Miután letelt a büntetése, szülei sosem hozták szóba a történteket. Apja a világért sem mondta volna el senkinek, hiszen ezzel beismerte volna szülői kudarcát. Egy jól nevelt gyereknek sosem jutott volna eszébe, hogy ilyesmit tegyen. Enni is örült a titoktartásnak, így megőrizhette a szülei iránt érzett tisztelet látszatát. De sápadt arca olyan merev volt, mint egy álarc, nem lehetett tudni, hogy mire gondol.
A jó magaviselet élő példája lett. Eltelt egy év anélkül, hogy szülei kifogásolnivalót találtak volna
viselkedésében. Egyszer aztán kérdezgetni kezdték, hogy annak idején mi késztette akkori cselekedetére. Ez volt az a pillanat, amelyre a lány várt. Most kipróbálhatta, hogyan tud hazudni. Sikerült megtévesztenie szüleit, de nagyon jól tudta, hogy képtelen így élni tovább.
Az iskolában és a barátok között továbbra is sokat beszélgettek a Földről, az ottani emberekről. Sőt még Jaroszláv Dubinról is, akinek a nevét halkan ejtették ki, mintha valami trágárságot mondtak volna. Sokan egyetértettek abban, hogy Jaroszláv igazat mond a földi emberekről, ő tudja, hogy milyenek, hisz ő járt a Földön. Néhányan még azt is megkockáztatták, hogy az ymiri felnőttek szavaiban kételkedjenek. Nem mindenkit sikerült azonban meggyőzni, hiszen Jaroszláv azt állíthat, amit csak akar. Pontosan azért, mert egyedül ő járt a Földön. Enni csöndesen végighallgatta a vitákat. Egy idő után észrevette, hogy bőre szinte viszket a több öltözet ruha alatt, majdnem megfullad a vastag pulóvertől, a hosszú szárú meleg nadrágtól, a vastag zoknitól, az ormótlan cipőtől, az anoráktól, nem beszélve a sálról és a nehéz sapkáról. Menni is alig lehetett ekkora súlytól. Enni egyre határozottabban érezte, hogy valamit tennie kell. Csak a megfelelő alkalomra várt.
Egy este azt mondta otthon, hogy egyik barátnőjével van programja. Elmerészkedett Jaroszláv Dubinhoz. Meg sem lepődött, amikor négy osztálytársát látta ott viszont.
Az idősebb ymiriek nyugodtabbak lettek volna, ha Jaroszláv sosem tér vissza, száműzetésben marad, vagy holtan fekszik valahol. Nem tudtak tőle megszabadulni. A megátalkodott Jaroszlávon nem fogott az átok. Megbánták már, hogy elhamarkodottan visszarendelték a riói követségről. Nyilvánították volna inkább szökevénynek! Az volt az igazság, hogy a gonosz Jaroszláv a maga hasznára fordította a visszatérését.
Az Űrszolgálat teherszállító hajói rendszeres időközönként leszálltak az Ymiren, és kirakodták a télálló magokat, a rideg éghajlatot tűrő állatembriókat. Ilyen hajó szállította volna vissza annak idején Jaroszlávot is. A kapitány azt mondta, hogy csak akkor pakolja ki a rakományt, ha az ymiriek megígérik, Jaroszlávnak nem esik bántódása. A vének tanácsa visszautasította az ajánlatot. Visszautasította a második hajó kapitányának ajánlatát is, de a harmadikét már nem tehette, mert az éhínség veszélye fenyegette volna a bolygót. Elfogadták hát az alkut.
A gyűlölt Jaroszláv Dubin végül megérkezett. Sugárzott róla a jólét, barátai gondoskodtak arról, hogy semmiben se szenvedjen hiányt. Ellátták mindenféle jóval. Szüntelenül hozták neki a könyveket, amelyeket Jaroszláv szívesen kölcsönadott az ymiri fiataloknak. Az ymiri öregek rádöbbentek, hogy Jaroszláv úgy működik, mint egy egyszemélyes felforgató intézmény. De tehetetlenek voltak, nem csinálhattak ellene semmit.
Az is eszükbe jutott, hogy jobb volna talán megölni. Mégis engedniük kellett a zsarolásnak, mert az Űrszolgálat meglett volna az ymiri kereskedelem nélkül, de a bolygó lakói nem boldogultak volna nélkülük. Ha Jaroszláv meghal vagy nyomtalanul eltűnik, az Űrszolgálat egyszerűen megfeledkezik a bolygóról.
Ehhez az emberhez igyekezett hát Enni az éjszaka leple alatt. De ő nem úgy gondolt rá, mint az ördög eszközére, hanem mint az Ymir legvidámabb lakójára.
Enni egy egész esztendeig készült erre a látogatásra. A várakozás izgalma elnyomta a félelmét, amikor a kihalt, jeges utcákon lopakodott a komor, elsötétített ablakú házak között. Pedig bármelyik pillanatban meghallhatta volna valamelyik felügyelő lépteit, és magyarázatot kellett volna adnia, hogy mit keres ilyenkor az utcán, távol a szülői háztól. Riadtan ért az űrkikötő közelébe, ahol Jaroszláv háza állt, félmérföldnyire a várostól, hogy minél messzebb legyen a tisztességes ymiriektől. Szerencsére vaksötét volt, így senki sem láthatta meg, amikor átszaladt a téren, és végre megpihenhetett a ház bejáratának védelmében.
Odabent jó meleg volt. Hála Jaroszláv barátainak, ezt az épületet mindig nagyon jól fűtötték, mindig volt finom étel és ragyogó fény. Bent élvezetes, szenvedélyes, csodás beszélgetések folytak az Ymir-ről, a Földről, az Astraeáról, a Boreasról, a Kung Fu-céról meg a többi világról, ahol az emberek kellemes körülmények között élnek.
Enni pontosan olyannak látta Jaroszlávot, amilyennek leírták. Kicsit kövérkés volt, de mosolygós és barátságos. Csak ült puha karosszékében, ritkán szólt közbe, jelenlétével mégis rányomta bélyegét a beszélgetés légkörére. Az volt a dolga, hogy gondolkodásra serkentse fiatal társaságát. Az első estén Enni nem szólt egy szót sem. Félénk és bizonytalan volt. Mivel a szobában túl meleg volt, le kellett vetkőznie, és ez nagyon zavarta. A szülein kívül még senki előtt sem mutatkozott mellényben és hosszú alsóban. A következő alkalmakkor azonban ő is részt vett a beszélgetésben. Előfordult, hogy elsőnek érkezett Jaroszlávhoz, és ilyenkor találkozott a férfi űrhajós barátaival is. Legtöbbször három-négy fiatal jött itt össze, akiknek néhány órára sikerült meglógniuk a szülői felügyelet alól.
Egyszer Jaroszláv sugárzó örömmel Enninek ajándékozott egy ruhát, amelyet a Földről hoztak. A lány akkor viselte, amikor látogatóban volt Jaroszlavnál. Nem merte volna hazavinni és otthon rejtegetni.
Hamarosan azon kapta magát, hogy nagyon szeretne kettesben lenni a férfival. Amikor erre sor került, Jaroszláv változatlanul udvariasan bánt vele, és nem élt vissza a helyzettel. Enni maga sem tudta, hogy mit szeretne. Később észrevette, hogy Jaroszláv nagyon nyugtalan, sőt csalódott, ha kevés látogatója van. Enni nem tudhatta, hogy a férfi számára kudarc az érdektelenség.
A lány azt sem sejtette, hogy Jaroszláv mit vár ettől a nyilvánvalóan veszélyes szereptől. Nem tudta, hogy a férfinak küldetése van. Ha az ymiri hatóságok felfedeznék, hogy mi folyik itt, az végzetes lenne mindannyiuk számára. Lehet, hogy Jaroszlávot nem éri bántódás, de a tanítványai szigorú büntetésben részesülnek. Enni arra gondolt, hogy milyen mély szomorúságot, sőt bűntudatot okozna ez a férfinak.
Nem is sejthette, hogy a valóság hamarosan igazolja gyanúját. A lányt lenyűgözte, hogy a férfi jobban törődött mások sorsával, mint a sajátjával.

Hetedik fejezet
Jaroszláv Dubin háza messzebb volt a várostól, mint ahogy látszott. A vének tanácsa vonakodva engedte át neki az épületet. A fekete kőből rakott földszintes ház ott állt az űrleszállópálya szélén, mintha karanténban lenne. Jaroszlávot nem viselte meg az elszigeteltség. Ha a vének látogatóba jöttek hozzá, az úgynevezett kereskedelmi ügynökhöz, irigy, vizslató szemük mindig fölfedezte a legújabb holmit, ami Jaroszláv kényelmét szolgálta: egy képet, szőnyeget, kényelmes bútordarabot, a különféle bolygók ínyencségeit, csecsebecséit. Néha tettek csak bátortalan megjegyzést az áruval teli ládák láttán.
Sóvárgó irigység tükröződött azoknak a fiataloknak a szemében is, akik titokban látogattak Jaroszlávhoz, csakúgy, mint Enni Zatok. Nem csoda, hogy sóvárogtak, hiszen az lett volna a természetes, ha mindez nekik is megadatott volna. Jaroszláv meg is tett mindent, hogy minél kihívóbb legyen az otthona.
De most olyan vendége volt, akit egyáltalán nem érdekelt a fényűző környezet. Nem a megszokott úton jött, hanem a falon keresztül. Helyesebben a falba süllyesztett titkos ajtón keresztül. Az üregbe, ahonnan kilépett, energiavezetékek futottak a vendégszoba padlózata alatt elhelyezett atomgenerátorból. A transzfax működtetéséhez ugyanis rengeteg energiára volt szükség.
Jaroszláv éppen olvasott, amikor megszólalt a transzfax jelzőcsengője. Nem tudhatta még, hogy mi érkezik, jöhetett üzenet, újabb könyv-, képeslap-, étel- vagy ruhaszállítmány. Ezeket a dolgokat általában nem a rendes űrflotta hozta.
Felállt, és kinyitotta a falba süllyesztett ajtót. Meglepődve köszöntötte a fülkében álló férfit.
- Said Counce! - kiáltott fel, és hátrébb lépett. - Mi szél hozott erre? Fáradj be, és foglalj helyet!
Counce belépett a szobába. Ugyanaz az öltözék volt rajta, amelyet Bassettnél viselt, de így rövidnadrágosan sem fázhatott, mert Jaroszlávnál jó meleg volt. A süppedős szőnyeg is melegítette csupasz lábát.
Jaroszláv elnézést kért, és kisietett a szobából, hogy borral és némi harapnivalóval kínálja vendégét. Counce leült egy székre, szórakozottan körülnézett. Az egyik falat térhatású térkép töltötte be, amely mozgásában ábrázolta a galaxist s benne az összes emberlakta bolygót. Igazi kozmopolita műremek volt. Pillantása végigfutott az ymirieket bosszantó könyvek és folyóiratok hosszú során. Ő meg volt elégedve velük.
A bort elfogadta, de az ennivalót udvariasan visszautasította. Intett Jaroszlávnak, hogy üljön le ő is. Amikor a testes férfi lehuppant, Counce egyenesen a szemébe nézett.
- Mondd, Jaroszláv, mit csináltál te itt az utóbbi időben?
- Térj észtem az igét. Nehéz dolgom van, de megéri. Jó lenne, ha több ügynök is ténykedne rajtam kívül az Ymiren.
- Mi is úgy gondoljuk - mondta Counce. - De ahhoz megint valami jó ürügyet kellene találnunk, mint a te esetedben, mert csak így kényszeríthetjük a véneket, hogy mást is megtűrjenek rajtad kívül. Téged még elviselnek, de kettőt vagy annál többet nem hiszem. Pedig egyedül nem vagy elég itt.
Jaroszláv zavartan pislogni kezdett.
- A körülményeket tekintve, úgy érzem, tűrhetően végzem a munkám - mondta védekezve. - Ez alatt az öt év alatt, amióta itt vagyok, kétezer könyvet és képeslapot sikerült titokban közreadnom. Rendszeres látogatóim vannak, fiúk és lányok vegyesen, néhányan már az utcán is rám mernek mosolyogni.
- Vészhelyzet előtt állunk, kockáztatnunk kell. Hogyhogy nem jutott eddig eszedbe, hogy beszervezz valakit az ismerőseid közül?
- Akikre hatni tudok, azok még gyerekek, tizenéves fiúk és lányok. Az ymiri nevelés pedig pokolian jó. Mire a gyerekek tizennyolc évesek lesznek, és elérik a nagykorúságot, a többségükből megbízható felnőtt lesz.
- Még nem dolgoztam az Ymiren - mondta Counce elgondolkodva. - De sok bolygón jártam már, vannak tapasztalataim. Ne sajnáltasd magad. Tízmillió ember él ezen a bolygón, öt év alatt mégiscsak találnod kellett volna legalább egyet, aki szívesen megszabadulna a merev kötöttségektől. Emlékszel? Tejfelesszájú fiatalember voltál te is, amikor a vének beválasztottak a Földön működő ymiri követség tagjai közé. Azért választottak, mert megvesztegethetetlennek tartottak. Te mégis közénk álltál egy éven belül. Aztán leleplezted magad, hogy megegyezésünk szerint itt működj tovább az Ymiren. Eddig békén hagytunk, de nekem most azonnal kell egy újonc. Érted, Jaroszláv? Jaroszláv kutatva fürkészte vendége arcát.
- Rossz híreid vannak, igaz, Said? - kérdezte gyanakodva.
- Eltaláltad. - Counce letette a poharát, és felállt. - Az idegenek a Régisen jártak, mielőtt mi odaértünk volna. Lehet, hogy csak felderítésen voltak, de az is megeshet, hogy le akarnak telepedni. Nem tudhatunk biztosat. Sietnünk kell.
Odalépett a térképhez, és egy pontra mutatott.
- Ez a Regis. Ez pedig - ujjával egy körívet írt le - az Ymir. Az Ymir olyan bolygó, amilyenre az idegenek vadásznak. Jeges légköre oxigéndús, majdnem lakatlannak számít, egyszóval tökéletes a számukra. Biztos, hogy kiszúrták maguknak. Ha már jártak a Régisen, bármikor ideérhetnek. -Jaroszláv felé fordult.
- Meg kell értened, nagyon nehéz a dolgom -szabadkozott Jaroszláv. - Kerestem én már megfelelő újoncokat, de rájöttem, hogy a fiatalok nagyon nehezen szállnak szembe az öregekkel. Hiába vonzódnak hozzám, akkor is nagy bennük a félelem. Legfeljebb egyetlen megfelelő embert tudnék javasolni, egy tizenhét éves lányt. Ő talán elég érett, hogy a hasznunkra legyen.
- Remélem - mondta Counce határozottan. -Ki ez a lány?
- Enni Zatoknak hívják. Az apja az erőműben dolgozik, azt hiszem, munkafelügyelő. Reménytelen
fanatikus. Képesített fafejűnek számít. De a lánya önszántából jött hozzám. Több mint egy éve jár ide, és nem hiszem, hogy csalódnék benne. Ő itt az egyetlen ígéretes ember.
- Hát akkor készítsd fel az indulásra. Juttasd el a Földre, amilyen gyorsan csak tudod. Csak hagyományos úton jöhet, menetrendszerű hajóval. Amikor megérkezik, úgy fogom intézni, hogy Bassett értesüljön róla. Ő nyomban azon lesz, hogy megkaparintsa magának, és megtudja tőle a legfrissebb, leghitelesebb ymiri híreket - foglalta össze tömören a tervet Counce.
Jaroszláv füttyentett egyet.
- Hát ez eléggé esetleges. Counce széttárta karjait.
- Ez a legjobb, amit tehetünk. Meg kell próbálnunk. Tudsz segíteni, ugye?
- Hadd gondolkozzam egy kicsit - kérte Jaroszláv. Leült a székre, és becsukta a szemét.
Counce türelmetlenül várt. Pár perc múlva Jaroszláv fölpattant, átment a szobán, és lapozgatni kezdett egy vastag füzetben. Megtalálta, amit keresett, és az ujját a megjelölt helyen hagyva, hátrafordult.
- Nyolc nap elég gyors?
- Ahhoz, hogy elinduljon? Azt hiszem, az túl késő - mondta Counce.
- Úgy gondoltam, hogy nyolc nap múlva ott lesz a Földön. Az Amsterdam elviszi. A kapitánya Leeu-wenhoek, ő hozott vissza engem is a Földről. A legjobb űrszolgálatos barátom. A Föld ugyan nincs benne az útvonalában, de azt hiszem, nem veszít sok időt, ha ezúttal ott is leszáll.
- Helyes - bólintott Counce. - Van még valami kívánságod?
- Igen, uram! Noha azt hiszem, sikerült alaposan meggyőznöm Ennit arról, hogy a Föld-lakók nem mind bűnösek és erkölcstelenek, kétlem, hogy önként könnyen szakítana az Ymirrel. Mégiscsak egy megbízható ymiri család lánya, s bármennyire szenved is az apjától, anyjától, nehéz szívvel hagyná itt őket. Rá kell ijesztenünk, hogy ne legyen más választása.
- Van valami ötleted?
- Úgy intézem, hogy a vének megtudják, Enni rendszeres látogatóm. Meg fogom ijeszteni, hogy vallomásra kényszerítik, miszerint én elcsábítottam. Egyébként így is lenne. Egyszer láttam, amikor egy meztelenre vetkeztetett fickót végigkorbácsoltak az utcán, mert hiányzott a felekezeti összejövetelekről. Pokoli emlék maradt.
- Azt elhiszem. Ez a bolygó egyszerűen alkalmatlan a normális emberi életre. Legújabb terveinket is erre a tényre alapoztuk. - Elgondolkodott. - Fel tudnád tenni a lányt az Amsterdamra, mielőtt bárki észrevenné az eltűnését?
- Hogyne, úgy intézem, hogy Enni minél hamarabb fölkeressen. Mire a szülei észreveszik az eltűnését, a lány már nem lesz az Ymiren. Pedig biztosan válogatott büntetéseken törik majd a fejüket. El sem tudod képzelni, mekkora gyönyörűséget okoz nekik a fegyelmezés. Még aggódni is elfelejtenek, annyira várják az ilyen alkalmat.
Counce komolyan nézett Jaroszlávra.
- Azért ne ítélkezz ilyen kíméletlenül erről a világról, ezekről az emberekről. Jobban tennéd, ha pihennél egy kicsit, kiszellőztetnéd a fejed. Ne pocskondiázd annyira az ymirieket, hisz magad is ymiri vagy. Emberi lények vagytok. Erről nem szabad megfeledkezned. Mindnyájan tévedhetünk, csak észre kell vennünk. Ezzel nem megingatni akarlak, csak
emlékeztetlek.
Jaroszlávnak csak egy fáradt mosolyra futotta.
- Ne aggódj, Sa'id. Az ismerőseimet, a rokonaimat bántom, tudom. Tlidom, mi a rossz bennük, sokkal jobban látom, mint a más világban élő emberek. Az lenne a jó Said, ha a fiatalok szabadon mozoghatnának, és saját tapasztalataik alapján ítélkezhetnének. Ha szabadon megválaszthatnák azt a helyet, ahol élni szeretnének. Ilyen szempontból Enni szerencsés. És ha túléli Bassett mesterkedéseit, ti magatok közé veszitek, ugye?
- Megígérhetem. T\idod, hogy nem szoktuk elfelejteni az ígéreteinket.
Jarpszláv bólintott.
- Ő már a saját tapasztalatai alapján fog ítélni, az biztos. Szabad, tevékeny ember lesz belőle. De ő még csak egy a sok közül.
- Hát akkor, rajta, intézkedj! Szervezd meg nagyban, pakolj fel egy egész utcányi csapatot az űrhajóra. Vagy rángass ki száz fiút és lányt az ágyból, tedd őket a transzfaxba, hadd ébredjenek a Shiván, a Zeuszon vagy a Kung Fu-cén. Az űrszolgálatosok nem tudnának segíteni?
- Nem hinném. Köztük is kellene lennie néhány ügynökünknek.
- Velük, azt hiszem, kevesebb lenne a gondunk.

Ők sokfelé járnak, különféle világokat látnak, és mindenütt egyformán érzik magukat. Nyitottan élnek. Elsősorban űrhajósok, s azután emberek...
- Leeuwenhoekhoz hasonló embered nincs több?
- Talán igen. Ha legközelebb erre jár, meg kell kérdezni tőle. Ha hajlandónak mutatkozik, küldd a Regisre! Ott majd Wu várja.
Counce kiitta a bort.
- Viszontlátásra, Jaroszláv. Maradnék, de most már mennem kell. El kell még intéznem, hogy az ymiri lány jó kezekbe kerüljön a Földön. A közbeeső űrkikötőkbe is el kell helyeznem még néhány emberünket. Hát akkor sok szerencsét!
Búcsúzóul egymásra mosolyogtak, és Counce távozott.

Nyolcadik fejezet
A szülők nem vették észre a sivár, hideg szobában hagyott papírcetlit. Ritkán léptek be ide. A takarítás, az ágyazás Enni dolga volt, és mint a legtöbb ymiri fiatalnak, alig volt személyes holmija. Éjszakánként néha észrevette, az apja benyit, hogy lássa, ágyban van-e már a lánya.
Amikor ezen a délutánon Enni belépett a szobájába, s letette könyveit, rögtön észrevette, hogy valami van az asztalon, ami reggel még nem volt ott.
Fölvette. Nyomban felismerte Jaroszláv kézírását, hiszen éppen elégszer látta már. Az ijedségtől elszorult a torka. Némán olvasni kezdte: Enni, mindketten rettenetes veszélyben vagyunk. Látogass meg még ma estei Jaroszláv.
Már egy éve állandó rettegésben teltek napjai és éjszakái, félt a leleplezéstől és a szörnyű következményektől. El sem tudta képzelni, hogyan került ide ez az üzenet. Átfutott az agyán, hogy talán provokáció az egész. De aztán mégis másként döntött. Szerencsére még nem vetkőzött le, így észrevétlenül kisurranhatott a házból.
Anyja a konyhában volt, de nem is találkoztak. Apja késő estig az erőműben dolgozott. Ha szerencséje van, megjárja az utat oda-vissza, mielőtt egyáltalán észrevennék, hogy nincs otthon. Persze, ha szerencséje van. Nem is tudott másra gondolni, annyira zaklatott volt.
Jaroszláv rendszerint a ház bejáratánál szokta fogadni, majd bekísérte a parányi előtérbe, ahol Enni átvette azt a gyönyörűséges földi ruhát. Csak ezután szokott belépni a társalgóba. Jaroszláv ma azonnal odavezette. Egy idegen férfi várt rájuk.
A vastag holmik alatt csurgóit róla a víz. Egyik lábáról a másikra állt, majdnem szétrobbant a kétségbeeséstől, hogy miféle veszedelemről írhatott Jaroszláv. A magas, szakállas idegen elgondolkodva méregette.
- Enni - szólalt meg végre Jaroszláv -, bemutatom Leeuwenhoek kapitányt, az Amsterdam te-herhajó parancsnokát. Közeli jó barátom. Csak ő menthet meg bennünket a veszedelemtől.
Leeuwenhoek gépiesen elmosolyodott, és udvariasan biccentett.
- A következőről van szó - folytatta Jaroszláv. - Az öregek megtudták, hogy rendszeresen meglátogatsz. Még ma éjjel le akarnak tartóztatni, ha hazamész. Addig kínoznak, míg be nem vallód, hogy elcsábítottalak.
Az ymiriek még kiejteni sem merték ezt a szót. Ennit elöntötte a forróság, arca vörösre gyűlt.
- De hát ez nem is igaz! - Elfulladt a hangja. Jaroszláv nem is nézett rá, sietve folytatta.
- Ugye nem arra akarsz célozni, hogy a vének hazudhatnak?
A kapitány, aki Jaroszláv mellett ült, aprót köhintett, és végre megszólalt:
- Nem akarom megsérteni, kisasszony, de az önök vénei a legnagyobb hazudozók hírében állnak az egész galaxisban. Amilyen álszentek, azzal a meggyőződéssel halnak meg, hogy mindig csakis az igazat mondták.
- Nem is érzik hazugságnak, amit állítanak -szólalt meg csendesen Jaroszláv. - Az ilyen emberek a legrosszabbat feltételezik saját honfitársaikról is, csak azért, mert ők maguk sem a legjobbak. Állandóan gyanakodnak, és komolyan azt hiszik, hogy én valóban megrontottalak téged.  Addig kínoznak, amíg be nem ismered a vétked, csak hogy megmenekülj a további gyötrelmektől. És végre bekövetkezne a várva várt pillanat is, hogy rajtam bosszút állhassanak.
Leeuwenhoek közbevágott:
- Tudja, kisasszony, Jaroszláv az űrhajósok barátja. Biztosíthatjuk, hogy a vének semmit sem tehetnek ellene alaptalanul. De ha elfogadható ürügyet találnak, ha kiderül, hogy... hm... hm... valóban elcsábította önt, akkor tehetetlenek vagyunk. Köt a megállapodásunk, és ezt az öregek is tudják.
Enni bizonytalanul intett a kezével, a két férfi értette a mozdulatot, és csendben maradt, hogy ne zavarja a lányt. Enni szeme megtelt könnyel, de rövid szünet után megszólalt:
- Mit tehetünk, Jaroszláv?
- Csak egyetlen megoldás van - jelentette ki a férfi kurtán. - El kell hogy rejtsünk téged a vének elől. Nem szabad megtalálniuk.
- De hogyan? Nem mehetek sehova, ahol az emberek ne kérdezősködnének, és előbb-utóbb kitudódna, hol vagyok.
- Nem itt az Ymiren kellene elrejtőznöd. - Jaroszláv végre kimondta: - Sokszor álmodoztál arról, hogy szeretnél más világokat látni, most itt az alkalom. Az Amsterdam két óra múlva indul. Csak fel kell szállnod. Enni szeme elkerekedett az ijedségtől.
- Nem mehetek - suttogta. - Most még nem...
- Pedig menned kell - bátorította Jaroszláv. -Vagy mész, vagy megvárod, amíg a vének őrjáratot küldenek érted. Azzal kezdik, hogy megkorbácsolják a meztelen hátad. Ha nem vallód be, amit hallani akarnak tőled, megkínoznak. Jeges vízzel teli hordóba lógatnak, míg ki nem hűlsz. Láttál már eretnekvallatást, tudod, mi következik. Enni természetesen tudta. Tizenöt éves volt, amikor honismeretből vizsgázott. Látta a feketébe öltözött komor férfiakat és nőket, akik az eretnek bűnösökre vigyáztak, miközben a gyerekek egyre hangosabban énekeltek, hogy hangjuk elnyomja az áldozatok kiáltásait.
Más képek is felvillantak emlékezetében, de ezek nem is saját emlékei voltak, ezeket Jaroszláv-tól hallotta. Ezek késztették álmodozásra. Hosszú séták a meleg, simogató napsugarak, a tiszta kék ég alatt, megszabadulva a nehéz ymiri öltözékektől, amelyek most kemenceként égették a testét. Ha kettesben lenne Jaroszláwal, nem szégyellne magát, és ledobálná mindet. Az ymiri neveltetés azonban még most is olyan erősen hatott rá, hogy az anorákot sem merte levetni a vadidegen férfi jelenlétében.
Nem is gondolta, hogy ilyen nehezen tud megválni az Ymirtől. Nem egyszerű félelem volt ez, sokkal több annál. Tudata mélyéről egy gyenge hangocska súgta, hogy a vallatás gyötrelmeit elviselve azért vezekelne, mert hazudott a szüleinek. Bűnbocsánatot nyerne, megtisztulna, és újabb lehetőséget kapna a tiszta életre.
Csukott szemhéja mögött látta, hogy egy magas, szigorú férfi felpattan, és vádlón, haragosan rászegezi a tekintetét. Most már nem menekülhet, bebizonyosodott a bűnössége...
Hiszen Leeuwenhoek épp az imént mondta, hogy a nagytiszteletű véneket galaxisszerte úgy ismerik, mint a legügyesebb hazudozókat. Kinyitotta a szemét, és zavartan nézett a kapitányra. Rendes embernek látszott, el sem tudta képzelni, hogy ez az ember ne mondjon igazat.
A döntés kényszere teljesen felzaklatta, a hőség is elviselhetetlenné vált. Hirtelen szédülni kezdett, elhomályosult előtte a világ. Arcát két tenyere közé fogta, aztán megpróbált valaminek nekitámaszkodni, hogy el ne essen.
Majdnem eszméletlen volt, amikor elvágódott a padlón, de még hallotta Jaroszláv hangját.
- Elájult. Azt hiszem, jobb is így.
Arra már nem volt ideje, hogy megütközzön e furcsa megjegyzésen, öntudatlanságba zuhant.
- Jobban érzi magát?
Kellemes, mély női hang szólt hozzá. Nagyon furcsának találta. Szokatlan volt a kiejtése, de mégis megnyugtató volt számára.
Igen, Leeuwenhoek meg a többi űrhajós beszélt ilyen kiejtéssel. Lassan elfordította tekintetét a hófehér mennyezetről, és egy barna hajú nőt pillantott meg az ágya mellett.
- Mrs. Leeuwenhoek? - kérdezte.
- Nem, én vagyok a hajóorvos - felelte a nő mosolyogva.
Fehér overallt viselt, zsebéből csillogó orvosi műszer lógott ki.
- Most tért magához, kedves.
Enni megpróbált gondolkodni. Egy ágyban fekszik, puhább, finomabb ágyneműben, mint az övé otthon. A levegő kellemesen langyos, és rajta nincs más, csak egy jó illatú takaró. Könnyűnek, szabadnak érezte magát. Csak azt nem tudta, hol van. Az orvos látta, hogy zavarban van, és megnyugtatta, hogy nem kell szégyenkeznie, nem hagyhatták rajta a ruháit.
Egészen az álláig húzta a takarót. Teljesen elpirult, pedig az orvos nő volt.
- Tudja, hol van? - kérdezte a nő kedvesen.
Enni bizonytalanul bólintott. A közelmúlt zavaros emlékfoszlányait még nem tudta rendezni. Olyasmire emlékezett, hogy sötét, fenyegető alakok váltak ki mindenünnen a falból, és feléje közeledtek. El akart futni előlük, kétségbeesetten csapkodott maga körül. Néhány sötét alak korbácsot tartott a kezében. Forróság perzselte a testét. Nem fogadott el ételt és italt, mert attól félt, hátha megmérgezik. Aztán hirtelen megvilágosodott számára minden. Egy űrhajó fedélzetén van, azért, hogy elrejtsék az Ymiren rá leselkedő veszély elől.
- Nem tudom pontosan, mi történt - mondta suttogva.
- Elájult Jaroszláv Dubin házában.  Amikor Leeuwenhoek kapitány a hajóra hozta, még eszméletlen volt. Magasra szökött a láza. Néhány napig kómában volt, de most már túl van mindenen. A doktornő megigazgatta az ágy szélét, és fölállt.
- Egy darabig még gyengének érzi magát, de meggyógyítjuk. Meglátja, hamarosan sokkal jobban lesz.
Gondterhelten nézte a lány sápadt arcát.
- Enni, mit érez, hogy is mondjam...  azzal kapcsolatban, ami történt magával?
- Úgy érti, mire emlékszem a hajóra kerülésemből? - kérdezett vissza nyugodt hangon. -Minden olyan zavaros. Tudom, hogy most félnem kellene, de mégsem félek.
- Mert elég sok nyugtatót kapott. Később majd elmúlik a hatása.
- És akkor máshogyan fogom érezni magam? -ijedt meg a lány.
- Igen, mindenképpen. De - talán nem kellene ezt mondanom, mégis megteszem - boldogabbnak kell lennie. Hallottam, mit sikoltozott, amíg eszméletlen volt. Hány éves, Enni? Tizenöt?
- Majdnem tizennyolc - mondta Enni kissé sértetten, de a doktornő nem vette észre, vagy nem figyelt rá.
- Az már majdnem mindegy. Miféle pokoli hely lehet az az Ymir, ahol a gyerekeket ördöggel meg hasonló képtelenségekkel ijesztgetik? Jobb lenne, ha kiűznénk a galaxisból az efféle embereket. Olyanok, mint a fertőző vírusok. Ne haragudj, hogy tegezlek, de ha hallottad volna, miket kiabáltál!
- Nem értem ezt az egészet - mondta komoran Enni. El sem tudta képzelni, hogy beszélhet a doktornő ilyen gyűlölettel az ymiriekről.
A nő elmosolyodott, és megsimogatta Enni szőke haját.
- Pihenj csak, kicsim. Hozok majd valamit, amitől rendbe jössz.
Kicsim, ismételgette magában a szót Enni. Meg volt sértve. Eddig sohasem foglalkozott a magasságával. A korához képest éppen elég magasnak érezte magát. Most azonban eltöprengett rajta. Észrevette, hogy a doktornő legalább harminc centivel lehet magasabb, mint ő. Az űrszolgálatosok is, akik Jaroszlávhoz jártak, ők is jóval magasabbak voltak.
A felismerés a döbbenet erejével hatott rá. Elhatározta, hogy kifaggatja a doktort, mihelyt visszajön. Meg akarta tudni, hogy az ymiriek vajon az alultápláltság és a rideg éghajlat miatt ilyen alacsonyak-e.

Kilencedik fejezet
Elmúlt a nyugtatok hatása, Enni feje meg gondolatai egyre tisztábbak lettek. Hoztak neki ennivalót, az ízek kicsit szokatlanok voltak. Aztán megérkeztek a ruhák is. Nem tudott választani. Ymiren a ruhák külsejét a célszerűség határozta meg. Nem volt rajtuk semmi olyasmi, aminek ne lett volna funkciója. A ruha alapvető rendeltetése pedig az volt, hogy védje a testet a hideg ellen. Enni tudatalattijában még most is ez volt a legfontosabb szempont. Amikor Jaroszlávnál megpróbálta azt a Földről hozott ruhát, nagyon jól érezte magát benne, de gyerekes öltözkö-dős játéknak tartotta. A mostani alkalom nem játék volt. Ez volt a valóság, és ahogy múltak a percek, ez a valóság egyre jobban riasztotta.
Szégyenlősen visszautasította a nadrágszoknyát, a Videó Indiának köszönhetően oly divatossá vált szárit, a Zeuszról származó áttetsző kelmét. A Kung Fu-céról származó, pizsamához hasonlatos holmit találta a legmegfelelőbbnek, ez emlékeztetett leginkább az ymiri szerénység diktálta kívánalmaknak.
Mintha egy naturistatelepre érkezett volna, gondolta magában. Tele volt gátlással, igyekezett minél észrevétlenebb lenni. Félénken indult el a doktornő nyomában.
- Jól van, kislány - dicsérte az orvos. - Fölmegyünk a hídra. Leeuwenhoek kapitány érdeklődött már utánad.
- Hova megyünk? - kérdezte Enni, miközben igyekezett lépést tartani a doktornővel.
- Már nem megyünk, már megérkeztünk. Nem voltál magadnál négy napig, megszűnt számodra az idő.
Nehezen tudott megbarátkozni azzal a tudattal, hogy négy napot elvesztegetett az életéből. Egy csupa fény folyosóra értek, amely egy csőre hasonlított. A mellettük elhaladó emberek fejbólintással köszöntötték az orvost, és alaposan végigmérték Ennit.
- Megváltozott a menetrendünk, nem szoktunk itt leszállni - magyarázta az orvos. - Téged azonban mindenképpen el kell rejtenünk a gonosz ymiri vének elől. Jaroszláv barátja a mi barátunk is. Tudod, Jaroszláv remek ember, az ő kedvéért kivételesen útba ejtettük a Földet.
A Föld! A doktornő hosszadalmas magyarázkodásba kezdett a teherköltségekről meg arról, hogy a kitérő veszteséget jelent ugyan, de ez nem számít. Enni nem tudott figyelni. Vérének lüktetését a fülében érezte.
Más volt álmodozni egy gyönyörű bolygóról, ahol az emberek boldogságban töltik napjaikat. És megint más egyszer csak minden átmenet nélkül ott teremni. Hátha mégis igaz, hogy a Föld a gonosz forrása, a bűn fészke, a leghírhedtebb bolygó a galaxisban. Lehet, hogy ősapáiknak volt igazuk, akik megvetéssel hagyták el. Ezt hallotta kisgyerek kora óta.
Szinte vakon követte az orvost, ügyet sem vetett a falakon lévő berendezésekre, alig vette észre, hogy
a vákuumfolyosón átjutva egy fényesen kivilágított terembe értek, ahol emberek serénykedtek.
- Üdvözlöm, Enni! - kiáltotta Leeuwenhoek kapitány a központi irányítópult mellől.
Enninek még válaszolni sem volt ideje. Gyönyörű, káprázatos kép bontakozott ki a szeme előtt. A kapitányi híd a szabad levegőn volt. A fedőlemezek fel voltak húzva, hallani lehetett, ahogy hullámok csobbannak a hajó oldalához. A vízen voltak. Az Ymir háborgó, zátonyos tengerén ez életveszélyes kaland lett volna, de hát nem is ott voltak. A Föld végtelen, nyugodt óceánján landoltak, simábban, mint ha szárazföldön szálltak volna le. Előttük egy város szikrázott a csillogó napfényben, mögötte zöldellő hegyek látszottak. A kikötőből vontatóhajók igyekeztek az Amsterdam és - Enni úgy érezte - az ő fogadására.
Sosem látott még ilyen várost, ennyi hatalmas hajót. Ez volt Rio. Nem is azt nézte, hanem a ragyogó kék eget, a fodros fehér felhőket és a tengert meg a partra csapó lusta hullámokat. A szeme ragyogott. Csak annyit tudott mondani: - Hát mégis igaz.
Leeuwenhoek kapitány örömteli pillantást váltott a doktornővel Enni háta mögött. A nő is mosolygott.
Enninek földbe gyökerezett a lába, nem mozdult a hídról, egyetlen percet sem akart elszalasztani. Nem is szólalt meg, míg az Amsterdamot be nem vontatták a kikötőbe. A tengert és az eget szinte eltakarták a különféle hajók, daruk, teherhordók, a páncélozott konténerhajók. Mindenütt sürgölődő  embereket látott, mindenki intézte az ügyeit, kiabáltak, mutogattak.
A lány megint aggódni kezdett. Olyan más volt ez, annyira különbözött mindentől, amit eddig ismert. Mi lesz vele itt, a Földön? Mit fog itt csinálni? Hogyan viselkednek vele az emberek? A kikötőben mászkáló férfiak és nők barátságosnak látszottak. Kedélyesen beszélgettek egymással. De eszébe jutott, hogy mit mesélt egyszer Jaroszláv. Amikor összebarátkozott egy földi születésű fiatalemberrel, megtudta, hogy minden Föld-lakó mély megvetéssel viseltetik az ymiri emberek iránt. Enni attól félt, hogy őt is így fogadják.
Egy fehér egyenruhás férfi állt a hajó mellé, és fölkiabált a kapitánynak. Leeuwenhoek lement hozzá, és a teherszállítás költségeiről, a kirakodásról egyezkedtek. Láthatóan nem értettek egyet, ám Enni nem hallhatta, hogy mit beszélgetnek.
Amikor befejezték az egyezkedést, a kapitány visszatért a hajóra. Fáradtnak, de elégedettnek látszott.
- Maradt egy-két óránk, kiszállhatunk - mondta. Gyerünk, Enni, nézzük meg a várost, közben beszerzünk magának egy-két szükséges holmit is. Na, mit szól hozzá? - Enni beleegyezően bólintott.
Petr Tomiin több mint egy évtizede volt Bassett beszerzője. Övé volt a riói kikötő körzete. Ide érkeztek a világ minden tájáról a legkülönfélébb áruk, ide jöttek a viszonteladók, akik felvásárolták a holmikat, hogy aztán nagy haszon fejében továbbadják a kelendő gyarmati portékákat.
Tomiin szakértő szemmel figyelte, ahogy kirakodják az Amsterdam áruját. Az Ymirre gondolt, a legutolsó kikötőre, ami után már nincs semmi. Isten háta mögötti hely, zárt világ, ahonnan soha nem érkezett még semmi. De az utóbbi napokban, ki tudja, miért, egyre többet emlegetik a nevét. Nem értette, mi ez a nyüzsgés az Ymir körül. Elhatározta, hogy körülnéz egy kicsit, kiszimatolja a dolgot.
Nem ismerte ugyan az Amsterdam rakománymesterét, de bízott abban, hogy könnyen összebarátkozik vele. Fél óra múlva már nagy egyetértésben beszélgettek.
- Ritkán járnak itt, Rióban - mondta Tbmiin. - Általában elkerülik ezt az útvonalat.
A rakodómester nemet intett.
- Az időnk nagy részét a külső űrben töltjük. Vetőmagokat, egész marhacsordát szállítunk embrionális állapotban, dúsított urán meg hasonló dolgok teszik ki a rakományt. Most kivételesen útba ejtettük a Földet, az utolsó pillanatban változott a menetrend.
Tomlinban gyanú ébredt.
- Csak nem? - érdeklődött, és remélte, hogy a rakománymesternek megered a nyelve.
- Igen, egy lánynak meggyűlt a baja az ymiri hatalmasságokkal. Az ottani ügynök jó barátságban van a kapitánnyal, aki megígérte, hogy szívességből elmenekíti a lányt a vének haragja elől.
- Hát nem olcsó szívesség - jegyezte meg Tomiin.
- Ne gondolja. Indulás előtt mindent jól kiszámoltunk. Ha látná, mit hoztunk, meggyőződhetne arról, hogy ez az út mindenképpen megérte a fáradságot. Véget kellett vetni a társalgásnak, megindult a komoly üzlet. De mialatt a formaságokat intézték, Tbmlinnak szinte egész idő alatt az ymiri lány járt a fejében. Valami rendkívülinek kellett történnie, ha puszta szívességből elhozták onnan, ahonnan ember alig teszi ki a lábát. Este el is mondta Lecoqnak, a főnökének, amikor jelentést tett. Lecoq egészen izgatott lett a hír hallatán.
- Egy ymiri lány itt, Rióban? Hogy néz ki? Hány éves?
Tbmiin zavartan hebegett, hogy nem akart kérdezősködni, mire Lecoq az asztalra csapott, és azonnal el akarta zavarni Tomiint, hogy keresse elő nyomban. Aztán meggondolta magát, visszavonta a parancsot, és inkább Bassetlet hívta.
Bassett gondolatai is az Ymir körül jártak egész nap, de minél többet töprengett a dolgon, egyre inkább Lecoqnak adott igazat. Átkozott bolygó, talán még gondolni sem érdemes arra, hogy Földlakókat költöztessenek oda.
Hol keressék a megoldást? Érezte, hogy még mindig sötétben tapogatóznak.
Hiába alkalmazta a legjobb szociálpszichológusokat, ha még egyikük sem járt az Ymiren, hogy a saját tapasztalatai alapján ítélhessen, ő sem állíthatott be az itteni ymiri követségre, hogy érdeklődjön, hacsak nem talál valami jó ürügyet. S mivel az isten háta mögötti bolygónak nem volt még űrhajója sem, nem számíthatott idelátogató ymiriekre.
Kilátástalan a dolog. Pedig meg kellene tudniuk, milyen az ymiri nyilvánosság, hogyan manipulálják, milyen a közhangulat. Éneikül nem képesek beleavatkozni a dolgokba, s nem vehetik át az irányítást
sem.
Nem azzal kérkedett Counce, hogy ő hozzásegítené a megoldáshoz? Hogy megadná a szükséges információt? Ha ő, Bassett, ismerné a teleportáció titkát, áthidalhatná a csillagközi távolságokat. Akkor nem volna gond, és bárkit bármikor észrevétlenül odaküldhetnének az Ymirre.
Ilyen gondolatok jártak a fejében, amikor Lecoq elújságolta, hogy egy ymiri lány van Rióban. Bassett legszívesebben felpattant volna örömében.
- Ez csodás! - kiáltotta vidáman. - Erre az alkalomra várunk már mióta! Mikorra tudnánk előkeríteni azt a lányt?
- Máris indulok - válaszolta készséggel Lecoq. -Csak el akartam újságolni önnek most azonnal.
- Remek gondolat, Lecoq. Csak legyen óvatos, tapintatosan kell eljárnunk. Itt van egy fiatal lány, egy szál maga egy távoli, idegen bolygón, és ha igaz, amit az Ymirről tudok, halálra fog rémülni a földi emberek túlságosan közvetlen modorától. Mondja csak, mi a neve annak az ymirinek, aki néhány évvel ezelőtt megszökött az itteni követségükről?
- Jaroszláv Dubin.
- Köszönöm. Mostantól Jaroszláv Dubin barátai vagyunk mindaddig, amíg úgy látjuk jónak. Keressen egy megnyerő, megbízható fiatal nőt, és utasítsa, hogy ismerkedjen meg ezzel a lánnyal. Gondolom, ha egy férfit látna közelről, inkább megvakulna. A mi emberünknek mondja meg, hogy igyekezzen megnyerni a lány bizalmát, aztán csalja ide valahogy.

Tizedik fejezet
Enni úgy látta, hogy Leeuwenhoek kapitányban van valami gyermeteg vonás. Lelkes örömmel mutogatta neki Riót, fáradhatatlanul kísérte mindenhová. A lány örült, hogy bámészkodhat, legalább kevesebbet gondolt a maga bajára.
Az Amsterdam csak néhány napig marad a Földön, hiszen a kikötői hely nagyon drága, nem beszélve az elvesztegetett időről. De ennyi legalább elég lesz, hogy megnézze a várost, hogy emberekkel ismerkedjen meg. Tanácstalan volt, mert eddig még soha semmit nem csinált a saját elhatározásából, leszámítva a Jaroszlávnál tett látogatásokat. Nem voltak szabad órái, amikor azt tehette volna, amihez kedve van. Nem ismerte a semmittevést sem, hiszen az is bűnnek számított az Ymiren.
Ahogy teltek az órák, egyre jobban érezte, milyen zűrzavaros az élet itt a Földön. Annyira szokatlan volt, hogy elszorult a szíve. A kapitány lelkesedése most már nem is igen szórakoztatta. Maradék bátorsága is elszállt, honvágya volt.
Mibe sodorta őt Jaroszláv? Magára hagyta egy idegen bolygón.
A kapitánynak hirtelen eszébe jutott, hogy félórája már a kikötőben kellene lenniük. Lóhalálá-ban futottak a hajóig. Ott Leeuwenhoek egy pillanatra egyedül hagyta a lányt, amíg néhány szót váltott a vámtiszttel. Enni riadtan nézett körül. Igyekezett azt a látszatot kelteni, hogy nem fél. Elnézegette a hajókat. A szomszédos dokkban éppen akkor horgonyzott le egy óriási teherhajó. A távolban egy másik szállt fel, lángcsóvát húzva maga után. Lenyűgöző volt. Különösen az Ymir zárt, szűk világa után. Szeme alig tudta befogadni a látványt.
Egyszerű, barna ruhába öltözött, rokonszenves nő közeledett a rakodóparton. Megállt az Amsterdam közelében, és kíváncsian körültekintett. Hirtelen Ennire nézett, majd közelebb ment hozzá, és így szólt:
- Bocsásson meg, hogy hívják ezt a hajót?
- Ez... ez azAmsterdam - felelte Enni szorongva. A nő megköszönte, aztán úgy látszott, hogy még
gondolkodik valamin, mielőtt elmenne.
- Ugye ön külföldi? - szánta el magát végül. -Mostanában érkezett?
- Igen, az Ymirről jöttem - mondta elszántan Enni. Kíváncsi volt, hogyan fogadja kijelentését az idegen nő.
- De érdekes! - A nő barátságosan rámosolygott, Enni pedig fellélegzett. - Hát akkor mindenképpen fel kell jönnie velem az Amsterdamra. Hallottam, hogy egy hajó érkezett az Ymirről, ezért kijöttem ide a kikötőbe, hátha híreket kapok egy barátomról. Tudja, ő is ymiri. Évekkel ezelőtt láttam utoljára, de nem tudom elfelejteni. Biztosan ismeri, Jaroszláv Dubin a neve.
- Természetesen ismerem - örvendezett Enni. - Micsoda meglepetés, hogy éppen Jaroszláv barátjával találkoztam!
És dőlni kezdett belőle a szó, elmesélte egész utazásának valószerűtlen történetét.
- Nahát - méltatlankodott a fiatal nő, amikor Enni végre elhallgatott. - Nem gondoltam volna, hogy Jaroszláv ilyesmire képes. Egyáltalán nem tetszik, amit tett, ideküldte magát a Földre, csak hogy a maga bőrét mentse. A maga biztonságáért viszont semmit sem tett. Az én nevem Dolores Lourenco, de tudod mit, hívj csak Dollynak - váltott át tegeződésre.
Ezután minden olyan gyorsan történt, hogy Enni követni sem tudta. Forgott körülötte a világ. Egyszer csak egy autóban találta magát, újdonsült barátnője mellett, aki azt ígérte, hogy elrendezi Enni jövőjét. Ő nem merte megkérdezni, mi történik tulajdonképpen. Tele volt aggállyal, félelemmel, de nem akart sem ostobának, sem hálátlannak látszani. Egy hatalmas épülethez értek a város központjában. Kiszálltak, és Ennit szinte becipelték az épületbe. Annyit fel tudott mérni, hogy nem egyszerű lakóház volt. Meg is lepődött, hogy ijedsége ellenére ilyesmin gondolkozik.
Férfiak és nők vették körül, magasról néztek le rá, de ő tudatosan kerülte a tekintetüket. Vajon mit nézhetnek rajta? Megjelenése nem hivalkodó, nem feltűnő. Talán a fiatalsága vagy apró termete keltette föl érdeklődésüket. El sem tudta képzelni, mit akarhatnak tőle.
Még álmaiban sem látott ekkora épületet. Csupa üveg, csupa fém óriás. A falakat különös műtárgyak díszítették, halk neszek és illatok töltötték meg a levegőt, ami kissé zavarta Ennit. Úgy érezte, mintha halkan zümmögő gépezetet rejtettek volna a falak mögé.
És milyen tágas volt minden, milyen haszontalanul tágas! Az Ymiren hozzászokott ahhoz, hogy az emberek kis helyen húzzák meg magukat, pedig mindössze tízmillióan élnek az egész bolygón. Itt viszont egyetlen városban vannak annyian, mégis hogy pazarolják a helyet!
Egy kis fülkében találta magát Dolores társaságában. A fülke egyszer csak megindult fölfelé. Rájött, hogy ez a felvonó lehet. Nem látott még ilyet, mert az Ymiren csak létrák voltak, esetleg lépcsők, ha volt elég hely.
Világos, tágas folyosóra léptek ki. Kétoldalt számozott ajtók sorakoztak. Megálltak az egyik előtt, Dolores kinyitotta az ajtót, és bementek a szobába. Az asztalnál ülő férfi csak néhány pillanat múlva nézett föl rájuk. Két vastag szemöldöke alól metsző tekintetű, villogó szemek néztek a belépőkre. Ugyanolyan fehér overallt viselt, mint az Amsterdam orvosa.
- Megtaláltam, dr. Gold - mondta Dolores. -A hajó előtt ácsorgóit. Tessék, most már a magáé.
Gold bólintott, és a székét hátratolva felállt.
- Köszönöm,  Miss  Lourenco.  Üljön le, kisasszony - fordult Ennihez.
Enni kétségbeesetten nézett hol egyikre, hol a másikra.
- Mi... mit akarnak? - Elcsuklott a hangja.
- Csak azt teszem, ami a dolgom - vonta meg a vállát Dolores. - Én soha nem kérdezek. - Az arca most egyáltalán nem volt kedves, vonásai megkeményedtek, mintha maszkot viselt volna. Enninek elfacsarodott a szíve. Nem jött ki hang a torkán.
Dolores vonásai újra meglágyultak, ahogy ránézett.
- Szerencséd van, gyermekem, hidd el. Aztán finoman bánjon vele, doki! - Vállat vont, és kiment a szobából.
- Üljön le - mondta Gold. Enni mély lélegzetet vett.
- Nem. Addig nem, amíg meg nem mondja, mit akarnak tőlem.
- Ha így látja jónak - mondta barátságtalanul a. férfi. - Egyébként nem érdekes, hogy maga mit akar. Enni a szája szélét harapdálta, és a fejét rázta tehetetlenségében.
- Nos, jól van. - A férfi hangja koppant a csöndben. Aztán megnyomott egy gombot az asztalon, mire fehér overallos férfiak jöttek be a bejárattal szembeni tolóajtón. Ennihez léptek.
A lány sikítani kezdett.
Kusza, zaklatott gondolatai közt átfutott az agyán, hogy a vének a színtiszta igazat mesélték a Földről. Mert ami itt vele történt ezután, azt elképzelni sem tudta volna. Hipnotizálták, kábítószerekkel tömték tele, hogy hozzáférjenek tudata legmélyéhez, legrejtettebb emlékeihez. Kiürítették az elméjét, megörökítették a sikolyait, szavait, majd újra és újra visszajátszottak, hogy hallja. Nem nyughattak, amíg fel nem tárták agya legeldugottabb zugait is. Nyitott könyvvé vált számukra. Nem maradt egyetlen gondolata sem, ami igazán az övé lett volna.
Mindez sokáig tartott, úgy tetszett, hogy örökké fog tartani, sosem lesz vége.
Falconetta háza közvetlenül az Indiai-óceán partján állt, szinte a vízben. Dagály idején, mint ahogy most is, az óceán hullámai átcsaptak a társalgó átlátszó mennyezetén. Falconetta és Ram Singh feszült csendben várakozott a zöldesen lumineszkáló fényben. Minden mozdulatuk türelmetlenségről árulkodott.
Amikor végre felhangzott a transzfax jelzőkürtje, mindketten fölugrottak. Falconetta kinyitotta a rejtett ajtót. El kellett dugniuk a teleportáló berendezést, hiszen számítaniuk kellett a kíváncsiskodók kérdéseire.
Counce lépett ki a fülkéből. Kérdő tekintetükre csak némán bólintott.
- Ott van már nála, és hozzá is láttak, hogy mindent kiszedjenek szegény lányból. Nem tudom, meddig hagyhatjuk a karmaik között.
- Csak ameddig feltétlenül szükséges - jelentette ki Falconetta határozottan.
- Addig mindenképpen, amíg meg nem győződik róla, hogy mindent kiszedett belőle - egészítette ki Ram.
- Két hét éppen elég lesz - mondta Counce elgondolkodva. - Ha Bassett rájön, hogy még nincs birtokában mindaz, amit tudni szeretne, kíméletlenül tönkreteszi a lány agyát. Ezt pedig nem engedhetjük meg. A mi lelkiismeretünket terhelné.
- S hogyan fogjuk kimenteni onnan? Te már tudod? - érdeklődött Falconetta.
- Megszöktetjük. A transzfaxon keresztül.
- És ezzel beismerjük, hogy a mi kezünk van a dologban - jegyezte meg Ram. - Bassett rá fog jönni, hogy mi ismerjük a teleportáció mechanizmusát.
- Az nem gond. Akkor legalább rájön, hogy fölényben vagyunk, s olyasmit tudunk, ami neki nincs a birtokában. Akkor végre rádöbben, hogy fejjel ment a falnak, amikor a mi ellenünkben akart cselekedni. Dühében talán fel is adja a dolgot.
- Lehet, hogy igazad van - ismerte el rövid habozás után Ram. - Meg kell tennünk minden tőlünk telhetőt.
- Nyugodtan mondhatjuk, hogy már meg is tettünk - vágta rá Counce. Belehuppant a közelében álló fotelba, szemét dörzsölte, mintha így akarná elűzni a fáradságot. - Nem szeretem, amit csinálunk. Visszaélünk a helyzetünkkel. De egyelőre nem tehetünk mást.
- Nem tudnál egy kicsit pihenni? - kérdezte Ram tapintatosan. - Ha van időd, megnézheted Falconetta műsorát.
- Sajnos, nem hiszem, hogy lesz időm rá. Mi lesz ma a műsorodban?
- A Föld űrkorszak előtti történelméből mutatok be jeleneteket. Ma már elképzelhetetlennek tűnik az az emberi türelmetlenség, amely jó néhány évszázada jellemezte a történelmet. Bemutatjuk az afrikai apartheidlázadásokat és az ausztráliai aboriginek üldözését. Arra akarjuk rávezetni az embereket, hogy a jövőnk a békés együttműködésen múlik. Fel kell készülnünk arra, hogy valamikor esetleg idegen  lényekkel találkozunk, és nem lehetünk egymás ellenségei.
- Nagyon ígéretesen hangzik. - Counce azonnal felélénkült, mintha az előbb nem is érezte volna magát fáradtnak.
- Csak túl kevés az időnk - mondta Falconetta szomorúan. - Alig néhány óra hetente, az adások legnagyobb részében híg maszlaggal mérgezik az embereket. Néha arra gondolok, ha az emberiséggel megismertetnénk a teleportáció titkát, azzal sem vinnénk előbbre a világot. A transzfaxot beszereznék, aztán betennék a sarokba, és letakarnák, hogy ne lepje a por. Utána úgy folytatnák az életüket, ahogy addig éltek. Egészen el vagyok keseredve: hogy a pokolba készítjük föl az embereket arra, hogy együtt éljenek majd az értelmes idegenekkel? Hogy ne utasítsák el őket csak azért, mert más a külsejük, és mert más nap alatt születtek.
- Éppen ezen munkálkodunk - mondta fáradtan Counce. - Ez a célunk, Falconetta.
- És tudjuk, hogy nagy kockázattal jár - fűzte hozzá Ram. - Mert ha mi rávesszük is az emberiséget, hogy fogadja el az idegeneket, azt nem tudhatjuk, hogy az idegenek elfogadnak-e bennünket.
Mindhárman azon töprengtek, mi történne, ha az idegenek ellenségesen közelednének hozzájuk.
A transzfax hívójele szakította meg a csöndet. Counce kinyitotta a fülke ajtaját, és kivette az üzenetet. Szótlanul nézte.
- Emlékeztek még arra, amikor azt latolgattuk, hogy mi lenne számunkra a legnagyobb katasztrófa? - kérdezte végül. - Te mit válaszoltál akkor, Ram? Az öreg nem szólt egy szót sem, két kezét összekulcsolta, hogy ne remegjen.
- Bekövetkezett, amit akkor megjósoltál. Wu üzent a Regisről. Egy idegen eredetű hajó nyomára akadtak. Utón van az Ymir felé.
- Tehát fölfedeztek bennünket.  Azt hiszem, most kezdődik a neheze.
Olyan baljóslatúan mondta, mintha egy sírfelirat szövegét fogalmazta volna. Arra gondolt, hogy félelme nem alaptalan.

Tizenegyedik fejezet
Az idegenek nem voltak türelmetlenek. A fel-derítőutak tele vannak meglepetésekkel, kisebb-nagyobb kitérőkkel, váratlan fordulatokkal, mint ezúttal is. Úgy indultak útnak, hogy nem tudták, mit találnak. Megkerültek jó pár ígéretesnek látszó bolygót, és most egyenesen az Ymir felé száguldottak. Azt gondolták, hogy tudnak valamit, amit az ember nem.
Mivel a hiperfotonikus hajók árulkodó rádióhullámai messze terjednek, a Régisen tartózkodó megfigyelők nem tudták pontosan, mi történt, egészen addig, amíg az idegenek hajóját föl nem fedezték az Ymir közelében. Néhány nap a csodavárással telt el. Aztán észlelték, hogy az idegenek űrhajója visszafordult. Puszta véletlen lehetett, hogy felismerték a bennszülött életformát...
Akárhogy történt is, tudomásul kellett venniük, hogy a galaxisnak e részén az emberi faj egy lépéssel előttük tart.
Kátya Ivanovna tudta meg legelsőnek, mi történt. Szinte éjjel-nappal a rádiósszobában volt, ahol szakadatlanul figyelték, elemezték, honnan érkeznek a jelek. Igyekeztek azonosítani minden űrhajó mozgását. Kátya volt a legelső, aki megfejtette a háromdimenziós grafikont. Többször is ellenőrizte adatait, mintha mindenáron hibát akart volna találni a számításaiban.
De az adatok, amelyeket átadott Wunak, minden kétséget kizáróan helyesek voltak.
Az expedíció vezetője csak ült, és nézte a számokat. Hosszú hallgatás után hátralökte a székét és felállt.
- Ez a vég - mondta szárazon. - Ahogy elnézem, nincs mit tennünk. De azért ne adjuk fel könnyen, hátha valakinek akad valami okos ötlete. Szólj mindenkinek, hagyják abba a munkát, és jöjjenek ide!
- És ha nem lesz ötlete senkinek? - próbált ellenkezni Kátya.
- Akkor nincs más hátra, meg kell semmisítenünk az idegeneket.
Keresztülment a szobán, és bekapcsolta a mikrofont.
- Mindenki hagyja abba a munkáját, és jöjjön a központi térre! Az idegenek fölfedezték az Ymirt. Meg kell beszélnünk, hogyan kerülhetnénk el a katasztrófát.
Fáradt, kedvetlen emberek gyülekeztek a téren. Idegesen toporogtak a keményre döngölt talajon. A kutatóbázist rendszertelenül felhúzott barakkokkal vették körül. A szabad tereken nagy teljesítményű transzfaxok álldogáltak, amelyek bármilyen méretű tárgy szállítására alkalmasak voltak, távolságtól függetlenül. Azért telepítették ide a bázist, mert itt sosem esett az eső, a látási viszonyok mindig jók voltak. Később persze rájöttek, hogy egy szempontból rosszul választották ki a helyet: déltájban mindig óriási volt itt a forróság. Az emberekről most is szakadt a víz, homlokukat törölgették, mialatt arra vártak, hogy Wu föltornázza magát a transzfax platformjára, és beszélni kezdjen. Anty Dreean nézte a főnök zömök testét, ahogy nehézkesen fölmászott a rögtönzött emelvényre, és körülnézett. Mi a csudát lehetne tenni? Legfeljebb annyit, hogy tehetetlenül széttárják karjukat, és hazamennek, ha lesz hova. Ha az ember a tudomány szolgálatába szegődött, mint ahogy ez a csapat is tette, akkor ez a közösség a családja. Nincs más otthona.
Wu egy mikrofont fogott a kezébe, és beszélni kezdett.
- Idegen eredetű hajó hullámait észleltük -mondta baljósán. - Az Ymir felé tart. Valószínűleg rövid felderítőutat tett, most pedig visszatérőben van az idegenek főhadiszállására. Egészen biztos, hogy tudnak rólunk. Mi azt feltételezzük, hogy bennünket komoly ellenfélnek tartanak. Az Ymirt különösen nagy veszély fenyegeti. A Régisen kívül ez a bolygó van a legközelebb az idegenekhez, s életfeltételeiknek ez felelne meg a legjobban. És mivel alig van lakója, könnyen elfoglalhatják.
Valószínűleg fogalmuk sincs arról, hogy mi észleltük a felderítőhajó hullámait. Az útvonalukból kiszámítható, hogy körülbelül egynapi járásra vannak az Ymirtől, hat-hét napnyira a támaszpontjuktól. Ötven óra múlva érnek legközelebb a Regishez. Ha meg kell őket semmisítenünk, akkor az lenne a legalkalmasabb pillanat.
Bizonyos, hogy a felderítőhajó szándékosan az Ymir felé tartott, ami azt jelenti, hogy a bolygót alkalmasnak tartják a letelepedésre. Ha a hajójuk nyomtalanul eltűnne, küldenének egy másikat; ha azt is elveszítik, akkor megbizonyosodnának az emberiség ellenséges szándékairól, így állunk. Nem egészen két napunk van, hogy meggondoljuk, milyen megoldást válasszunk. Várom az ötleteket. Végignézett a csoport tagjain. Lesütött szemű, sápadt, aggódó arcú embereket látott. A tehetetlenség szinte tapintható volt a levegőben. Mindenkin az tükröződött, hogy egész eddigi munkáját látja most kárba veszni.
Anty Dreean nem tudott megbarátkozni ezzel a gondolattal, talán mert ő volt a legfiatalabb közöttük. Ő nem tudta elképzelni, hogy egyszerűen feladják a tervüket. Hiszen vállalták a küldetést, amikor úgy döntöttek, hogy előkészítik az emberek és az idegen lények találkozását. Ha nem sikerül, nem kerülik el a végzetes katasztrófát.
Wu még nem fejezte be.
- Egyelőre még nem tudjuk, mi a megoldás, ha van egyáltalán. Időre volna szükségünk. Mindig is tudtuk, hogy csak akkor számíthatunk sikerre, ha elég időnk van. Counce Bassett-tel próbálkozott. Jaroszláv Dubin az Ymiren igyekezett eleget tenni feladatának. Ha volna még néhány évünk a találkozásig, biztosan meg tudnánk teremteni a megfelelő feltételeket. Most legjobb esetben is csak szükségmegoldásban reménykedhetünk, de ha nem nyerünk időt, még abban sem.
Anty Dreeannek egy ötlet mocorgóit a fejében. Lopva végignézett a mellette állókon. Csupa tanácstalan arcot látott, mégis nehezen szedte össze a bátorságát, hogy megszólaljon. Wu már lefelé igyekezett, amikor szóra merte nyitni a száját.
- Dr. Wu! - kiáltotta. - Várjon egy pillanatra, kérem!
Wu megállt, s körülnézett. Meglátta a fiatalembert.
- Tessék, Anty - mondta fáradtan.
- Nem kell megsemmisítenünk a hajót - szólt nekibátorodva Anty. Az arcok feléje fordultak. Ettől kissé magabiztosabbnak érezte magát, és így folytatta: - El is téríthetnénk, nem igaz? Később aztán úgy intézhetnénk a dolgot, mintha a felderítőhajó személyzete veszélyes fertőzést kapott volna a bolygón, A támaszponton lévők pedig nem tudnák meg, hogy a hajó egyáltalán leszállt-e az Ymiren.
Wu elgondolkodva bólogatott.
- Anty, amit maga mond, talán már meg is történt. Éppen most kaptam egy rejtélyes üzenetet.
- Ez óriási! - kiáltotta egy hang, valahonnan a transzfax platformja mellől. - Úgy érti, hogy kinyújtjuk a kezünket, és mi az a nyolc parszek távolság, elcsípünk egy maximális sebességgel száguldó hajót, és idehozzuk a Regisre? Ehhez elképzelhetetlenül sok energia szükséges. Nevetséges az egész.
- Nem egészen - vetette ellen egy másik hang. -Nem kell hozzá más, mint nyolcvan köbméter nyers plazma a központi napból, s ha azt egy erőtérbe zárjuk, máris megvan a szükséges energia.
- Meg lehet csinálni? - nézett Wu a beszélőre.
- Eddig még nem próbálkoztunk vele, de ha rákényszerülünk, talán igen.
Ettől kezdve szinte záporoztak az ötletek. Kis csapatokba verődve álltak a téren, érvek és ellenérvek hangzottak el, gyorsan előkerültek a számológépek és a logarlécek is.
- Dr. Wu! - kiáltott valaki az egyik csoportból. -És mit teszünk akkor, ha sikerül elcsípnünk a hajót? - Egyetértő zúgás kísérte a kérdést, úgy látszott, mindenkit ez a dolog foglalkoztat.
- Anty - szólt Wu, lehajolva a platformról -, erre vonatkozóan is volna ötlete?
- Ha a sarkkör közelében tennénk le a hajót, ahol korábban amúgy is jártak az idegenek, akkor megtéveszthetnénk őket. Kiszállítanánk őket a hajójukból, és elkészítenénk élettelen hasonmásaikat, amelyeket az ismeretlen eredetű ymiri mikroorganizmusokkal töltenénk fel.
- Lenne erre elég időnk? - aggódott valaki, mire a biokémikusok egyszerre bizonygatni kezdték, hogy ők minden tőlük telhetőt megtennének.
- Nagyszerű lenne. Aztán bepakolnánk az élettelen bábukat a hajóba, és eredeti pályájára állítanánk a hajót - mondta az előbbi hang. A műszakiak, akik már az üzemanyag-szükségletet mérlegelték, most újabb számításokba kezdtek.
- Egyelőre hagyjuk a részleteket! - kiabálta Wu a hangszóróba. - Alaposan végig kell gondolnunk mindent. Ennek a beszélgetésnek most vessünk véget, mindenki menjen a helyére és lásson munkához! Ha a hajó megfelelő távolságon belül lesz, eltérítjük a Regisre. Erre persze nagyon kevés időnk lesz. Az sem lesz kis gond, hogy visszaküldjük eredeti helyére, mintha nem is történt volna semmi. Adok egy órát, azalatt el kell döntenünk, hogy egyáltalán vállalkozhatunk-e erre a kockázatos tervre. A csapat gyorsan szétszéledt, csak Anty állt elgondolkodva, néhány lépésnyire a transzfaxtól. Wu letette a hangszórót, és elnézte a lent álldogáló fiatalembert.
- Köszönöm, Anty, megmentette a helyzetet. Remélem.
Anty szerényen szabadkozott, látszott rajta, hogy meg van rendülve.
- Ha valóban meg tudjuk csinálni, mit nyerünk vele, mit gondol?
- Lélegzetvételnyi időt - mondta Anty, és megborzongott.
- Igaza van, de nekem az is eszembe jutott, hogy mi lesz magával. - Wu lassan beszélt, mint aki a megfelelő szavakat keresi. Áttért a tegezésre: - Felhívtad magadra a figyelmet, ezután számolnunk kell a véleményeddel. Ahogy elnézem, olyan képességekkel rendelkezel, mint Counce, és erre nagy szükségünk van. Megvan benned az az adottság, hogy a legbonyolultabb kérdést is egyszerűnek lásd. Ezt nem lehet megtanulni, ez ajándék. De nagy felelősség is egyben, és erre szeretném felhívni a figyelmedet. Ezzel az adottsággal nem könnyű együttélni. Nem lesz nyugtod, zaklatni fognak éjjel-nappal, hogy segíts. Kérdezd csak meg Saídtól. - Lemászott a platformról, és közelebb ment Antyhoz. - A tiéd lesz a legnehezebb munka, csak azt kívánhatom, hogy szeresd.
Anty feszengeni kezdett, nem értette Wu komoly szavait. Másra terelte a beszélgetést.
- Még azt sem tudhatjuk, hogy működik-e a dolog vagy sem  Mi lesz az én feladatom? Mit tegyek? Mindenkinek megvan a maga területe, csak én állok
itt tétlenül.                                          .      ...
- Az a dolgod, hogy érdeklődj, hogy beszél] az emberekkel, menj az orrod után - mondta Wu. -Ez nem vicc, a megérzéseidre kell hagyatkoznod. Ha az emberek elcsüggednek, te erőt öntesz beléjük  Ha kell, többször is mondd el nekik, hogy miért olyan fontos ez a terv. Ez komoly feladat. Tekintsd munkának.

Tizenkettedik fejezet
Anty megszeppenve vált el Wutól, aki búcsúzóul sajnálkozva nézett végig a fiún. Aztán átvágott a téren, és bement az irodájába. Anty tanácstalanul nézett körül, nem tudta, merre induljon. Végül az egyik barakknál kötött ki, amelyből bábeli hangzavar hallatszott.
- De jó, hogy jössz! - kiáltotta máris valaki, ahogy belépett az ajtón. - Szerinted mennyi energiára van szükség? - Anty orra alá dugott egy cetlit. Anty elvette tőle, és megpróbálta rendbe szedni kusza gondolatait.
- Még nem számoltatok azzal az energiaszükséglettel, amely a hasonmások elkészítéséhez kell majd. - Egészen nekibátorodott. - Nem kell a mi generátorunkat folyamatosan működtetni ahhoz, hogy a külső űrből ide tudjuk szállítani a nyersanyagot?
A kalkulátor visszanézett a válla fölött.
- Emiatt nincs ok az aggodalomra. A mienket csak takarékon működtetjük, és csak annyi energiát használunk, amennyi elég ahhoz, hogy a nyersanyagot ideszállítsuk. De a hasonmások elkészítésével kapcsolatban igazad van. Mit gondoltok, mekkora lehet egy ilyen idegen?
- Talán száz kiló körül - saccolta egy lány, aki a számítógép mellett ült, és sebesen mozgó ujjai egy pillanatra sem álltak meg.
- De vajon hánnyal kell számolnunk? Feltételezzük, hogy húszan vannak. Ha netán többen,
legföljebb azt gondolják, hogy a többiek meghaltak az Ymiren. Mennyi lehet a protoplazmájuk átlagos molekulasúlya? - kérdezte, és közben tovább számolt a logarlécen.
- A biológusok tudni fogják - felelte a lány.
- Elmegyek hozzájuk, és megmondom, hogy azonnal szóljanak át, ha megvannak az adatok.
A biokémikusok alig látszottak ki a nagy halom sejttérkép közül. Egy nagy táblára valaki felrajzolta egy ymiri mikroorganizmus esetleges mutációját, amely „megfertőzi" az idegeneket.
- Anty - szólította meg egyikük, amint benyitott az ajtón. - Honnan az ördögből sejthetnénk, hogy mekkora méretű egy ymiri mikroorganizmus? Nincs semmiféle minta a birtokunkban.
- Hát... - hirtelen nem tudta, mit mondjon -, Jaroszlávnak talán van valamilyen mintája, amit még a Földről hozott magával.
- Te egyszerűen zseni vagy - mondta a biológus. - Ha adaptálni lehet őket az emberi szervezet testhőmérsékletéhez, akkor semmi gond. Pontosan ilyesmire van szükségünk. Jaroszláv jönni fog, ugye?
- S mit teszünk, ha nem jön? - kérdezte valaki.
- A műszakiak azt szeretnék tudni, hogy mekkora lehet az átlagos molekulasúlya egy idegen protoplazmának - mondta Anty, mire a többiek elhallgattak.
- Átlagos - szólalt meg elképedve egy férfi, aki valamilyen különleges műanyagból egy kromoszómaláncot formálgatott. - Jellemző, ők a matematika mesterei. Elküldünk nekik mindent, mondd meg nekik, hogy számolják ki az átlagot ők maguk.
- Átadom - mondta Anty, és kiment. A logicisták csoportjából legalább hárman pattantak föl, amikor Antyt meglátták. Az ő feladatuk talán mindennél nehezebb volt. A dolgokat csak a maguk megbonthatatlan rendszerében vizsgálhatták, az egyes részeket külön-külön nem. Záporoztak a kérdések.
- Mi ez az egész?
- Nézd csak, nem várhatod tőlünk, hogy...
- Nincs semmi remény arra...
Tanácstalanságukat látva Anty türelmesen próbálta megértetni velük, hogy mi a terv lényege, hogy miért kell sikerülnie, és hogy nemcsak remény, hanem bizonyosság szól mellette. Amikor magukra hagyta őket, be kellett ismernie, hogy felkavarták a kérdéseik. Most, hogy egyedül maradt, megint ideje volt átgondolni a tervet. Ám egyre határozottabb lett a meggyőződése, hogy ötlete megvalósítható.  Ha minden ellenvetésre ilyen könnyen talál magyarázatot, mint néhány perccel ezelőtt, akkor sikerülnie kell.
Már csak egyetlen lényeges dolog volt hátra, ami megváltoztathatná a végeredményt. A rádiósszobába ment.
Kátya Ivanovna egyedül volt a zöldesen pislákoló jelzőfényektől megvilágított helyiségben. Zümmögő műszerek vették körül. Amikor Anty belépett, föl sem nézett, de azonnal tudta, hogy ő az.
- Várj egy percet, Anty. Most fogom meghatározni a helyet. 
Anty engedelmesen meghúzódott az ajtó mellett, és csöndesen várt. Nézte a berendezést. Kíváncsi volt, vajon milyen eredményt kapnak. Kátya befejezte a számításokat, felállt, és nagyot sóhajtott. Aztán megint visszaült, mintha valami nagy baj történt volna.
- Meg tudjuk csinálni Anty! - mondta boldogan. - Igazán meg tudjuk csinálni. Az energetikusok öt perccel ezelőtt adták át a becsléseiket, és most összevethettem a saját adataimmal. Körülbelül huszonkilenc óra múlva elcsíphetjük a hajót. Másfél napig itt tarthatjuk, aztán vissza kell juttatnunk eredeti helyére. Feltéve, hogy nem jön közbe semmi. De nem szabad elrontanunk. - Meglebegtette a papírokat, és székével Anty felé fordult. - Minden elismerésem a tiéd.
Anty szégyenlősen kerülte a tekintetét.
- Nem hiszem, hogy olyan nagy dolog lenne -motyogta halkan.
- Mi az, hogy nem nagy dolog? Majd meglátod. Büszke leszel, amikor mindnyájan a te zseniális terveden dolgozunk. Nagyszerű érzés, nem kell szégyellned. - Ránézett az órájára. - Menjünk a térre, hamarosan kezdődik.
- Máris? - lepődött meg Anty. - Hiszen még alig fejezted be a számításokat.
Kátya elnevette magát.
- Wu nem vár az ilyesmivel. Mindenki tudja, hogy egy óra múlva a téren kell találkoznunk.
Az ablakból látni lehetett, hogy odakint hirtelen sokkal világosabb lett.
- Működik a transzfax - mondta Kátya. – Vedd föl gyorsan a szemüvegedet, fiú. Siessünk, mert különben elkésünk.
Igazi látványosságban volt részük. Elsőnek Wu szülőföldjéről, a Kung Fu-céról érkezett három emberük szállt ki. Keresztüljöttek a transzfax rakétatárolóján. A rakétákat innen indítják, ha eljön az ideje.
- Verity! - kiáltott Kátya egy ősz hajú asszonynak. - Hogy kerültél ide?
- Az új konstrukciós terv adó-vevő berendezését bízták rám - felelte vidáman Verity. - Azt hiszem, nekem való feladat. - Tekintete találkozott Antyéval. A nő kedvesen rámosolygott, mielőtt a nehéz műszerrel együtt megindult volna a téren át.
Ahány ember, annyiféle műszer, gép, berendezés érkezett. Egyedül Counce nem hozott magával semmit a Földről, csak azt, ami a fejében volt: páratlan tudását. De jöttek a Zeuszról is, a Shiváról, a New Peruról és legtöbben a Földről.
Antyn nagyszerű érzés futott át. Ez volt hát az a csodálatos, titokzatos szervezet, amelyhez ő is tartozott, amelyre az életét tette föl, és amelyet egy nagy álom, egy hatalmas látomás hozott létre. Itt nem voltak kiosztott szerepek, mindenki azt vállalta, ami tőle tellett, a munkát nem kötötték semmiféle képzettséghez, az lehetett a tagja, aki az emberiségért felelősséget érzett, az ember jövőjét akarta szolgálni.
Itt gyűltek össze az emberlakta bolygók minden tájáról, de legtöbben az anyabolygóról, a Földről. Úgy sorakoztak föl, mintha csatába indulnának. Azok, akik hideg éghajlatú világból érkeztek, azonnal ledobálták felsőruháikat, miután kiléptek a Regis forró levegőjére. Akik hozzászoktak a tropikus éghajlathoz, nem vesztegették sokáig az időt, azonnal munka után néztek.
Az ember után a különféle feladatokra alkalmas transzfax volt az akció legfontosabb szereplője. Egyik berendezése a Napból jövő plazmasugarak erősségét mérte. A másiknak az volt a feladata, hogy a parszekeket legyőzve elérje és eltérítse az idegen hajót. A transzfaxnak ezt a részét a sarkvidékre irányították. Innen indították az űrbe az első rakétát: épp hogy csak látótávolságon kívülre került, már követte a második, majd a harmadik is.
Néhányan magukra húzták az űrruhájukat. Beszálltak egy kisebb transzfaxba. Most rajtuk volt a sor, hogy Verityvel együtt a Boreasról származó adóvevőn bemérjék a plazmasugárzást. Ha ezzel megvannak, már csak az űrben keletkezett vákuumot kell kihasználniuk, hogy egy helyre koncentrálják az energiát, és lejuttassák a felszínre.
Az energiaszállító csövek behálózták a telepet. A kisebb nagyobb energiavezetékeket gyorsan felállított szerkezet tartotta. A barakkokban sem állt az élet. Jaroszláv átadta az Ymiren tenyésző mikroorganizmusokat, amelyek a hideg körülményekhez alkalmazkodva megfertőzik az idegeneket. Odafent északon is serényen dolgoztak, hogy a transzfaxot tökéletesen felkészítsék a hajó fogadására.
Gyorsan este lett, s ugyanolyan gyorsan elérkezett a reggel is. Olyan volt az egész telep, mint egy felbolydult méhkas. A technikusok szaladtak, hogy előkészítsék a berendezéseket, ellenőrizzék,
amit kell. Antynak égett a szeme a fáradtságtól, kimerültén jött-ment a téren. Még mindig nem tért magához az ámulatból, nehezen hitte el, hogy az ő ötlete keltette ezt a nagy felbolydulást.
- Anty - szólította egy ismerős hang. Counce integetett neki. A fiatalember megilletődve sietett üdvözlésére. Counce nagy hírességnek számított. -Gratulálok. - Csak ennyit mondott, de nem is volt szükség szavakra...
Kitárult Wu irodájának ajtaja. Kátya és Wu társaságában egy gyönyörű nő is volt, aki csakis Falconetta lehetett. A hófehér hajú öregember utolsónak lépett ki. Kátya odaintette Antyt.
- Bizonyára Anty Dreean - mondta a csodaszép nő, s úgy mosolygott rá, hogy megborzongatta Anty érzékeny, fiatal lelkét. - Nagyon tetszik az ötlete, egy apróságról azonban megfeledkezett. Mi lesz az idegenek sorsa, ha kiszállítjuk őket a hajóból? Magukra hagyjuk őket?
- De... - kezdte volna a fiatalember, Kátya azonban félbeszakította.
- Nem volt szép tőled, Falconetta! Ne aggódj, Anty, jó kezekben van a dolog. Itt van Ram Singh, a legjobb pszichológusok egyike.
Az idős ember leintette.
- Az a legfontosabb, hogy megnyugtassuk az idegeneket: nem kell tartaniuk tőlünk, nem akarjuk bántani őket. A közreműködésüket kérjük csupán. Valahogy majd a tudtukra adjuk. Eleget foglalkoztam a kommunikációs lehetőségekkel, meglátjuk, hogyan tudunk szót érteni velük. Először is ide kell hoznunk őket a Regisre, ez a legfontosabb.
Jelentőségteljesen nézett Wura, aki bólintva helyeselt.
- Készen állunk - mondta.
A technikus utoljára ellenőrizte a vevőberendezést, és elégedetten intett, hogy minden rendben. A transzfax üzemképesen várt az indításra. Mindenki a helyére igyekezett.
Wu kezébe fogta a hangszórót, és ismét fölment a platformra, hogy jobban átlássa a terepet. Ahová csak nézett, mindenütt teljes készültségben várakozó embereket látott. Megnedvesítette kiszáradt ajkát. Anty erős szorítást érzett a gyomrában. Elérkezett hát a pillanat. A feszültség már-már elviselhetetlen volt.
- Rajt! - dörgött Wu hangja a hangszóróból. Egyelőre nem történt semmi, és ez a pillanat olyan volt, akár az örökkévalóság. Valaki finoman megérintette Anty karját.
- Odanézz! - mondta Falconetta, ujjával egy pontra mutatva. Messze fönt éles fénysugár hasított bele a kék égbe, és úgy ragyogott, mint egy új üstökös. Elindult, hogy megoldja az emberek sorsát.

Tizenharmadik fejezet
A hosszú, fáradságos munka, az alapos előkészületek ajándéka az a töredéknyi másodperc volt, amely alatt a terv megvalósult.
Először megcsapolták a napplazmát, amelyet a transzfax radioaktív gázokká alakított és mágneses erőtérbe zárt. Ebből az apró csillagmagból nyerték a szükséges energiát.
Úgy juttatták le a felszínre, hogy semmit sem veszített intenzitásából. Az átalakító berendezés iz-zott, parázslóit, miközben továbbította a hatalmas energiát a vezetékekbe. A téren álló emberek önkéntelenül behunyták a szemüket, de még így is látták a lüktető ragyogást.
Izzottak a vezetékek, ahogyan az átalakított energiát továbbították. Az egész kép olyan volt, mintha egyszerre több gyújtózsinór égne. Utána sűrű, fekete, olajos füst szivárgott a szigetelések mentén, lustán gomolyogva a könnyű szélben.
A hideg sarki éjszakában megtörtént a csoda. A csapat tagjai lélegzet-visszafojtva figyelték, ahogy az idegen űrhajó a szemük láttára testet öltött. 
Ekkora hajóra azonban nem számítottak. Sokkal nagyobb volt, mint gondolták, és nem fért el a transzfax platformján. A hatalmas test helyet keresve magának keresztbe fordult, és súlya alatt recsegve összetört a szerkezet. De kit érdekel ez!
A diadal nagyszerű érzése töltött el mindenkit és egyszerűen tudomásul vették, hogy ha vissza akarják küldeni a hajót, akkor másik transzfaxról kell gondoskodniuk.
Pár pillanatig egyikük sem jutott szóhoz, aztán egyszerre ujjongani kezdtek mindnyájan, ugráltak, egymás vállát veregették örömükben, nevettek, kiáltoztak. Olyan könnyűnek érezték magukat, mint a madarak. Valakinek az is eszébe jutott végre, hogy a központi bázissal is tudatni kellene a nagy újságot.
A hír hallatán Wu fürgén lemászott az emelvényről, és odament Antyhoz. Csillogó tekintettel, ünnepélyesen szólította meg.
- Hát mégiscsak sikerült! De most már nem lesz nyugtod, én megmondtam.
- Miről beszéltek? - érdeklődött Falconetta. Wu elmondta neki, hogy még az akció előtt figyelmeztette a fiút, a különleges adottság nagy terhet ró rá.
- Said nem érzi nyűgnek - jelentette ki a nő. - Kérdezd csak meg tőle egyszer. Anty, el kell hoznunk a transzfaxot északról. De hogy juthatnánk oda?
- Mindjárt utánanézek. - Anty készségesen vállalta magára a kifutófiú szerepét.
- Próbára teszed a fiút, Falconetta? - kérdezte Ram Singh, és felvonta dús szemöldökét. - Hiszen te tudod, hogy akár működik a transzfax, akár nem, innen bármikor felküldhetünk nekik energiát. Persze, ha Anty gondolkodik egy kicsit, magától is rá fog jönni.
Falconetta úgy tett, mintha nem hallotta volna Ram megjegyzését, és Wuhoz fordult.
- Helyes ez a fiú, Wu - mondta neki. - Miért olyan barátságtalan hozzá? Csak nem féltékeny?
- Féltékeny volnék? Nem hinném. Csak figyelmeztettem, hogy milyen nehézségekkel kell szembenéznie.
- Ha olyan tehetséges, amilyennek látszik, megbirkózik velük. - Falconetta tűnődve nézett Anty után. Szeme csillogott. - A saját emlékeim jutnak az eszembe. Amikor én is újonc voltam.   Most él először, ugye?
- Igen, ez az első élete.
Anty már szaladt is visszafelé, és kiabálva mondta:
- Rögtön előkészítik a másik transzfaxot, hogy északra juthassunk. Kapunk védőruhát is, menjünk azonnal a raktárba!
Néhány perc múlva már a kietlen sarkkörön voltak, és az idegen hajót nézték. A hatalmas test úgy feküdt ott a hideg reflektorfényben, mint egy partra vetett bálna. Nem voltak messze attól a hosszú ároktól, amelyben az idegenek első látogatásának nyomait kutatták. Anty arra gondolt, vajon mit érezhetnek az idegenek. Hiszen első látogatásuk egészen más volt. És mit gondolnak azok, akik a támaszponton maradtak? Mit szólnak az élettelen tetemekkel visszatérő űrhajóhoz? Megtudják-e, hol jártak a felderítők? Hiszen a csillagok helyzetéből kiszámíthatják. Ilyesfajta gondolatok jártak Anty fejében, mialatt Wu elindult, hogy körbejárja az űrhajót.
A reflektorok a légzsilip zárszerkezetét keresték. A hatalmas alkotmány hasonlított ugyan az ember által épített űrhajókra, hiszen ugyanazoknak a fizikai törvényeknak kellett megfelelnie, mégis egészen más volt. Ahogy Anty a furcsa hasonlóságon törte a fejét, eszébe jutott az a katódsugárcső darabka, amelyet nem is olyan régen itt az árokban talált. Szorongással vegyes kíváncsisággal várta, hogy mi történik ezután.
Elérkezett hát a várva várt pillanat, létrejött a kapcsolat a két faj között. Az emberiség volt a kezdeményező, és ebben Antynak jelentős szerepe volt. Az első diadalittas pillanatok után megrémült a folytatástól. Hosszú, kitartó, áldozatos munkával készültek erre a pillanatra, amely túl korán következett be. Nem ilyennek álmodták meg. Az volt a céljuk, hogy az emberiség és az idegen értelmes lények békés körülmények között találkozzanak, mert csak így teremthetik meg az együttműködés feltételeit. Most pedig az ember az, aki szándéka ellenére erőszakos cselekedetre szánta el magát.
Ram és Falconetta arról beszélgetett, hogyan nyugtathatnák meg az idegeneket. Anty szívesen bekapcsolódott volna, de a másik kettő mintha észre sem vette volna őt.
Wu megkerülte az űrhajót, láthatóan elégedett volt. Ramhez fordult:
- Nos, felkészültél?
- Igen - bólintott az öreg. - Falconettának és nekem az a véleményünk, hogy addig ne tegyünk semmit, amíg az idegenek nem kezdeményeznek. Valamit biztosan tenni fognak, hiszen meg kell tudniuk, hogy mi történt velük.
- Ti tudjátok - egyezett bele Wu. - Akkor hát visszaküldöm az embereket-a központi bázisra, hadd pihenjenek egy kicsit. - Antyra nézett. - Te nem vagy fáradt?
- Szeretnék inkább itt maradni. Látni akarom, hogy mi történik - válaszolta Anty.
- Hadd maradjon, hiszen övé az érdem - mondta határozottan Falconetta.
Újra elhallgattak, feszülten figyeltek, de nem történt semmi.
Teltek az órák, és a biokémikusok aggódni kezdtek gondosan preparált mikroorganizmus-telepeik miatt. A technikusok idegesek voltak, mert nem tudták, marad-e elég idejük a hasonmások létrehozására. A logisztikai szakemberek azon tanakodtak, hogyan hozhatnák ki a hajóból az idegenek felszereléseit, táplálékait. Gondolniuk kell a Régisen maradó személyzet ellátására is. Kátya a központi bázis rádiósszobájában azt ellenőrizte, hogy van-e elegendő üzemanyag az idegen hajóban, hiszen vissza is kell majd térnie.
Hat óra telt el tétlen várakozással.
Wu egy szikla árnyékába hívta társait. Ram, Falconetta, Counce, Anty és még néhány ember társaságában toporgott dideregve, miközben megpróbálta értékelni a helyzetüket.
- Két dolog lehetséges. A személyzet sokkos állapotba került, amit nagyon nem szeretnék, vagy a teleportáció közben történt valami, ami fizikai sérüléseket okozott. Azt hiszem, nem várhatunk arra, hogy ők kezdeményezzenek. Nekünk kell lépnünk. Szerintetek hogy kezdjünk hozzá?
- Valahogy be kell jutnunk hozzájuk - vágta rá Anty. Egyre nagyobb lett az önbizalma, bátrabban beszélt. Miután terve megvalósult, érezte, hogy figyelnek a szavára.
- Hogyan gondolod? - nézett rá meghökkenve Wu.
Anty vállat vont, mintha valami apróságról lenne szó.
- Teleportáljunk be valakit. Mondjuk, engem. Én szívesen vállalom.
A többiek összenéztek.
- Antynak igaza van, nincs más választásunk -mondta Counce, és ezzel a kérdés el volt döntve.
Antynak a torkában dobogott a szíve. Behunyt szemmel várt egy darabig. Minden bátorságát össze kellett szednie, hogy körül merjen nézni. Mielőtt teleportálták volna, radarral tapogatták végig a hajótestet, alkalmas helyet keresve, így került Anty a hajó hátsó felében lévő szűk helyiségbe. A padlózat fölött materializálódott, bizonytalanul kapá-lódzott valami kapaszkodó után.
Végül akkorát huppant, hogy azt hitte, a zajt hallani lehetett az egész galaxisban. Gyorsan a sarokba gurult, hogy ott keressen védelmet. Valószínűnek tartotta, hogy valaki meghallotta. Óvatosan elővette zseblámpáját, és végigpásztázta vele a helyiséget.
Amit látott, az leginkább egy éléskamrára emlékeztette. A falak tele voltak polccal, rajtuk konzervdobozok álltak, valaha nagy rendben, amely azonban érkezésével megbomlott. Néhány doboz a padlóra esett. Anty felállt, ellazította meggém-beredett tagjait, és az ajtó felé óvakodott. Igyekezett kikerülni minden akadályt.
Kinyitotta a tolóajtót, és halkan visszacsúsztatta, nehogy zajt csapjon. Egy folyosón találta magát. Körülnézett. A teret vöröses fény világította meg. Nem véletlenül, gondolta Anty, hiszen régóta tudták, hogy az idegenek jobban kedvelik a vörös égitesteket.
Lábujjhegyen lopakodva befordult egy átjáróba, és megindult az űrhajó eleje felé. A levegővétellel nem volt semmi gondja, az idegenek ugyanolyan, oxigén tartalmú levegőt használtak, mint az emberek. Az űrhajóban dermesztő hideg volt, Anty fogai összekoccantak. Hirtelen furcsa szag csapta meg az orrát: kén, ammónia és még valami azonosíthatatlan anyag keveréke. Semmi kétség, az idegeneknek jellegzetes és nem túl kellemes szaguk van.
Nem messze előtte a folyosó elágazott. Még óvatosabban haladt előre. Egyszer csak furcsa, kattogó hangra lett figyelmes. Riadtan megfordult. Nagy testű idegent pillantott meg, aki óriási csomagot cipelt. Hogy milyen nemű egyed volt, Anty nem tudta eldönteni. Szerencsére nagyon siethetett, mert nem vette észre az árnyékban meglapuló látogatót.
Anty eltűnődött. Tehát nincsenek sokkos állapotban, és láthatóan nem szenvedtek balesetet sem. Akkor vajon miért tesznek úgy, mintha mi sem történt volna?
Hirtelen fülsértő dörrenés hallatszott, és vakító fényesség árasztotta el a jobb oldali átjárót, amerre a szürke idegen igyekezett. A fénnyel együtt jeges fuvallat söpört végig a folyosón. Kinyitották a légzsilipet, gondolta Anty.
Be kellett vallania magának, hogy örömébe egy kis csalódás vegyült. Mert ha igaz, hogy kimerészkednek a hajóból, akkor mégsem ő, Anty Dreean lesz az első ember, aki találkozik az idegen lényekkel.
Újabb dörrenés rázta meg a hajó egész testét, és mélyen zengő, nem emberi kiáltások hallatszottak. Egyre többen lettek a keresztfolyosón. Most látta csak Anty, hogy mit cipelnek. A hosszú csövek markolatban végződtek, középtájt lapos korongok illeszkedtek hozzájuk. Tölténytárak lehetnek.
Fegyver van a kezükben, hasított belé a felismerés.
Megfeledkezve az óvatosságról, kétségbeesett kiáltással vetette előre magát a keresztfolyosó felé. Odalátott a légzsilipre, amelynek nyílásában egy idegen állt, kifelé tartva fegyverét. Fegyveres társai mögötte sorakoztak. Lövés hallatszott, és az idegenek diadalmasan felröffentek.
A zsilipben álló hátranézett, és meglátta Antyt. Mielőtt megszólalhatott volna, az idegen rálőtt.
Éles fájdalom hasított a mellébe. Szédült, és mintha kiszállt volna belőle az erő.
A légzsilip nyílásán túl még látta, hogy felvöröslik az ég. Hallotta az űrhajóra kilőtt rakéták robaját is.
Ez volt az utolsó emléke.

Tizennegyedik fejezet
- Egyszerűen nem hittem volna, hogy ez lehetséges - mondta fakó hangon Wu.
Counce szomorúan rábólintott, futó pillantást vetett a körülöttük lévő csatatérre. Valóságos csatatér volt.
Mindenütt füst, fekete emberi testek. A két férfi a gyengén világító reflektor fényében állt. Az idegenek első lövése négy emberüket találta el, s ez még csak a kezdet volt.
- Szomorú kezdet - mondta keserűen Counce.
- Tudja valaki, hogy mi történt Antyval?
- Szóltam, hogy hozzák ki a hajóból - válaszolta Wu.
- Nagyon sajnálom, hogy első élete így ért véget.
- Counce épp meg akarta törölni az arcát, amikor meglátta, hogy a keze milyen piszkos. - Hány emberünket ölték meg?
- Tizennyolc halottunk van és néhány súlyos sebesültünk. Az orvosok meggyógyítják azt, akit lehet, a többieket pedig újraélesztjük. - Wu rövid szünetet tartott. - Még mindig nem tudom, hogyan történhetett.
- Én elég jól láttam onnan, ahol álltam - mondta Counce. — Kinyitották az összes légzsilipet, és rengeteg fényjelző rakétát lőttek fel. A nyílásokban egy-egy fegyveres fedezte a többieket. Amikor kitörtek a hajó belsejéből, nekem úgy tetszett, mintha a parancsnokuk azt mondta volna nekik, hogy ne adják olcsón az életüket.
- Csak azt tudnám, miért hitték, hogy ellenséges szándékaink vannak! - kesergett Wu.
Néhány ember jelent meg a légzsilip nyílásában. Kiadták Anty összeszaggatott, élettelen testét. Azok, akik kívül álltak, megfogták, és odavitték a tér szélére. Óvatosan lefektették. Csak ezután kezdték kihordani az idegenek élelmiszereit és egyéb felszereléseit.
- Szerencsétlenek - folytatta Wu, aki nehezen tudott úrrá lenni a kétségbeesésén. - Gyűlölöm magunkat amiatt, azért tettünk.
- Mégsem ülhettünk tétlenül, ölbe tett kézzel várva, hogy lemészároljanak mindnyájunkat - mondta Counce. - Hányan maradtak életben?
- Csak egyetlen hímnemű egyed. Egy fiatal férfi, úgy is mondhatnánk. Bevitettem az egyik sátorba. Orvos kezeli a sérüléseit. Szereztem egy tolmácsgépet is, azzal talán szót tudunk érteni vele. Csak össze kell állítani a fordítóprogramot. - Wu elgondolkodott. - Persze ha egyáltalán hajlandó szóba állni velünk.
- Mi legyen a hajóval?
- A holttesteket a hajó hátuljába tesszük, szerzünk egy nagy ymiri sziklát, és elhelyezzük a pilótafülkében, mintha bezuhant volna. A hajót pedig visszaállítjuk eredeti pályájára. Hadd gondolkodjanak csak rajta, hogy mi történt. Nincs időnk másra.
A tér másik széléről egy hang szólította Wut. Elnézést kért, és elsietett, hogy megnézze, mi a gond. Counce magára maradt borús gondolataival.
Szomorú találkozás volt, nem sok jót ígért. Egészen biztos, hogy az idegenek is keresték az alkalmat, de még egyáltalán nem készültek föl.
Lemondóan sóhajtott. Ezzel a találkozással azt érték el, hogy további összecsapásra számítva az emberiség védelmére kell tartogatniuk szűkös energiakészleteiket, és meg kell semmisíteniük minden erre vetődő idegen hajót. Hacsak ki nem találnak valamit.
Hirtelen megindult körülötte az élet. Egy nagy szikladarabot vittek az űrhajó pilótafülkéjébe, és széttörték vele a finommechanikát. A tetemeket a hajó hátuljába cipelték. Abban reménykedtek, hogy az idegenek nem fedezik föl a becsapódott rakéták nyomát. A hajótestet több helyen megrongálták, egy helyütt fel is hasították. Ha megszámolják a tetemeket, és rájönnek, hogy egy hiányzik, arra gondolnak majd, hogy a hajó oldalán tátongó nyíláson zuhant ki a világűrbe.
Ismét előkészítették az energiaátalakítót, a gyorsítórakétákat, a vezetékeket, és a plazma megint úgy ragyogott odafenn, mint egy parányi csillag. Minden készen állt.
Az idegen hajó, ahogy jött, úgy el is tűnt egy szempillantás alatt.
Counce-nak minden tagja sajgott, arca nyúzott volt a fáradtságtól, szeme vörös a kialvatlanságtól. Mégsem pihent le, nyugtalan volt az idegen sorsa miatt. Ott feküdt a kivilágított sátorban, rajta múlt, hogy az emberiségnek sikerül-e békés szándékairól meggyőznie az idegen lényeket.
A jókora sátrat az idegen látószerveinek megfelelő vöröses fénnyel világították meg. Középen feküdt a fogoly, azon a fekvőalkalmatosságon, amelyet a hajóról hoztak. Counce belépett, és végignézett az idegenen. Emberi mércével mérve nem volt sem vonzó, sem visszataszító. Tagbaszakadt, darabos test, jellegtelen vonások. Nem váltott ki a szemlélőből sem ellen-, sem rokonszenvet. Counce szerette volna tudni, hogy az idegen mit érezhet az emberi test láttán.
- Jó estét, Said - köszöntötte az orvos, aki megpróbált hozzáférni az idegen sérült karjához. Várakozóan fölnézett, de Counce nem viszonozta az üdvözlést.
- Ki kötözte le? - kérdezte mennydörgő hangon. Kinyújtott karjával a vastag hevederekre mutatott, amelyekkel az idegen végtagjait az ágyhoz kötözték.
- Kénytelenek voltunk rögzíteni - mondta védekezve az orvos. - Nem engedi bekötözni a sebeit.
- Neked elment az eszed! - Counce végtelenül fáradt volt. Félretolta az orvost, és nekiállt, hogy kibontsa a kötéseket. - Most már folytathatod -mondta, miután befejezte. Félreállt, hogy helyet adjon az orvosnak.
A férfi félénken közelebb lépett, de abban a pillanatban, ahogy a fogoly megmoccant, ijedten ugrott hátra.
- Nyugodtan folytathatod, nem kell félned -mondta Counce. - Mostantól éreznie kell, hogy segíteni akarsz rajta.
Az idegen gyanakodva nézett rájuk. Counce azon tűnődött, hogy ő vajon mit erezne hasonló helyzetben. Egészen bizonyos volt, hogy megpróbálna együttműködni. De ez az idegen túl fiatalnak látszott, és abban a tudatban jött ide, hogy az ember csak ellensége lehet fajának. Nem úgy nézett ki, mint aki hajlandó lenne a kapcsolatteremtésre. Counce elnézte vastag, szürke bőrét, amelyre különféle ismeretlen jelek voltak tetoválva.
Counce-ot a kudarc érzése töltötte el. Csak abban ért el sikert, hogy az orvost megnyugtatta, és az így könnyebben hozzáfért a sérült végtagokhoz. Látta, hogy itt már nincs mit tennie, odament hát a sátor túlsó végében ügyködő technikusokhoz.
- Hogy álltok a tolmács géppel? - érdeklődött. Egyikük fölemelte a fejét. Counce ismerte a lányt,
Ram csapatában dolgozott a Videó Indiánál.
- Haladunk - felelte a lány. - A harc idején is figyeltük már, milyen szavakat használnak. De ez, amelyik itt maradt, nem hajlandó kiejteni egy árva szót sem.
- Azért csak próbálkozzatok -válaszolta Counce. Még egyszer körülnézett a sátorban, aztán kiment.
Még soha életében nem érezte így magát: halálosan kimerült volt. Bizonyára ezért támadt olyan ingerülten az orvosnak, amikor meglátta a lekötözött idegent. Hiába volt igaza, szégyellte magát a viselkedése miatt. Aludnia kellene, mégpedig most, azonnal.
Bement egy barakkba, és a különböző ládák meg dobozok között talált egy csomó védőruhát, amelyek meghalt társaié voltak. Itt fog pihenni, határozta el. Gyorsan leheveredett a kupacra, és mély álomba zuhant.
Amikor fölébredt, még mindig sötét volt. Az éjszaka kellős közepén frissnek és kipihentnek érezte magát, csak nagyon megéhezett. Az alvás csodát művelt vele. Felpattant, és elindult, hogy megnézze, mi történt, miközben aludt.
Kiürült a tér. Nem maradt ott más, csak az a sátor, amelyikben az idegen feküdt. Biztosan visszamentek a központi bázisra, itt már amúgy sem akadt tennivaló. Ekkor észrevette a sátor mellé állított tartalék transzfaxot. Elindult feléje.
Ahogy közelebb ért hozzá, a berendezés működni kezdett. A kivilágított platformról egy alak lépett le. A hirtelen támadt világosság elvakította, be kellett csuknia a szemét, pedig nagyon kíváncsi volt, ki érkezhet ilyenkor.
- Said - hallotta Falconetta hangját. A nőt alig lehetett fölismerni, karcsú alakját vastag szőrmék takarták. - Jól vagy?
- Hogyne lennék jól - válaszolta Counce, és részletesen elmesélte, mi történt. - Mi újság a bázison?
- Pótoljuk a veszteségeket. Ramnek a Földre kellett mennie, én meg úgy határoztam, hogy idejövök, és megnézem, mi van az idegennel. Te mit tudsz?
- Még nem volt időm bemenni hozzá, most ébredtem föl. Itt van a sátorban.
Falconetta csak a fejével intett a sátor felé, Counce követte.
Az idegen mintha meg se moccant volna, ugyanúgy feküdt az ágyon. Gyanakodva figyelte foglyulejtőit. Az orvos már elment, de a helyettese, egy barna köpenyes fiatalember itt maradt. A két programozó a számítógép mellett szundikált. A fiúk, akik ételt és egy tál jeges vizet hoztak az idegennek, csüggedten üldögéltek a bejárat mellett.
- Még mindig nem szólt semmit - mondta az egyik, amikor Falconettáék beléptek. - Még a lábát sem mozdította, és nem fogad el sem ételt, sem italt.
- A tolmácsgép működik? - kérdezte Counce, amikor a számítógépre nézett.
- A lehetséges alapszókinccsel megpróbálkoztak már, de egy kukkot sem lehet kihúzni belőle.
- Az az érzésem, néha a legnagyobb ostobaságokra vagyunk képesek - szólalt meg Falconetta. - Ez a szegény pára azt hiszi, hogy valamennyien a rabtartói vagyunk. Küldj ki mindenkit, Said, és légy szíves, te is menj ki.
- Azt akarod, hogy itt hagyjalak vele? - kérdezte Counce. - Te megőrültél!
- Legfeljebb megöl, mi mást tehetne! - vágta rá türelmetlenül a nő. - Na, menjetek már kifelé!
A többiek Counce-ra néztek, aki tanácstalanul állt egy darabig, végül a kijárat felé intett, hogy induljanak. Fölrázta az alvó programozókat is, akik álmosan, kábán tápászkodtak föl, és engedelmesen követték társaikat.
Dideregve várakoztak a téli égbolt alatt. Szerették volna tudni, hogy mi folyik odabenn.
- Tudja ez a nő, hogy mire vállalkozott? -kérdezte egyikük Counce-tól.
- Ha valaki tudja, az ő - válaszolta. Újból hosszú csend telepedett rájuk.
Egyszer csak félrehúzódott a sátor lapja, és bicegő, bizonytalan léptekkel az idegen jött kifelé, nehéz testével Falconetta törékeny vállára támaszkodva.
A nő egyetlen mozdulattal elhárította a segítséget, és egyedül kísérte az idegent egy közeli ládához, hogy biztos támasztékot találjon neki. Az idegen körülnézett. Nem lehetett tudni, mit gondol, nem derült ki, hogy felismerte-e a helyet, ahol a hajója állt. És azt sem, hogy mit érez, miután társak nélkül, egyedül maradt egy számára ismeretlen faj népe között. De arról bizonyára meggyőződhetett, hogy az ismeretleneknek nincsenek ellenséges szándékaik. Már ez is győzelem.
Counce rámosolygott Falconettára, és ez többet ért, mint száz kimondott szó.
Néma csendben várakoztak, mintha érezték volna, hogy valami még hátravan. Ragyogó fény gyulladt ki a transzfax platformja fölött, bevilágítva az egész terepet. Egy zavaros tekintetű, ismeretlen arcú férfi jött feléjük. Bizonytalanul lépkedett, mintha most tanulna járni. Megállt, tétován rájuk nézett, mint akinek dereng valami az emlékezetében.
- Szervusz, Anty - köszöntötte lágyan Falconetta.

Tizenötödik fejezet
- Nem is olyan rossz - mondta elégedetten Counce. A Regis támaszpontján most is kellemes meleg volt. Nem érzett izzasztó hőséget, nagyon jólesett neki a sarkkörön töltött hosszú órák után.
- Valamit mégiscsak sikerült elérnünk az idegennel. Igaz, hogy a nevét alig lehet kiejteni, de ő már ki tudja mondani a barát szót. Legyen a neve Barát. Csodás eredményekre számíthatunk, ha érteni fogják a nyelvünket.
Még egy szendvicset vett Wu tálcájáról, gyorsan befalta, és nagyot kortyolt a poharából.
- A jövőre vonatkozó kérdéseinkre még most sem kaptunk választ -jegyezte meg Kátya. Az asztal túlsó végén ült a rá jellemző hanyag pózban, lábát keresztbevetve, fejét hátradöntve. - Igaz, hogy van egy idegenünk, de mit kezdjünk vele? Tartsuk karanténban itt a Régisen az idők végezetéig? Mert haza nem küldhetjük, az egyszer biztos.
- Kezeljük úgy, mint egy követet - javasolta Wu.
- Az valóban nem megoldás, hogy őrökre a Régisen hagyjuk. Ha eljön az ideje, akkor visszaküldjük az övéihez, hadd vigye el rólunk a hírt.
- Korai még a részleteken törnünk a fejünket -mondta Counce. - Most nyertünk egy kis időt, ha nem is sokat. Minden attól függ, hogyan reagálnak az idegenek a megrongált hajóra és a halott személyzetre. Alighanem újat küldenek majd az Ymirre. Szerintem nem lesz nyugtuk, amíg meg nem tudják, mi a bolygó titka. De a következő felderítőhajó érkezésére mi már fel tudunk készülni, nem kell rögtönöznünk. A sebtében összehozott tervek mindig nagyobb kockázattal járnak. Láthatjuk a saját esetünkben is.
- Anty Dreean szerint a mi tervünk egyáltalán nem volt jó - szólt közbe Kátya udvariasan. - Azt állítja, hogy az elképzelés teljes egészében kudarcot vallott. Ha nem így lenne, az idegenek nem lőttek volna azonnal.
- Antyt megviselték az események - szólt közbe Wu -, de csalódnék, ha valóban ez volna a véleménye az egész tervről. Hosszú idő kell ahhoz, hogy visz-szanyerje az önbizalmát.
Counce lenyelte az utolsó szendvicset is, és végre elégedett képet vágott.
- Hadd próbáljam megmagyarázni - mondta. -Tudom, hogyan fogunk önbizalmat önteni belé. Ha elfogadja új külsejét és minden szempontból alkalmazkodni tud új testéhez, felelősségteljes feladatot kap tőlem.
A hangsúlyából érezni lehetett, hogy még nem tudja, milyen feladatról lesz szó. A többiek tapintatosan nem is kérdezősködtek. Wu témát váltott.
- A végtelenségig nem tarthatjuk távol az idegeneket az Ymirtől - mondta. - Azt hiszem, csak akkor nyugodhatunk meg igazán, ha biztosak leszünk afelől, hogy minden gond nélkül közénk engedhetjük őket. Elég, ha azután kezdjük előkészíteni számukra a bolygót. Igaz, Said? - Kérdőn nézett Counce-ra.
- Nem akarok senkit se untatni, de nem haszontalan, ha összefoglalom, mit is akarunk voltaképpen - mondta Counce. - Nem árt, ha sorra vesszük a részleteket, és más megvilágításban is látjuk a dolgokat. Hiszen menet közben sok minden megváltozhat.
Az Ymiren élőket azért fenyegeti veszély, mert a bolygó klímája megfelel az idegeneknek, és nyilvánvalóan le akarnak ott telepedni. Az Ymir lakossága pedig a legkevésbé sem alkalmas arra, hogy harmonikus kapcsolatban éljen az idegenekkel. Ebből következően az a megoldás, ha az ymirieket elköltöztetjük a bolygóról, hiszen ez a világ amúgy sem alkalmas az emberi élet számára. Ez az a tényező, amelyet Bassett a maga önző módján nem vesz figyelembe.
Eredeti terveink szerint úgy akarjuk megszervezni az idegenekkel való találkozást, hogy közben a magunk belső problémáira is megoldást találunk. Először azt kell elérnünk, hogy az emberiség saját faján belül is elfogadja a különbségeket. Csak így barátkozhat meg az idegen lényekkel. Ez az egyik alapfeltétel.
Második feladatunk az, hogy az idegeneket meggyőzzük jóindulatunkról. Ha lemondunk az Ymirről a javukra, akkor mindkét problémánkra megoldást találtunk. Hiszen tízmillió embert nem olyan nehéz szétköltöztetni a galaxisban.
- Tehát? - Egyedül Kátya szólalt meg az udvariasan hallgató társaságból.
- Tehát legyünk még türelemmel. Még nem vagyunk elég erősek, túlságosan szét vagyunk szóródva a galaxisban, hogy egyedül belevágjunk ebbe a nehéz feladatba. Szerencsére Bassett ráharapott a dologra, igaz, ő egészen más szempontból érdekelt. Rengeteg ember áll mögötte, megvannak a technikai lehetőségei, nem is beszélve a financiális eszközeiről. Jó úton vagyunk afelé, hogy ráijesszünk és elfogadja a segítségünket. Kétlem, hogy néhány hónapnál hosz-szabb ideig kellene várnunk. El fog menni a Videó Indiához, és üzen értem.
- Nem hangzik rosszul - helyeselt Wu -, de...
- Nos, tehát - folytatta higgadtan Counce -néhány hónapunk van arra, hogy az emberlakta bolygók vezetőivel megtárgyaljuk az ymiriek befogadását. A Föld nem okoz gondot, Bassett gondoskodik róla. De mit gondolsz, Wu? Példának okáért a Kung Fu-ce hogyan döntene?
Wu elgondolkodva az állat dörzsölgette.
- A kérdés egyelőre elméleti. Az én bolygóm hagyományai kitartó, szorgalmas embereket nevelnek, akik végtelen türelemmel viseltetnek minden másság iránt. Ha a kormánytól azt kérik, hogy fogadjon be egyharmad millió szorgalmas, iparkodó bevándorlót, nem hiszem, hogy bárki tiltakozna ellene. Bassett persze nem kezeskedhetne ilyen emberekről, hiszen a Föld-lakók túlságosan kényelmesek és igényesek.
- így van, és ez az, amiről Bassett elfelejtkezik. Csak akkor nyerjük meg magunknak a kormányokat, ha - különösen kezdetben - olyan világokról küldünk bevándorlókat, amelyeken hasonló az emberek mentalitása. A Földről ne is beszéljünk egyelőre.
- Egészen föllelkesültem - mondta Kátya hirtelen meggyőződéssel. - Mióta belefogtunk, most először érzem igazán, hogy sikerülni fog.
- Annak is örülhetnél - mondta ünnepélyesen Wu -, hogy már most is rengeteg kérdésünkre tudjuk a választ. Több fényévnyi távolságot kellett megtenniük a Regisig. Azért indultak el, mert ők meghallották a kétségbeesett kiáltást. Mindig meghallották a segélykérő szót. És mentek, ha az életüket kellett is kockáztatniuk.
Volt köztük fiatal, mint Anty Dreean, voltak idősebbek, mint Verity - az ő hívó szavára jött Anty -vagy Ram Singh. De lelkűk mélyén valamennyien idealisták voltak.
Most visszatérőben voltak. A galaxis legmagányosabb emberei, férfiak és nők, úton voltak hazafelé, hogy folytassák mindennapi életüket, s újból tudósok, hivatalnokok, orvosok, szakértők és százféle foglalkozást űző emberek legyenek. Counce-nak ott kellett maradnia a bázis transzfaxa mellett. Fogadta a többieket, akikkel nem találkozott és nem beszélt a legnehezebb órák óta.
Mindenki tudta, hogy nem szereti a sok beszédet. Elég volt néhány szót váltani vele, és tudni lehetett ki nem mondott óhaját is. Számvetést készített.
Háromszáz év, gondolta. Túl hosszú idő ahhoz, hogy az ember megtudja, igaza volt-e. Már most is tudta.
Akkor csalódott, amikor a Regis sarkvidékén az idegenek kibújtak a hajójukból, és harcolni kezdtek azok ellen, akik semmi pénzért sem akarták volna őket bántani.
Nem az ő szándékaik szerint alakultak a dolgok.
Sem az, idegeneket, sem az emberiséget nem sikerült meggyőzni arról, hogy békére és türelemre van szükség, hiszen a rövid ütközetekből könnyen válhat pusztító háború.
Rajtuk kívül nem akadt olyan teremtmény, aki bízna a másikban. Bizalom nélkül pedig nem lehet együttműködni. Az idegenek nem merték rábízni magukat azokra az emberekre, akik könnyűszerrel elterelték hajójukat a csillagok útvesztőjében. Counce sem tudott bízni társaiban háromszáz évvel ezelőtt. Idővel azonban megtanulta, hogy először önmagában kell bíznia, hogy segítséget fogadhason el másoktól.
Belépett a transzfaxba, bekódolta a fogadóállomás adatait. Visszapergette emlékeit, amikor réges-régen egyedül üldögélve, matematikai képleteken törte a fejét. Eredményei azt sugallták, hogy a távolság és a halál nem legyőzhetetlen akadály többé.
Abban az időben, amikor a hiperfotonikus energia működési elvén dolgozott, majdnem vége volt az első kitelepedési hullámnak. A Föld megszabadult az elégedetlenkedőktől, a nemkívánatos személyektől, ezáltal a társadalmi csődöktől is. A gyarmati bolygók megerősödtek.
A technikai fejlődés úgy megiramodott, hogy valóságos robbanás következett be. Az ember olyan szabadon járt világról világra, mintha csak ajtókon lépdelt volna át könnyedén. Azóta még nagyobbat változott a világ. Egyszeriben úgy érezte magát a galaxisban, mint négy fal között egy szobában.
A teleportációval elérték, hogy ma már az ember hasonmása bárhol, bármikor megjeleníthető.
A halhatatlanság persze más. Az csak keveseknek adatott meg.
Annak idején Counce egy egész éjszakát töltött az asztalánál azon töprenkedve, hogy a végtelen törvényei közül valamelyiknek érvényesülnie kell. A sötét, határtalan űrben létezniük kell más teremtményeknek is, akik világról világra igyekeznek terjeszkedni.
Persze más következtetéseket is le lehetett volna vonni.
A tudás nem egyetlen faj privilégiuma. Valahol valaki más is fölfedezheti a teleportáció lehetőségét, és megépítheti a transzfax hasonmását. Talán véletlenül bukkan rá a helyes megoldásra, mert csak azon töri a fejét, hogyan juthatna a világűr egyik pontjáról a másikra, és az eszébe sem jut, hogy a két pont közötti távolságot kiiktassa.
Counce megalkotta a maga alapelveit, amelyeket szinte vallásos szigorral tartott be. A teleportációval nem alkothatott új életet, és nem adhatott új testet. Elhatározta, hogy találmányát és tudását kizárólag az emberiség szolgálatába állítja.
Mivel megtanult bízni önmagában, tudta, hogy az emberiségnek szüksége van rá, hiszen benne megvolt az az adottság, hogy többet látott, mint bárki más. Méltónak érezte magát a bizalomra, elindult hát, hogy társakat keressen magának.
Ma már háromszázan vannak.
Furcsa érzések kavarogtak benne. Nem örült, nem volt boldog, csak elégedett. Az emberiség nagy részének nem adatott meg, hogy sorsokról döntsön, mint ő. Ennek is megvolt az ára, súlyos teher volt. Ezrek és ezrek haltak meg, akik ha újra születhetnének, nagy szolgálatot tehetnének az emberiség javára. Szerette volna remélni, hogy megbocsátanák az ő gőgös önbizalmát, amellyel az emberi sors bírájává avatta magát.
Szerencsére itt volt Wu, Kátya, Ram, Falconetta, Verity és a többiek, meg az ígéretes Anty Dreean, mindazok, akikre Counce felelősséget bízhat.
Mostanára azonban halálosan elfáradt. Nehéz küldetést vállalt magára, és három évszázad nagyon hosszú idő. Azóta cipeli a súlyos terheket. Nem vágyott semmi másra, csak feledésre.

Tizenhatodik fejezet
Két hét után Enni Zatok egykedvűen beletörődött új helyzetébe. Nem akart gondolkodni, sápadt, nyúzott arca csak néha vonaglott meg az ellenszegülés maradék indulatától. Csupán ennyi jelezte, hogy személyiségét még nem sikerült teljesen lerombolniuk. Máskülönben olyan volt, mint egy bábu.
Azok az események, amelyeken keresztülment, érdekes módon nem okoztak fizikai fájdalmakat. Csak kimondhatatlanul  rossz  élményeket,  szégyent, tudata megsértésének, személyisége megszentségtelenítésének, egész lénye meggyalázásának érzését váltották ki belőle. Leástak tudatalattijának legmélyére, kirázták belőle tudásának legutolsó morzsáját is. Kitépték a lelkét, ahogy az Ymiren mondják régiesen. De még ez sem volt nekik elég. A szoba, ahol ezalatt élt, helyesebben tartózkodott, rideg és barátságtalan volt. Csak a legszükségesebb bútorzat volt benne, a legtöbb helyet a különféle műszerek foglalták el: guruló asztalon lévő számítógép, elektroencefalográf, zümmögő, villogó berendezések, amelyek fényimpulzusokkal ingerelték a szemét vagy heves görcsöket okoztak. Arra kényszerítették, hogy feltárja élete legapróbb, legrégebbi emlékeit. Többet tudtak róla, mint ő saját magáról. Váratlanul levetkőztették, hogy lássák, miként reagál az erőszakra. Rákiabáltak, hogy elemezzék a hirtelen kiváltott ingereket. Semmit sem hagytak ki.
És még ez sem volt elég.
Mozdulatlanul feküdt az ágyon, tekintetét mereven arra a férfira szegezte, akit a többiek Bassettnek neveztek. Mostanában egyre gyakrabban jött, hogy lássa, mi történik. Türelmetlen volt. Enni ösztönösen érezte, hogy ez az ember az oka az ő szenvedéseinek. Valahányszor a férfira nézett, tekintete megtelt gyűlölettel. Ez volt benne az egyetlen erős és határozott érzés, ami épségben tartotta elméjét.
- Újra meg újra csak azt mondhatom - szólalt meg dr. Gold -, hogy nem tudunk ennél többet kihúzni a lányból. Nincs már benne semmi, amit
ne ismernénk.
- Csak éppen azt nem tudjuk, amit akarunk -
vágta rá dühösen Bassett.
- Akkor azt valószínűleg ő sem tudja - válaszolta Gold. - Ha tudná, régen kiszedtük volna belőle. Nézzen már szembe a tényekkel! Ez minden.
- A fenébe is! - Bassett föl-alá járkált a szobában. Ránézett Ennire, aki némán ült az ágyon, köpenyét összefogva a mellén. - Tudnia kell a választ!
Gold fáradtan dörzsölgette a halántékát.
- Még ha úgy van is, akkor sem tudunk meg többet tőle. Ez a lány semmit nem mond már nekünk. Úgy látszik, ennyire jutottunk egy született ymiri személyes tapasztalataival. Ne is reménykedjünk.
Bassett dühösen az asztalra csapott, majd nagy lélegzetet vett.
- Akkor nincs más hátra, ki kell terítenünk a kártyáinkat.
Dühös volt magára, utálta, amit tett. Visszament az irodájába, és a titkárnőjét hívta.
- Keresse meg a hirdetőirodát! - mondta. - Tudja meg, hogy milyen hirdetésekkel foglalkoznak mostanában! Utána hívja fel a Videó Indiát, és kérjen reklámhelyet valamelyik Falconetta-showban!
A titkárnő meglepődött, de ügyesen álcázta. Udvariasan bólintott, és kiment. Fél óra múlva jelentette, hogy elintézte a dolgot. Újabb fél óra múlva Gold izgatott hangja szólalt meg a telefonban:
- Eltűnt! - kiáltotta. - Az ymiri lány eltűnt a zárt, ablaktalan szobából. Érti?
Bassett nem szólt egy szót sem. Letette a kagylót, és kinézett az ablakon. Ez a látvány mindig megnyugtatta. Nos igen, összeállt a kép. Mindvégig azoknak volt igazuk, gondolta. Pedig ő mennyire meg akarta mutatni, hogy nem okosabbak nála.
Aznap kivételesen nem maradt késő estig az irodájában, korán hazament tágas, tengerparti lakásába. Az inasa azzal fogadta, hogy egy úr várja. Meg sem lepődött, hogy a fogadószobában ugyanazt a férfit pillantja meg, akivel a Csendes-óceán közepén találkozott, amikor visszatért a Boreasról.
- Jó estét - köszöntötte Counce. Hűvösen udvarias volt a hangja. - Foglaljon helyet.
Bassett állva maradt, úgy nézett le látogatójára.
- Bizonyára nagyon meg van elégedve magával -kezdte szertartásosan. - El kell ismernem, csodálom a szemtelenségét. Ahogy csaléteknek tette az utamba azt az ymiri lányt...
Counce felvonta a szemöldökét.
- Gratulálok, hogy rájött - mondta -, csak egy kicsit későn. De, gondolom, nem akarja magyarázkodással tölteni az időt. A jövő sokkal fontosabb.
Bassett hangosan szedte a levegőt. Hozott egy széket, és leült látogatójával szemben.
- Igaza van. Vagy ön vezetett félre, amikor elhitette, hogy a megoldást az Ymiren kell keresni, vagy az én csapatom alkalmatlan. Árulja el, melyik felel meg a valóságnak!
- Egyik sem - felelte Counce, és előrehajolva a térdére könyökölt. - Hiszen az ön terveit felhasználtuk egészen addig, amíg a céljaink azonosak voltak.
Két dologban tévedett. Először is nem vette figyelembe, hogy sehol sem fogadják szívesen a földieket, mert a többi világ mércéje szerint elpuhultak, sőt lusták. Másodszor pedig nem gondolkodik hosszú távon.
Az olyan világ, mint a Boreas, nyilvánvalóan csak akkor hajlandó befogadni a Föld-lakókat, ha cserébe megfelelő támogatást kap tőlük. Ebben azonban nem is reménykedik, ha ilyen rátarti, kényelemszerető emberekről van szó, akikre a gyarmati bolygók lakói még féltékenyek is, és sehol nem szeretik őket. Ám ha az Ymir igénytelen, tűrőképes népéről lenne szó...
Bassett nem is akarta leplezni kudarcát, szomorúan elmosolyodott.
- Igaza van - mondta végül. - Az ymiriek nem veszélyeztetnek senkit sem, legfeljebb különcnek tartják őket. Beköltőztetésükkel talán sikerül lerombolni a provinciális gondolkodású bolygókat egymástól elválasztó gátakat.
- Ne higgye, hogy egyetértést színlelve rászedhet - mondta Counce szigorúan -, és majd egyedül hozzáláthat a terv megvalósításához. Mit gondol, rá tudná venni az ymirieket, hogy elhagyják a bolygót? Biztosíthatom, hogy ez nem amolyan részletkérdés.
Bassett ránézett.
- Azt mondta, hogy segít - mondta lassan. -Mit tanácsol?
- Vannak ügynökeink az Ymiren - válaszolt Counce kitérőén. - Csak azokra az eszközökre van szükségünk, amelyekkel ön rendelkezik. Most arra kérem, hogy legyen a segítségünkre. Később lesz még alkalma, hogy ön járjon túl a mi eszünkön.
- Miben segíthetnék?
- Idejében megtud mindent. Ne aggódjon, az embereink nem fognak többet költeni annál, mint amennyit ön is szánna erre a tervre. Több emberre, pénzre, technikára van szükségünk. És ami a legfontosabb, összeköttetésre. Benne van?
Látta Bassetten, hogy küszködik. De úgy tudott olvasni a gondolataiban, mintha a homlokára lettek volna írva. Counce most már biztos volt, hogy nincs mitől tartania.
Közölhette volna a jó hírt a transzfaxon is, de szívesebben adta volna át személyesen. Ezért elment a Regisre, ahol amúgy is dolga lett volna. Mielőtt elindult, megkérdezte Falconettát:
- Hogy van? - Nevet nem kellett mondania, mindketten tudták, hogy Enniről van szó.
- Szánnivalóan - mondta felindultan Falconetta. - Mindent kifacsartak belőle, még a lelkét is.
- Ram találkozott már vele?
- Sajnos nem. A Videó India műholdján van, éppen Bassett anyagával foglalkozik. Tudod jól, hogy Bassett eddig még soha nem kért tőlünk műsoridőt, mivel mi nem vállaltuk a tudatalattira ható ultrarövid hipnotikus reklámok sugárzását. De most aztán jól kitett magáért! Annyi pénzt ölt bele, hogy Ram azt mondja, még sosem látott ilyen
pénzes bandát.
- Ez neki valószínűleg nem is komoly pénz, csak alamizsna, amit nem is személyesen ő fizetett ki, hanem valamelyik irodája.
- No és kötélnek állt? - kérdezte Falconetta csak úgy mellékesen, mintha most jutott volna
eszébe.
- Természetesen. Indulok a Regisre, hogy megmondjam Wunak, és nekilássunk a készülődésnek. Szeretnélek valamire megkérni, ha van egy kis időd...
Az örömhír pillanatok alatt elterjedt. Counce-ot kisebb tömeg vette körül. Mindenkinek volt annyi ideje, hogy a munkát félbeszakítva gratuláljon neki. Figyelemre méltó teljesítmény volt, hogy
Bassettet rábeszélte. Körülnézett a társaságon, valakit keresett.
- Hol van Anty? Hirtelen csönd lett.
- Meglehetősen rossz formában van - mondta Kátya némi habozás után. - Nem tudunk a közelébe férkőzni. Amikor utoljára láttam, egy sziklán ült a bázison túl, és a kietlen tájat bámulta.
- Belefáradt az egészbe, és fölment a sarki bázisra egy kis jeget nézni - jegyezte meg Lotus Scharf tőle szokatlan ironikus hangsúllyal.
- Ne haragudjatok, meg kell néznem - mondta Counce, és a transzfaxhoz sietett.
Anty valóban a jeget nézte, ahogy Lotus mondta. Nem is volt más néznivaló a bázison, leszámítva a sátrat, ahol Barátot, az idegent elszállásolták. Anty a régen kiásott árok mentén sétált föl s alá, ott, ahol az idegenek első látogatásának nyomait megtalálták. Fagyos rögöket rugdosott a gödörbe. Látszott rajta, hogy már hozzászokott új testéhez. Természetesen, lazán mozgott. Nyomasztó lelkiállapotáról csupán görnyedt tartása árulkodott.
Counce megrendült, amikor meglátta barátját. A testi megjelenítés során ritkán követtek el hibát. Anty esetében azonban nem állt rendelkezésükre a megfelelő minta.
- Anty! - kiáltott oda neki. A fiatalember meg sem fordult, mintha nem is hallotta volna a kiáltást. Tovább rugdosta a földet.
Counce odament hozzá.
- Lenne egy feladatom számodra - mondta. -Fontos dologról van szó.
Anty oldalvást nézett Counce-ra. Új arca sötétebb volt, mint az eredeti. Orra hosszú, álla hegyes, egyáltalán nem volt jóképű, megnyerő arc. Kapucnija alól bozontos, fekete haj látszott ki.
- Inkább add másnak - morogta. - Sétálni szeretnék.
- Még mindig az idegenek viselkedése miatt vagy elkeseredve? Senki sem akarja rád hárítani a felelősséget azért, ami történt.
- Nekem tudnom kellett volna - felelte rosszkedvűen. - Biztosan neked is ez a véleményed.
- Az az igazán bolond ember, aki nem tanul a saját hibáiból - pirított rá Counce. - Ha azt akarod, hogy jó híred legyen, azért tenned kell valamit. Te most nem látszol erre alkalmasnak, mert nem bízol magadban. De én bízom benned. Gyere, visszamegyünk a lenti bázisra, és megkapod a feladatodat.
Anty úgy nézett Counce-ra, mintha most látná először. Végül vállat vont, és kényszeredetten bólintott.
A többiek a transzfax mellett állva várták visszatértüket. Kiléptek a ragyogó egyenlítői napsütésbe. A várakozók között volt egy szőke hajú, kék szemű lány, aki a többiektől kicsit távolabb állt. Láthatóan semmi sem érdekelte, ami körülötte történt.
- Az ott Enni Zatok - mondta halkan Counce. -"Tudod, hogy ki, ugye? Hallottad, min ment keresztül. Alig reagál valamire, nem lehet tudni, hogy mire gondol. Mielőtt Bassett keze közé került volna, Ja-roszláv szerint ő volt a legreményteljesebb újoncjelölt az Ymiren. Arra kérlek, Anty, segíts őt visszahozni közénk, próbáld meg kirángatni abból a sivárságból. Komoly, felelősségteljes feladat, de ne mondd, hogy nem vagy rá képes. Meg tudod csinálni, hidd el.
Anty lassú mozdulatokkal kezdte lehámozni magáról a védőöltözetet. Még mindig nem szólt egy szót sem. Leugrott a platformról, és odament Ennihez. A lány bizalmatlanul nézett rá. Amikor Anty tétován feléje nyújtotta a kezét, Enni elhúzódott.
A fiatalember nézte egy darabig, aztán elmosolyodott. Enni szája sarkában is bizonytalan mosoly bujkált.
Counce megkönnyebbülten felsóhajtott, és továbbment.

Tizenhetedik fejezet
- Körülbelül négy hónapig fog tartani - mondta elgondolkodva Counce -, amíg meglátogatunk minden olyan bolygót, ahova ymirieket küldhetünk. Minden helyre el kell mennünk személyesen.
Bassett gunyorosan mosolygott. Változatlanul hivatalos ellenségének tekintette Counce-ot, akivel átmenetileg szövetséget kötött. Különös, sőt tökéletes egyetértés volt közöttük.
- Nem tudná lerövidíteni az időt a teleportáló segítségével? - kérdezte.
Counce jókedvűen rázta meg a fejét.
- Először is - hazudta ártatlan képpel - nincs annyi energiánk, hogy rendszeresen használjuk. Másrészt biztos vagyok benne, hogy a maga szakemberei le sem szállnának rólunk, és addig nem lenne nyugtuk, amíg meg nem ismerik a működését. Legyen boldog a Mecsnyikov-hajtóművével. Az is éppen elég gyors, megfelel a céljainak.
Ahogy Bassett befolyásos pozíciója egyre erősödött, úgy nőtt a tekintélye a Földön és azon kívül egyaránt. A Kung Fu-ce lámája megkülönböztetett figyelemmel fogadta.
- Az ymíri nép valóban nagyon szorgalmas és törekvő - erősítette meg a láma. - Erre kényszeríti őket a bolygó éghajlata.
Hosszan gyönyörködött az őket körülvevő pompás növényekben. A szabadban fogadta látogatóját, 132
a Földről importált, nagy becsben tartott fa alatt. Két szolga legyezte őket.
- Ámde azt is hallani róluk - folytatta derűs nyugalommal -, hogy nagyon durvák és türelmetlenek másokkal. Nem hiszem, hogy megférnének az én népemmel.
Látogatója azonban olyan ügyesen érvelt, hogy elaltatta a láma gyanakvását. S hogy még gyorsabban nyélbe üssék az üzletet, olyan műszaki segítséget ajánlott fel, amilyenre a Kung Fu-cénak égető szüksége volt. Amikor a vendégek távozni készültek, a láma nem győzött hálálkodni Bassettnek az önzetlen segítségért.
A Boreas elnöke tárgyalt már Bassett-tel, ha nem is pontosan ilyen ügyben. Annak idején megígérte, hogy különös figyelmet fordít a Boreasra. Persze az ígéreten kívül nem kaptak tőle egyebet, de mohó tekintetén látták, hogy előbb-utóbb vissza fog jönni.
Háromszázezer ymiri nem is olyan sok. Letelepítik őket valahol, ahol senkinek sem lesznek útjában, aztán elboldogulnak valahogy. Bassett itt is sikerrel járt.
- Mi a csodáért akarják elhagyni az Ymirt? -értetlenkedett a Zeusz császára. - Ne is mondja -tette hozzá, s még gondosan ápolt kezét is fölemelte tiltakozása jeléül. - Biztosan megelégelték, hogy fakírok módjára éljenek a jégkolosszusok és a kopár hegyek között. És most egyszerre háromszázezernek jött meg a józan esze? Nem sok egy kicsit?
- Van még idő a felkészülésre - magyarázta Bassett.
- Hát legyen! És ön mennyiben érdekelt az ügyben? Bassett cinkosán rámosolygott.
- Háromszázezer ember, aki eddig önsanyargatóan élt, rádöbbent, hogy az a bolygó nem embernek való. A kényelmet választották, ezután el akarják látni magukat mindenféle jóval. Gondolja csak meg, hogy itt, a Zeuszon akarnak majd vásárolni! Én pedig remek importáruval szolgálhatok...
A császár megértéssel bólogatott. Jól ismerték egymás nyelvét. Az uralkodó papírt, tollat kért, hogy aláírja a megállapodást.
így ment ez másutt is. A negyedik hónap végére már csak félmillió ymirinek kellett új hazát találni.
- A Föld befogadja őket - mondta Counce. Bassett vállat vont:
- Meglehet, bár mi már annyival előbbre járunk. Tudják egyáltalán, hogy új otthonba kell költözniük?
- Még nem - mondta Counce gyászos hangon. -De szerintem nagyon sokan vannak közöttük, akik alig várják, hogy eljöjjenek onnan.
Amikor az Amsterdam legközelebb leszállt az Ymiren, Jaroszláv nem volt otthon. Leeuwenhoek kapitány aggódva kereste föl a festerburgi véneket, hogy megtudja, mi történhetett.
- Fogalmunk sincs róla, hol lehet - bizonygatták őszinteségüket a vének. Leeuwenhoek fenyegetően magasodott föléjük. Törpék-, gondolta magában.
- Rendben van - horkant rájuk. - Figyelmeztetem magukat, ha bármi történik Jaroszláwal, boldogan elkerüljük ezt a jeges golyóbist. A legutóbb, amikor itt voltam, maguk  megvádolták valami lánnyal kapcsolatban. Gondolom, tudatában voltak, hogy átlátunk magukon. Csodálkozom, hogy most kicsinyes hazudozással próbálják a bőrüket menteni.
A vének ijedten néztek össze. Az Amsterdam fedélzetén volt a jövő évi marhaállományt biztosító hűtött sperma, az ymiri takarmányon nevelt bikák ugyanis elvesztették nemzőképessegüket. No és ott voltak még a hidegtűrő vetőmagok is. Nélkülözhetetlen rakomány.
Ám hiába tiltakoztak, a kapitány tombolt haragjában. Megígérte, hogy soha többé nem tér vissza, és felszállt a rakománnyal együtt. Bárhol eladhatta az egészet.
A vének összehívták a rendőröket, és a lelkűkre kötötték, hogy a föld alól is kerítsék elő Jaroszláv Dubint. Ilyesmire még nem volt példa, hogy kifejezetten látni akarták volna. Addig, amíg a kapitány számon nem kérte rajtuk, senkinek sem hiányzott. Azt hitték, hogy ott henyél kényelmes házában. Csakhogy most azzal gyanúsítják őket, hogy megölték Dubint.
Felforgatták egész Festerburgot, feltúrták Jaroszláv lakását. Legalább a holttestét találták volna meg, azzal talán bizonyíthatták volna, hogy nem ők ölték meg. De sem élve, sem holtan nem találták.
Jaroszláv Dubin felszívódott.
Csak úgy tűnhetett el, gondolták, hogy gödröt ásott, beleugrott, és a gödröt betemette maga után, hogy még a nyomát se találják. Nem is sejtették, hogy hasonlóképpen történt. Jaroszláv bemászott a transzfaxba, és eltűnt az Ymirről, ahogy a tudatlan öregek gondolták.
De nem adták föl a reményt, hátha a következő hajó kapitánya előtt tisztázhatják magukat a vád alól. Ám ez a kapitány is hajthatatlan volt, csakúgy, mint Leeuwenhoek, és elment anélkül, hogy kirakodott volna. Megígérte, hogy többé nem jön.
Volt köztük néhány optimista, aki abban reménykedett, hogy majd csak megszánja őket valaki.
De mindegyik hajó kapitánya ugyanazzal az ígérettel fenyegette meg őket. Két hónap múlva az éhínség fenyegette a bolygót.
Végső kétségbeesésükben a vének égi jelet láttak a közelgő katasztrófában. Figyelmeztetésnek vették, amely felrázza a gyengéket, hogy alapító őseikhez méltóan éljenek. De ez nem vigasztalta a szülőket, akik éhező gyermekeik sírását hallgatták. Sem az anyákat, akik nem tudták megszoptatni csecsemőjüket. Sem azokat az embereket, akik gyomruk hangos korgásától nem tudtak beszélgetni.
A tizenéves fiatalok voltak a legtürelmetlenebbek. A megdöbbent vének most látták csak igazán, hogy Jaroszláv mennyire népszerű a fiatalok körében. A jól nevelt, szigorú erkölcsű, őszinte és tisztelettudó fiúkról és lányokról kiderült, hogy Jaroszláv volt a tanítómesterük, őt tartották követendő példának. Nyíltan hangoztatták, hogy az álszent vének üldözték el Jaroszlávot, és ők az okai a tűrhetetlen helyzetnek.
Végül eljött az az idő, amikor egyetlen űrhajó sem érkezett többé. A hír elterjedt, az űrszolgálatosok betartották a fenyegetést. Az ymiriek most érezték igazán, mennyire el vannak zárva a többi világtól. Magukra maradtak, tehetetlenül. Nem volt még egy űrhajójuk sem, mert mindig túl szegények voltak. Nem volt mivel üzenniük sem, hiszen mire a hagyományos üzenet eljut valamelyik bolygóra, hírmondó sem marad közülük.
Kétségbeesett reménytelenség uralkodott el mindannyiukon. A vének többé nem hivatkozhattak arra, hogy ők az igazság igazi letéteményesei.
Fellángolt a hosszú ideje elfojtott gyűlölet. A felnőttek nem tudták féken tartani a fiatalokat, galerik randalíroztak az utcákon, kővel dobálták a vének házait. Bandákba verődött gyerekek támadtak rá a rendőrökre, ha azok megpróbáltak közbelépni. „Ha halálra éheztetnek bennünket, előre megbosszuljuk" - üvöltöttek, és furkósbotokkal verték a rendőröket.
Ez sem tartott örökké. Erejük elfogyott az éhezéstől, gyengültek kiáltásaik is.
Ha valakinek voltak még tartalékai, az attól rettegett, hogy kamráját feldúlják, kifosztják, őt pedig nyilvánosan agyonverik.
Aztán elérkezett a rettenetes szégyen napja. Félig megrágott gyermek tetemét találtak az utcán.
- Mától egyetlen ymiri sem állíthatja, hogy különb bárki másnál. Nincs hozzá joga - jelentette ki Counce lesújtva. Bassettre emelte tekintetét. - Nem várhatunk tovább.
Bassett egyetértőén bólintott. A hatalmas űrflotta egyik űrhajójában ültek, az Ymir körül keringve. Ezt kérte Counce Bassett-től: hajókat, pénzt, embereket.
Az űrhajók leszálláshoz készülődtek. A legjobb pilótákat bízták meg a feladattal, hiszen nem akárkik
kellettek ahhoz, hogy egyszerre ennyien szálljanak le az Ymir elhanyagolt repterén.
A megrémült festerburgiak azt hitték, csoda történt. Már beletörődtek a pusztulás gondolatába. Felkészültek rá, hogy mind egy szálig kimúlnak a galaxis tudta nélkül. És most egyszeriben újjászülettek, ahogy felcsillant a remény. Elcsitult az esztelen, acsarkodó harag, a vének ismét kihúzták magukat. Fegyelmezett tömeg vette körül az életet jelentő űrhajókat.
Counce a csapattal együtt indult Festerburg, a főváros felé. Mielőtt ideértek volna, arra számított, hogy a rendetlen csőcselék megostromolja az érkezőket. Talán azt hitték a nyomorultak, hogy a szemük káprázik, és nem akarták lerombolni a gyönyörű álomképet.
Amikor kilépett a hajó légzsilipjén, a vének küldöttsége fogadta. Arcuk fakó, ráncos, ruhájuk rongyos, piszkos. Ott ácsorogtak néhány lépésnyire a hallgatag tömeg előtt. Counce elgondolkodva tekintett le rájuk.
- Ennivalót hoztunk - mondta a mikrofonba, amely elvitte hangját a legtávolabb állókhoz is. Innen-onnan bátortalan taps hallatszott. - Csak annyit hoztunk, hogy éhen ne haljatok. És nem hozunk többet, ezt jól jegyezzétek meg - folytatta jelentőségteljesen. - Az egész galaxis nevében kijelenteni, hogy nem jótékonykodunk fanatikus őrültekkel.
A tömegben halk zúgolódás támadt, de ugyanolyan gyorsan el is halt, mint az előbbi taps.
- Igen, fanatikus őrültek vagytok valamennyien! Arra ítéltek benneteket őseitek, hogy a többi ember jóindulatától függjön az sorsotok, állat módjára a földet túrjátok. Ahelyett, hogy emberhez méltó életet élnétek másutt, nem ezen a bolygón. Ez a világ nem embernek való!
Egy tízennyolc év körüli fiú kiugrott a sorból, és öklét rázta a vének felé:
- Ez az igazság! - kiabálta.
- Elhitettétek magatokkal, hogy ti vagytok a kiválasztottak - folytatta Counce. - Remélem, az utóbbi napok megértették veletek, hogy ostoba gőgőtök, nyakas makacsságotok nem vezet sehova, és határtalan büszkeségetek sem tölti meg korgó gyomrotokat.
A vének lehorgasztott fejjel álltak. - Megadjuk nektek az utolsó lehetőséget - visszhangozta a tér Counce hangját. - Mert mi nem tartjuk ellenségünknek, aki másként gondolkodik. Nem akarunk több fájdalmat, tragédiát. Néhány napra elegendő ennivalót hoztunk. De nemcsak ezért jöttünk. Felajánljuk, hogy elviszünk benneteket embernek való bolygókra, hogy jobb életetek, otthonotok legyen. Gondolkodjatok! Maradtok, és éhen haltok, vagy jöttök, és megmenekültök. Elhallgatott, és várt egy pillanatig. Néhány megszállott kiabálni kezdett, hogy inkább itt marad és éhen hal, de nem csatlakozott hozzájuk senki. Kinyitották az űrhajók zsilipjeit, és kirakodták az ennivalót. A fanatikusok megint nekibátorodtak, és azt huhogták, hogy aki elfogadja az alamizsnát, az eladja a lelkét. Ám a többiek olyan erővel hurrogták le őket, hogy fejüket lehajtva elkullogtak. Olyan válogatott szitkok hangzottak, amelyekről mindenki azt hitte, hogy a szigorú ymiri nevelés következtében régen kivesztek a szóhasználatból.
Az űrhajósok nemcsak élelmet hoztak, hanem hajóelemeket, alkatrészeket, hajtóműveket, oxigénfejlesztőket is, amelyekből az éhes ymiriek űrhajókat építhetnek, és reménykedve indulhatnak új világok, a jövőjük felé.
A bolygó másik négy városába is ugyanebben az órában érkeztek meg az űrhajók. Bassett Counce-ra nézett.
- Az ön ügynökei figyelemre méltó munkát végeztek - mondta, miközben elismerően felvonta a szemöldökét. - Soha nem hittem volna, hogy az ymiriek így reagálnak. Nem ezt vártam tőlük.
- Nem hisz az életösztön erejében - mondta Counce szárazon. - Mivel a Földön nincsenek éhező emberek,
Bassett ismét mély hallgatásba merült, a jövőn járt az esze. Azon a jövőn, amelyben az ő tervei szerint megy majd minden, amelyben ő lesz az emberi faj összetartó ereje. Olyan jól elképzelte és elrendezte magában!
De ő csak a maga jövőjét tervezte el, és nem tudja, hogy az emberiség jövője csak az idegenekkel együtt képzelhető el.

Tizennyolcadik fejezet
- Nem fér a fejembe - értetlenkedett Lecoq. -Minden simán ment. Nem volt semmiféle gond. Ahova csak vittük az ymirieket, béke volt és nyugalom. Azok meg jöttek, mint birka a vágóhídra.
- Azt hiszem, ott nem is lehet semmi gond, ahova ez a Counce megy - jelentette ki tűnődve Bassett. Ügy hangzott, mint egy kinyilatkoztatás.
Odakint a bágyadt késő délután tompa fényében derengett Rio. A város hangulata pontosan megfelelt az ő lelkiállapotának.
A rejtélyes emberek teljesítették, amit ígértek. Minden úgy történt, ahogyan előre megmondták. Szétköltöztették az ymirieket, akiket mindenütt békésen fogadtak, legfeljebb megmosolyogták furcsa kiejtésüket, viselkedésüket. Sehol nem hangzott el ellenvetés. Leomlottak a falak. Az emberiség ismét világról világra járhat kedve szerint...
Bassett-et Lecoq hangja zökkentette ki gondolataiból.
- Nem tudok rájönni, hogy csinálták - méltatlankodott. - Szemmel tartottuk, figyeltük minden mozdulatukat. Ahol csak tudtunk, ott voltunk. Megpróbáltuk kideríteni, milyen titkos szövetség köti őket össze. Igyekeztünk kifigyelni azt a rejtélyes szerkezetet, amivel eltűnnek. De nem lettünk semmivel sem okosabbak. Counce a végén azalatt tűnt el, amíg a megfigyelésével megbízott emberem egy pillanatra félrefordult. Ezért persze megbüntettem, pedig tudom, hogy nem az ő hibája volt.
- Két dolgot mindenképpen meg kell tennünk
- mondta Bassett felélénkülve. - Fel kell számolnunk ezt a titokzatos erejű szövetséget, és meg kell szereznünk a teleportációs szerkentyűjüket. Nem tűrhetjük tovább, hogy saját céljaikra használjanak fel bennünket.
Lecoq tanácstalanul nézett főnökére.
- Nem tudom, mit akarhatnak még. Szerintem megtettek mindent, amit akartak.
- Csak nem a mi szánk íze szerint! Tudunk valamit a társaság tagjairól? Sikerült azonosítani valakit?
- Néhány emberre gyanakszunk. - Lecoq kinyitott egy nagy dossziét, és néhány iratot vett ki belőle.
- Az ymiri Jaroszláv Dubin biztos, hogy köztük van. Csak azt nem tudjuk, hogy most hol lehet. Tűvé tettük érte az egész galaxist. Túlságosan is jól volt időzítve az eltűnése. Nem lehetett véletlen.
- Szóval nem zárhatjuk ki a lehetőségek közül, hogy Counce csoportja tüntette el - jegyezte meg Bassett. - Ki van még?
- Valakinek kell lennie a Videó Indiánál is. Nyomoztattam a Falconetta-show után. Falconetta is azok között van, akik időnként el-eltűnnek.
- Nocsak! - lepődött meg Bassett. - De meg kell mondanom, nem is csodálkozom olyan nagyon. No és mi a helyzet azzal az idős emberrel, a műsor producerével? Tudja, aki reklamált a kópiánkkal kapcsolatban, amit küldtünk nekik, és nem engedélyezte a hipnotikus elemeket.
- Közéjük tartozik ő is. És vannak néhányan a külső világokról is. Amolyan magányos farkasok, de feltehetően Counce-hoz tartoznak. Ott voltak, amikor az ymirieket költöztettük. Hozták-vitték a dolgokat, aztán felszívódtak. Nem tudtuk megállapítani, hogyan jöttek és hogyan távoztak. Megbecsült, befolyásos polgár a maga világán mindegyik. Tudós, orvos, közalkalmazott, pszichológus.
Bassett intett, hogy hallgasson, és gyorsan végigfutotta a jelentést.
- Számomra tisztulni kezd a kép - mondta. - Ez egy régóta létező, titkosan működő szervezet, amely körültekintően válogatja meg az embereit. Feltétlen engedelmességet és odaadást követel tőlük, ezért cserébe ismerik a teleportáció titkát. E téren nem tudunk lépést tartani velük. Nem hinném, hogy meg tudnánk vesztegetni bármelyiküket is, hogy árulja el a titkot. Még zsarolással sem érnénk el semmit.
- Szóval vegyük figyelmeztetésnek, ahogy az ymiri lányt sikerült ellopniuk tőlünk - jegyezte meg Lecoq gyászos képpel. - Biztos, hogy szigorúan vigyáznak egymásra, és ha egyikük eltűnik, azonnal keresni kezdik. Védik egymást és a szervezetüket.
- Nagyon nagy szükségünk van a teleportációs találmányukra -jelentette ki kategorikusan Bassett. - Anélkül nem kezdhetnének ki velünk. Csak azt nem tudom elképzelni, hogy rajtuk kívül ne találta volna fel valaki más is.
- Az könnyen lehet, de talán olyan jók az értesüléseik, hogy mindig mindent megtudnak - találgatott
Lecoq. - Esetleg megvásárolják a feltalálók hallgatását. Bassett a fejét ingatta.
- Pokoli jól kell csinálniuk, hogy ne szivárogjon ki semmi. Hány embert állított rájuk? Hányan tudnak egyáltalán a Counce-csoport létezéséről?
- Azok, akik benne voltak az ymiri kitelepítési akcióban. Ha kell, egészen pontosan meg tudom mondani. - Lecoq a homlokát ráncolta. - Mindenki úgy tudja, hogy az egész akció az ön ötlete volt és én voltam a végrehajtó. Nem hinném, hogy használna a hírnevünknek, ha kitudódna, hogy minket csak zsarolással rángattak bele ebbe az egészbe.
- Egyetértünk. - Bassett átlapozta Lecoq papírjait. - Nyilvánvaló, hogy mit kell tennünk. Nyomoznunk kell a listán lévő emberek után, minél többet meg kell tudnunk róluk.
- Kezdjük a Videó Indiával - javasolta Lecoq. Bassett rábólintott.
Counce valóban egy pillanat alatt eltűnt Lecoq embere elől, és azonnal visszatért a Regisre. Úgy találta, hogy Bassett ügyes embereire nyugodtan rábízhatja a kitelepítés további feladatait. Sürgősebb dolga volt Baráttal, az idegennel, Enni Zatokkal és Anty Dreeannel. Tudta, hogy Bassett nem nyugszik, és előbb-utóbb rájön a csoport létezésére.
Amikor találkozott Antyval, gratulált neki, amiért olyan sikeresen visszaadta Enni önbizalmát. A transzfax platformja mellett álltak, és az ymiri lányt nézték, aki tőlük tízméternyire feküdt, csukott szemmel élvezve a napsütést. Nem volt rajta semmi, csak egy napszemüveg.  Bőre már-már aranybarna volt.
Nagy eredmény volt, hogy sikerült leküzdeni a mélyen gyökerező gátlásokat. Counce eltűnődve nézte a lányt, és hangosan gondolkodott:
- Ez az élet rendje. Annak az embernek a személyisége, akit természetes szükségleteiben korlátoznak, deformálódik. Nem lehet büntetlenül megfelelni az emberi természettel ellenkező elvárásoknak. Vegyük például az idegenekhez való hozzáállásunkat.
- Nem látok összefüggést a kettő között - mondta zavartan pislogva Anty.
- No, figyelj csak - karolta át a vállát Counce. -Amikor az idegenek kitörtek az űrhajóból, és harcolni kezdtek, az színtiszta önvédelem volt részükről. Bennünket szigorúan a logikai szükségszerűség motivált, mivel tudjuk, hogy a két faj közötti ellenséges viszony katasztrófával jár. Könnyen ránk foghatják, hogy álmodozó idealisták vagyunk, mert a védekezés helyett a békés egyetértés megteremtésén fáradozunk. Ám ha a dolgok mélyére nézünk, nem önvédelemből tesszük-e? Gondolj csak bele! Hosszú távon csak így védhetjük meg önmagunkat, s mellesleg békében élhetünk egy másik fajjal.
- Igazad van - mondta rövid tűnődés után Anty. Counce tekintete elidőzött a fiatalember arcán.
Egészen jóképű kezd lenni. Egy szikrányi irigység támadt benne.
- Csinos a lány - mondta csak úgy mellékesen.
- Kicsoda? Enni? Igen, elég csinos - felelte Anty tettetett szórakozottsággal. Counce kajánul elmosolyodott, és magára hagyta a fiút.
Ahogy elment Wu szobája mellett, kivágódott az ajtó. Wu utánakiáltott.
- Saíd! Ramtól jött üzenet. Bassett mindent tud.
- Nem baj - mondta Counce, és belépett a kellemesen hűvös irodába. Wu szobájában négy ventilátor működött állandóan, olyan erővel, hogy majdnem lefújták az asztalon heverő papírokat.
- Nem véletlen, hogy négy nyomozócsoportot állított ránk. Keresteti Ramot, Falconettát és még két másik emberünket. - Wu mereven figyelte Counce arcát.
- A másik kettő is a Videó India munkatársa, ugye? - mondta Counce bosszantó egykedvűséggel. Wu nagy levegőt vett, és igent intett.
- Mit tanácsolsz, megmondjuk nekik?
- Természetesen, miért ne? - Counce-nak egyetlen arcizma sem rezdült.
- Ezt komolyan mondod?
- Persze. Tudtuk, hogy Bassett segítségét kell kérnünk. Tisztában kellett lennünk azzal, hogy előbb-utóbb rájön a titkunkra. Ha egy kicsit gyorsabb nálunk, észreveszi az áruló nyomokat. Szerencsére nem így történt. - Counce fogott egy széket, és leült Wuval szemben.
- Nincs ok aggodalomra - folytatta. - Hadd gyűjtögesse csak Bassett az információkat. Majd csak talál valami olyasmit, amiről azt hiszi, hogy csak ő tudja. Szólok majd Ramnek, hogy hagyjon számára olyan nyomokat, amelyek a Regisre vezetik.
- Miért?
- Ki akarom mozdítani a fészkéből. Azt akarom, hogy mi diktáljuk a feltételeket. - Counce eltűnődött egy pillanatra. - Nem akarok öntelt lenni, de az az érzésem, Wu, hogy kétféle ember, két őstípus létezik. Az egyiket én képviselem, a másikat Bassett.
Tudod, éppen annyi idős lehettem, mint ő, amikor kidolgoztam a teleportáció elméletét és megépítettem a transzfaxot. Bassett remek elme, de másként gondolkodik. Szándékaink fényévekre vannak egymástól.
Wu tapintatosan hallgatott. Counce magának beszélt, mintha barátja ott sem lett volna.
- Ha Bassett is abban a helyzetben lenne, mint én, ha tudná, hogy nem csak egy élete van a terv végrehajtására, talán ő is másként cselekedne. Talán türelmesebb lenne. Persze nem igazán hiszek ebben. Nem érdekelte volna akkor sem, hogy az ymiriek emberhez  méltatlan  körülmények  között  élnek. Mindig csak a saját érdekeit nézi. - Hirtelen megrázta magát és felállt.
- Ram mindent elintéz - mondta felélénkülve. -Azt akarom, hogy Bassett a saját hajóján jöjjön ide, és ne tudja, mi vár rá. Én majd kezelésbe veszem.
Wu továbbra sem szólt egy szót sem, csak egyetértőén bólogatott.
- Fölnézek a sarki bázisra is - mondta Counce -, hogy megtudjam, mi van Baráttal. Attól félek, hogy valami baja esik.
- Mi baja lehetne? - szólalt meg végre Wu.
- Falconetta szép eredményeket ért el vele, kezd helyrejönni. Remélem, hogy a segítségünkre lesz, és nem lesz akadálya a kapcsolatteremtésnek. Az Ymir szabad, várja őket, az övék lehet. Miért ne adnánk nekik oda azonnal mint jóindulatunk bizonyítékát? Megértetjük velük, hogy másutt ne sértsék az emberlakta világok érdekeit. Csak ennyit kérünk cserébe. Addigra talán majd olyan jól kijövünk egymással, hogy meghívhatjuk őket a Re-gisre is. Miénk a vezető szerep, mert mi már többet tudunk róluk. Időt kell hagynunk nekik, hogy érzelmileg fel tudjanak készülni az általunk előkészített találkozásra.
- Ez így nagyon szépen hangzik - mondta lelkesen Wu. - Nagyon biztató. Mikorra tervezed?
- Most azonnal hozzákezdünk - felelte Counce, és kiment.

Tizenkilencedik fejezet
Barát alkalmazkodott új életéhez, és megpróbálta önállóan intézni a dolgait. Amikor Counce kilépett a transzfaxból a sarki hidegbe, szemébe tűntek az idegen gondolkodás, a másféle látásmód csalhatatlan jelei. Egy félig kész építményt látott, amely különbözött az ember lakóépületeitől. Nem volt nagyobb egy kunyhónál, fagyott földkockákból épült, a rések között jég szikrázott a csillagfényben. Kövekkel körülrakott kert volt előtte, ahol ismeretlen, szürkészöld növények nőttek. A magok bizonyára az idegen hajóról kerültek ide.
Counce egyenesen a kunyhó bejáratához ment. Az sem az emberhez volt méretezve, hanem az idegenek zömök, kockaszerű testéhez. Bekopogott, és meghallotta Falconetta kedves hangját.
A kunyhó berendezése a hajóról származó ágyból, néhány sebtében összetákolt polcból, asztalból állt. Volt még egy-két apróság, amit Barát maga csinált. Falconetta a földön lévő párnákon kucorgóit. Alig látszott ki a szőrmék közül, de még így is fázott. Bent semmivel sem volt melegebb, mint odakint. Barát az ágyon feküdt. Kettejük között volt a tolmácsgép, amelyet Falconetta érkezésére készítettek elő a programozók.
- Szervusz, Said! - kiáltott örömében Falconetta. - De jó, hogy látlak! Barát, bemutatom...
A tolmácsgép működni kezdett. Egyszerre lehetett hallani az idegen és az emberi nyelv szavait.
- Emlékszem rád - mondta Barát. A tolmácsgép mély, de kellemesen zengő, férfias hangon szólaltatta meg. - Te voltál az, aki leszedte rólam a köteleket. Még meg sem köszöntem neked. Akkor nagyon meg voltam rémülve, de most már nem félek.
Jó volt hallgatni Barát szavait. Counce rámosolygott. Remélte, hogy Barát nem értelmezi félre, ha valaki rávillantja a fogait.
- Képzeld el - kezdte Falconetta -, Barát ökológus, és éppen kutatóúton volt. A tudományaik sokban hasonlítanak a mieinkhez.
- Az ökológiai megfigyeléseink is - egészítette ki Barát. - Tisztában vagyok azzal, hogy segítenünk kell egymáson, ha egy galaxisban élünk.
- Szeretnék mutatni neked valamit - mondta Counce -, és kérlek, mondd el, mint geológusnak mi a véleményed róla. Falconetta, ráérsz? Nem kell visszamenned a Földre?
- Tegnapelőtt megegyeztem Rammel, hogy a tartalék műsorainkat sugározza, így nem kell ott lennem - válaszolta. - Tehát nincs más dolgom, és ti is hasznomat vehetitek - tette hozzá ellentmondást nem tűrő hangon.
- Nem hiszem, hogy a szépségeddel elérnél valamit. - Counce ránézett az idegen szürke bőrére, s azon tűnődött, hogy milyenek lehetnek náluk a nők. Nem tarthatják túl soká távol az övéitől, hiszen Barát fiatal hímnemű egyed, nyilván neki is vannak elemi ösztönei.
Barát valószínűleg sejthette, hogy miről van szó, mert zavartan nézett egyikről a másikra.
- Hát akkor, gyerünk! - mondta Counce határozottan.
Kockázatos volt Barátnak megmutatni a transzfaxot, bár előbb-utóbb az idegenek is rájönnek, milyen eszközök vannak az emberiség birtokában, ha egész hajókat is képes eltéríteni.
Az Ymiren még ott voltak az ember keze munkájának a nyomai, a városok, a bevetett földek, az elhagyott állatok. De lakói egyelőre nem voltak.
Counce takarékoskodni akart az energiával, ezért olyan helyre vezérelte a transzfaxot, ahonnan jól láthatták a bolygó jeges hegycsúcsait, csupasz, köves fennsíkjait, a jégtáblákat úsztató sárgásszürke tengert.
Először Counce lépett ki, majd Barát, kissé bizonytalanul, de bátran, végül Falconetta. A két ember dideregve állt; itt hidegebb volt, mint a Regís sarkvidékén. Az idegen azonban áhítattal nézte az elébe táruló tájat.
Amíg Barát a kilátásban gyönyörködött, Counce intett a szemével Falconettának. Odaadták Barátnak a tolmácsgépet.
- Legutóbbi utatokon ezt a bolygót láttátok a világűrből.
Barát emberi módon értetlenkedve és csodálkozva nézett körül.
- Ez nem lehet ugyanaz - zengte a tolmácsgépen keresztül. - Amit mi láttunk, az lakott bolygó volt. A tieitek éltek rajta.
Counce emlékezetében végigpergette a történteket. Úgy döntött, nem magyarázza el most a részleteket. Arra ügyelt, hogy a szavai pontosak legyenek.
- Nincs szükségünk erre a bolygóra. Éltek itt emberek, de nagyon hideg ez a bolygó az ember számára. Amikor megtudtuk, hogy a ti fajotok a jeges klímát kedveli, úgy gondoltuk, hogy nektek adjuk. Ti több hasznát vennétek.
- De még mennyire! - Barát kitárta mellső végtagjait, mintha magához akarná ölelni az egész tájat. - Ilyen gyönyörű világot még sosem láttam!
Counce gyanakodva nézett rá, és arra gondolt, hogy Barát egy kissé elragadtatta magát, ami a látványt illeti. Falconetta észrevette a csodálkozását, és kuncogni kezdett.
Barát felfedezőútra indult, s azok ketten követték, bár majdnem megfagytak. Csaknem két óra telt el, mire visszaértek a transzfaxhoz. Már messziről látták, hogy valaki a platformon áll és a vidéket kémleli.
- Ne haragudjatok - szabadkozott Counce -, előreszaladok, megnézem, ki az. - Futni kezdett. Amikor közelebb ért, Kátyára ismert.
- Szóval itt vagytok - mondta szemrehányóan. -Igazán szólhattatok volna, hogy hova mentek, hol vagytok. Fogalmunk sem volt, hogy Falconetta és Barát hova tűnhetett. Benneteket kerestünk a fél galaxisban, mire Wunak támadt egy ötlete.
Counce ártatlanul körülnézett.
- Nagyon jól vagyunk - mondta. - Mi a gond?
- Csupán annyi, hogy a második idegen hajó is elindult az Ymir felé. Már azon voltunk, hogy eltérítjük ezt is, amikor Wunak eszébe jutott, mit mondtál neki. Mindenesetre halálra aggódtuk magunkat.
- Mikorra ér ide a hajó?
- Két-három nap. Nyolc óránk van, hogy bemérjük a transzfaxon, mielőtt kikerülne a hatáskörünkből.
- Két-három nap - ismételte Counce gondterhelten. - Hát jól van, jöjjenek csak nyugodtan. Méltó fogadóbizottságot állítunk a tiszteletükre. Irány a Regis! - mondta a transzfax vezérlőjének. Belépett, mielőtt Kátya egy szót is szólhatott volna.
Alig várta azt a pillanatot, amikor az idegen hajó leszáll, és a legénység saját fajának képviselőjét pillantja meg az idegen bolygón. Kíváncsi volt, mekkora lesz a meglepetésük. Az a látvány lesz az igazi jutalma.
Volt még idejük, hogy Baráttal elvonuljanak és megbeszéljék, milyen fellépés lenne a leghelyesebb. Minden ezen a találkozáson múlik. Végre elkészültek mindennel, és a leszállópálya körüli sziklák tövében a megfelelő jelzésekre vártak. Barát egy jól látható helyen állt. Egy hangszóró volt nála, amelynek fogantyúját átalakították, hogy tartani tudja.
Megérkezett a hajó. Először a tisztek szálltak ki, tele rangjelzésekkel. Gyanakodva állták körül Barátot, akinek jelenlétére egyáltalán nem számítottak. Fegyver volt náluk, idegesen néztek körül, mintha váratlan támadástól tartanának.
Barát hosszan beszélt. Aztán körbevezette őket a közelben, megmutatta nekik a lakatlan várost, amelyet valaha Festerburgnak neveztek. Látták a pusztuló vetést és a magukra hagyott állatokat. Amikor visszatértek a leszállópályához, Barát intett az emberek felé.
Counce és Falconetta alakja tűnt fel a pálya két szélén, amint lassan, sietség nélkül közeledtek a jövevényekhez.
Egy bizonyos távolságban megálltak, Falconetta fölemelte a tolmácsgépet. Barát kioktatta őket, hogy
mivel kezdjék. Falconetta szertartásosan sorolni kezdte az idegenek közötti barátság előnyeit.
Az idegenek még mindig zavarban voltak, de már nem voltak annyira bizalmatlanok. A fegyvereiket letették maguk mellé. Egyikük, feltehetően a hajó kapitánya, odament a két emberhez. Tetőtől talpig alaposan végigmérte őket. Végül egyértelműen mutogatva elkérte tőlük a tolmácsgépet.
Furcsa volt, hogy ugyanazon a hangon szólalt meg, amelyet Baráttól megszoktak, de a gép ennyire volt képes.
- Nagyon sajnáljuk, ami az első hajótokkal történt - szólalt meg Counce. - Sajnos a legénység ránk támadt, noha mi békés szándékkal közeledtünk hozzájuk. Tizennyolc emberünket megölték, mielőtt védekezhettünk volna. - Azt nem tette hozzá, hogy csupán időre, fáradságra és energiára volt szükség, hogy pótolják az elvesztett életeket. - Ez nem ismétlődhet meg többé.
Jól megértették egymást, a magyarázkodások, az ügyetlen gesztusok a kölcsönös bizalom reményét fejezték ki. Counce nagy lélegzetet vett, és folytatta:
- Ha féltek tőlünk, elmehettek. De akkor ne gyertek többé vissza. Ám ha úgy gondoljátok, hogy meg tudtok velünk barátkozni, legyen tiétek ez a bolygó. Nektek adjuk, a ti népeteknek.
Várt, amíg a nagy, szürke idegen lény összeszedi a gondolatait, mielőtt válaszol. Ahogy múltak a másodpercek, hirtelen megrendülés vett rajta erőt. Vállalta a feladatot, előkészítette a tervet, mindent megtett ezért a pillanatért.
Nagyszerű öröm töltötte be egész lényét. Ez vagyok én, gondolta, egy ember, aki egy egész bolygót ad ajándékba. Az én kezemben van az emberiség és az idegenek sorsa. Ember kezében még nem volt soha ekkora hatalom.
Az idegenek kapitánya hátrébb lépett, és tisztjeivel kezdett tanácskozni. Halkan beszéltek, ezért a tolmácsgép nem tudta venni a szavaikat. Amikor befejezték, a kapitány megfordult.
- Nem félünk tőletek - szólt hozzájuk. - Bizonyságul átadjuk nektek fegyvereinket.
- Ha úgy látjátok jónak, ám legyen - mondta Counce udvariasan. - Egyikünk sem használhat fegyvert a másik ellen.
Rövid habozás után az idegenek közelebb léptek, letették fegyvereiket, majd ismét visszaálltak szorosan egymás mellé. Miattuk már nem kell aggódni, megoldódott közös sorsuk. Csak egyvalami maradt hátra.
- Said! - suttogta Wu, amikor Counce-hoz ért. - A Földről üzenték, hogy Bassett elindult. Ram azt mondta, hogy tegnap óta nem hallottak róla, az űrhajója sincs a helyén. Valószínű, hogy a Regisre tart. Biztos vagy benne, hogy helyes, amit teszel?
Counce szája sarkában titokzatos mosoly bujkált.
- Annyira biztos, mint még soha életemben. De azért kívánj szerencsét!

Huszadik fejezet
Úgy érezte, hogy az Ymiren átélt nagyszerű élmény kiszívta belőle az összes életerőt. Elgyötört volt, de nem fizikai fáradtság volt ez, hanem mélységes szellemi kimerültség. Elfáradtak a gondolatai, elméje megöregedett. Mindegyik halála után fiatalabb testet kapott, lelkét és szellemét is megfiatalították a tudósok, akik újjászületésénél bábáskodtak. Ám agya, gondolkodásmódja, emlékezete és személyisége megváltoztathatatlan volt. Három évszázad örökös küzdelme, hogy mindig a legjobbat tegye, nem múlt el nyomtalanul fölötte.
Egyedül volt a Regis bázisán. Mindenki az Ymirre ment, arra az esetre, ha valami közbejön. Robotok végezték az állandó megfigyelést, rögzítették az eseményeket, hogy az emberek később elemezni tudják. Őt is figyelték, de kérdezni vagy közbelépni nem tudtak. És neki pontosan erre volt szüksége.
Meglepődve tapasztalta, hogy szégyenli magát azért, amire készül. Mintha gyáván megfutamodna. Csak ő teljesítheti be a sorsot, ő az az ember, aki a legnehezebb feladatot kapta osztályrészül. Nem cselekedhet hétköznapi ember módjára, hiszen nagy kötelességet vett magára. A sors kérlelhetetlen ereje készteti cselekvésre.
Senki nem bánt úgy a transzfaxszal, mint ő. Soha senki nem tudná ellenőrizni, hogy mit kódolt be, mégis hagyott maga után néhány félrevezető nyomot. Sietnie kellett. Az Ymiren előbb-utóbb feltűnik valakinek, hogy elment. Legelőször a Régisen keresnék. Hadd keressék csak, de megtalálniuk nem szabad.
Amikor végre elkészült, fellélegzett. Elismerően végignézte a bonyolult, okos szerkezetet. Mindennel megvolt: működésre készen állt a berendezés, amely megtévesztő irányba tereli az űrhajó hullámait. A transzfax egyik robotja feltűnően sok energiát fejlesztett, hogy több fényévnyi távolságra gyanakodjanak.
Még egyszer körültekintett a Régisen, aztán belépett a transzfax erőterébe.
Maga sem hitte, hogy ilyen tökéletesen sikerült. Hihetetlen volt, hogy parszekekkel távolabbra, egy fénysebességnél gyorsabban száguldó űrhajóba teleportálja magát. Pedig el kellett hinnie, hiszen itt állt Bassett fülkéjében, és az átlátszó tetejű asztalba süllyesztett sakktáblát nézegette.
Senki más nem volt a helyiségben. Kívülről zajok szűrődtek be. Bassett bármelyik pillanatban visszajöhet. Nem érdemes keresni a hatalmas hajón. Co-unce elégedetten mosolygott magában, megkerülte az asztalt, és leült Bassett székébe. Megkínálta magát a szivarjából is. Élvezte a várakozás feszültségét.
Alig szívott egy körömnyit a szivarból, amikor Bassett belépett. Elég zaklatott lehetett, mert első pillantásra nem ismerte fel látogatóját. Elsápadt, meg kellett támaszkodnia az asztal szélében. Nem tudott megszólalni.
- Üljön le, Bassett - mondta szinte kedvesen. - Beszélnünk kell egymással.
Bassett idegesen tekingetett jobbra is, balra is.
Az ajtó automatikusan becsukódott mögötte, és Lecoq most valószínűleg nem hallgatja a beszélgetésüket, mint az első alkalommal. Ismét kettesben volt Counce-szal, szemtől szemben egymással ugyanabban a helyiségben. Engedelmesen leült, mintha Counce-nak szuggesztív erején kívül más fegyvere is lenne.
Counce megvárta, amíg Bassett valamelyest megnyugszik, és arca visszanyeri eredeti színét. Lepöccintette a hamut, és egyenesen Bassett szemébe nézett.
- Jól sejtette, hogy Ram Singh az ügynökünk -kezdte nyugodtan. - Akkor azonban tévedett, amikor azt feltételezte, hogy valami eldugott, ismeretlen bolygón van a bázisunk. Megkértem Ramet, hogy vegye rá magát a társaságunk utáni nyomozásra. Tudtam, hogy személyesen indul utánam, mert nem bízik az embereiben. Pedig bízni tudni kell.
- Mi... Mit akar tenni? - kérdezte Bassett rekedten.
- Meg akarom akadályozni abban, amire készül. - Előrehajolt, és rákönyökölt az asztalra. - Maga nagyon veszélyes ember, Bassett. Megmondjam, miért?
Bassett az ajkát harapdálta, de kezdte visszanyerni az önuralmát. Azt latolgatta, hogyan tudná riasztani Lecoqot. Szórakozottan bólogatott, csak hogy az időt húzza.
- Hiába okos ember maga, néha nem veszi észre a legnyilvánvalóbb dolgokat. Ehhez pedig túl nagy hatalom van a kezében. Ha hibázik, az végzetes lehet. Persze nem is a maga számára, hanem az egész emberiség szempontjából.
Amikor Bassett végre megszólalt, ismét a régi volt. Összeszedte magát.
- Micsoda? Miket beszél?
- Első találkozásunkkor azt mondtam, hogy maga akarja kormányozni az egész galaxist, de egyvalamit nem vesz figyelembe. Csupán azt a tényt nem akarja felismerni, hogy a hatalom már most is a mi kezünkben van.
- Kétlem - vetette ellen Bassett. - A maguk titkos szövetségének van befolyása, azt elismerem, de nincs sem hatalma, sem ereje.
- Nincs hatalmunk? - mosolyodott el Counce. -Annak ne volna hatalma, aki egész bolygót ad ajándékba? Erőtlen volna, aki eldönti két faj sorsát, s megparancsolja nekik, hogy békében éljenek?
- Kettő? Azt mondta, két faj? - ámult Bassett. Counce bólintott.
- Érti már, remélem, hogy miért veszélyes maga. Az emberiség ellenségévé vált azáltal, hogy önmagán kívül nem gondol senkire.
- Hazugság, ostobaság - mondta Bassett váratlan nyugalommal. - Egyszer már elfogadtam a kihívást, és maga átvert. Most még egyszer elfogadom, nincs vesztenivalóm.
- Ebben igaza van - mondta Counce. - Maga elvesztette az élethez való jogát.
- Lecoq! Azonnal ide! - Bassett a fejét rázva ordított.
Counce felállt. Tekintetével azt a vonalat kereste a kabin falán, amelyből az első alkalommal megtudta, hogy a válaszfalat eltávolították. Tekintetével most is megtalálta a nyomáskiegyenlítők csavarjait. Ha a berendezések elromlanak, a hiperfotonikus sebességtől a hajó darabokra esik szét.
Megtapogatta a zsebét. Benne volt, ami neki kellett: egy közönséges zsebkés.
Kívülről futó lépések zaja hallatszott. Kivágódott az ajtó. Counce akkorra már kinyitotta a bicskát, és a pengét bedugta a falon látható keskeny résbe. Kifeszítette az egyik kompenzátor csavarját.
- Állítsátok meg! - üvöltötte Bassett. - Mindnyájunkat megöl.
Amikor Counce kifeszítette a második csavart is, eltörte a kés pengéjét. De ennyi elég is volt. Máris hallani lehetett a hajó fémtestének sivítását. Vibrált, rázkódott minden, ahogy a lemezek meggörbültek.
A kabinajtóban két ember állt halálra váltán. Bassett arcán először meglepődés, aztán gonosz diadal tükröződött, amikor rájött, hogy Counce sem menekülhet.
A hajó darabjaira hullott szét, a roncsok magukkal ragadták az embereket. Counce az öntudatlanságba zuhant, amelyre oly régen vágyott. Bassett azzal a biztos tudattal halt meg, hogy ellenfele sincs többé.
Néma csönd lett, az űr fagyos csendje.
A bujkáló fájdalom hullámai eljutottak az öntudatlan agyhoz. De hiszen nem fájhat semmi. Az, aki Sai'd Counce volt valaha, sosem érezhet már semmit.
Újjászületik - villant fel a gondolat. De hisz ez nevetséges! Ötször született újjá, pihenés nélkül,
nyomban azután, hogy meghalt. Nem érti, miért csinálják. Nem éri meg nekik.
Egyszer csak megpillantotta a körülötte keringő roncsokat. De ez nem megörökített emlék volt, ez maga volt a valóság, ez maga volt a halál. Akkor mégis mi történik most vele?
Nem mondta volna meg elég érthetően, hogy elege van, belefáradt az életbe? Tehetetlen düh ébredt benne. Nevetséges, hogy tőle függetlenül történik mindez.
Egyetlen izmát sem tudta megmozdítani. Talán csak a szemhéját. Igen, egyedül az engedelmeskedett az akaratának. Fáradtan becsukta a szemét.
Szőke hajjal keretezett keskeny arc hajolt fölé. Világoskék szemek néztek rá.
- Enni Zatok? - kérdezte alig hallhatóan.
- Hurrá! Sikerült! - hangja remegett, kék szeme megtelt könnyel. - Anty! Anty! Felismert!
Most egy sötétebb bőrű, férfias arc úszott be a látómezejébe.
- Kész csoda - mondta egy hang.
Counce úgy érezte, a szemét sem képes nyitva tartani. Újra sötétség borult rá.
- Mi a csudát csináltok? - kérdezte.
- Időtlen időkig kerestünk - mondta Enni. -Az idegenek egyik hajója talált rád, és visszahozott a Regisre. Megfagytál a világűrben, amikor Bassett hajója felrobbant. Eleinte nem tudtuk, hol lehetsz, aztán rájöttünk. És valóban ott voltál, de mi egy lépéssel lemaradtunk. - Az utolsó szavakat megrendültén ejtette ki.
Counce résnyire nyitotta a szemét, és a lányra nézett.
- Időtlen idők óta - ismételte tűnődve. - Nem sokat változtál, igaz?
- Te sem - mondta vidáman Anty. - Valamennyien előző formád feltámasztása mellett kardoskodtak, amikor nem akadtunk a nyomodra. Én ellene voltam, mert úgy gondoltam, jó okod volt arra, ha hagytad magad Bassett-tel együtt felrobbanni.
- Te legalább megértettél engem - mondta Counce keserűen. - Helyrepofoztok, hogy magam vessek véget az életemnek.
Enni levegő után kapkodott ijedtében.
- Komolyan mondod? - suttogta. - Haragszol, mert visszahoztunk?
Counce nem válaszolt azonnal. Megnyalta kicserepesedett ajkát.
- Mi történt az utóbbi időben? Ha jól intézitek a dolgokat, talán visszajövök. - Elhallgatott. - Ki vette kezébe az irányítást?
- Anty - válaszolta Enni, és büszkén nézett arra a férfira, akihez tartozott.
Counce behunyt szempillája mögött képek kezdtek peregni. Kell még néhány száz év, hogy megvalósuljon az álmuk. Ennyi idő éppen elég a pihenésre.
- Akkor a viszontlátásra. Visszajövök.