Joanna Russ - Mindennapi depressziók
Drága Susanillamilla!
Lady Sappho, csupa cirkalmas arany betűkkel, lesz a könyv címe, amelyet hamarosan megírok (nem írok meg).
Gaywick a könyvesbolt gótikus részletében tűnt föl ma reggel, amikor Marvin Harris Kulturális materializmus című (poli sci-fi) könyvét kerestem. Maga a cím (Gaywick és nem Harris) levendulaszínű, a háttérben titokzatos kastély, egyetlen kivilágított ablakkal, elöl (a tenger közelében) sötét és jókötésű fiatalember, Byron stílusában és lovaglócsizmában mered a pontra, ahol a hősnőnek kellene lennie, de helyette egy törékeny alkatú, angyalarcú, szőke ifjút látunk. Az én könyvemben két hölgy szerepel majd.
Megdumálhatnám veled a vázlatot?
Az "illamilla" első "a" betűjénél sötét hősnőm nevet talált magának. Lady Mary de Soyecourt lesz, aki görög nyelvű verseket ír (innen a címben jelzett álneve). Apja, Lord de Soyecourt, normann származású (megkérdeznéd a mittudoménkicsodádat, hogy ez lehetséges-e?), aki afféle elfajzott arisztokrata, Kőszikla Mary csodálója, és a lányát fiús nevelésben részesítette. Emellett "természetfilozófus" volt (vagyis lényegében természettudós, azaz kémikus, Lavoisier barátja, és belekeveredett valahogy a francia forradalomba is (a megfelelő oldalon, vagyis az arisztokrácia ellen, de nem a "szélsőségesek" pártján, vagyis mégsem egészen a parasztok mellett). De ennek még egy kicsit utána kell néznem valahol. Virágágyások, zeneórák, Chippendale-tálak(?), antik tölgyfa bútorok, pompás birtokok, titkos szobácskák s a többi. Lady M. mamája a Mélyhomoki Pöttyösök közül való volt, név szerint Lombtövi Aliz, akit a lágy devoni éghajlat alól elhurcoltak, hogy a kemény yorkshire-i telek keltette tüdővész vigye el, a mocsárvidék közepén álló, hatalmas és fűtetlen Soyecourt-kastélyban. (Kérdezd meg Eleanort, létezhet-e ilyen kastély!) Közvetlenül a halála előtt (mármint Aliz) szült két szerető ikret, Richárdot és Maryt, akik közül Richárd volt idősebb tíz perccel. Miután mindkét szülőjük meghalt, a két gyereket (Richárd úszik az adósságokban, kártyázik, ópiumot szív, iszik, örökölte anyja gyönge tüdejét, rengeteget köhög) hitvány nagybátyjuk, William De Soyecourt, R. és M. apjának öccse nevelte föl, aki a markában tartja a fiút (névlegesen a birtok urát), visszaélve annak adósságaival és megroppant egészségével meg egyebekkel.
A birtok - mára - teljesen lerongyolódott.
Az öreg Soyecourt tíz évvel ezelőtt végezte be földi pályafutását egy lovas balesetben, amikor Mary még csak tizenöt éves volt.
A lány persze nem hiszi, hogy egyszerű balesetről volt szó.
Ám, mivel nincs elég bizonyítéka, amelyre alapozva megerősíthetné a sötét praktikák gyanúját, Mary némán hallgat az esetről. Ideje javát apja laboratóriumában tölti, higany-oxidokkal végzett kémiai kísérletekkel, repedt lombikok és palaborítású munkaasztalok (ennek utána kell néznem) és mindenféle, a Bundes-lámpa előtti korból származó szerkezetek között. Mary megpróbál fényt deríteni a flogiszton titkára. (Mindezt alaposan meg kell még néznem a könyvtárban).
William bácsi vagy goromba és buja, vagy fontoskodó és ideges (neked melyik tetszik jobban?), de ha fontoskodó és ideges, akkor Lombtövi Aliz bátyjának kell lennie, aki életet lehel a gazdaságba. Vagyis amolyan papféle. Tudod, a Lombtöviek nemesek ugyan, de nem arisztokraták. ÉS amennyiben f. és i. (fontoskodó és ideges), akkor Minduntalan Lord Pórudvari, az igazi, londoni gonosztevő, aki züllött és aljas, s akit William bácsi szívből gyűlöl, mivel zsarolja őt (mármint Lord P. Bili bácsit). Lord D. különben nagyon hasznos figura, mivel még egy falusi varrónőt is megerőszakolhat, vagy megpróbálkozhat vele, illetve inzultálhatja… ugye érted, nem Lady M.-ről van szó, hanem a másik hősnőről, a szőkéről.
Hm, még egy hősnőnévre lenne szükségem.
Drága Susannafal! (Elég szilárd megszólítás, nem igaz?)
Már meg is van! Le a kalappal előttem!
A zsarolás, veszély és titok e forgatagában (a hátsó borító zagyvaságaiból idézem) nyomban kiderül:
JÓFAI FANNY kisasszony Kelet-Wessexből származik, egy kurtanemesi (de annál rátartibb) famíliából.
Lady Mary azért fogadta fel őt (Fannyt), hogy elkészíttesse vele a könyvtáruk teljes katalógusát (ezt Gaywickből kölcsönöztem, szóval ki kell találnom helyette valami mást)… nem is, inkább a radikális, sőt talán egyenesen munkásmozgalmi) nézeteket valló Lady M. által alapított falusi iskolát vezeti. (Ez ugyanis valahogy összeegyeztethető-hasonlítható egy birtok igazgatásával.)
Most pedig a birtokot kellene valahogy elneveznem. Sáros? Derűs? Nyűgös?
Nyűgösben mindig a tavasz volt a legkedvesebb…
Lombtövi Aliznak (egyébként) megszakadt a szíve, úgy halt meg. Afféle regényes, tizennyolcadik századi, nők közötti barátságról van szó, amelyre mindkét fél részéről a szenvedélyes hűség jellemző, seregnyi könyv közös elolvasásával és többkötetnyire rúgó levélváltással jár. A nagyravágyó Lombtövi szülők hozzákényszerítették a lányukat de Soyecourt lordhoz, aki (szegény fickó!) mit sem sejtett menyasszonyának elhatalmasodott búskomorságáról és örökösen (de a legcsekélyebb eredmény nélkül) próbálkozott annak feloldásával. Alizzal tehát a tüdővész végzett a heverőn, de előbb még - valahol egy erdőben, az Olasz-Alpokban - megszülte az ikreket. Egy viharos éjszakán kétségbeesésében kirohant a vadonba, és a fenyőerdő kellős közepén, egy parasztviskóban, egyetlen cigány öregasszony társaságában világra hozta gyermekeit. Nos, a TITOK (hah!!!) abban rejlik, hogy Richárd nem az idősebb volt, hanem néhány perccel fiatalabb, amiről csupán William bácsi tudott, mivel éppen idejében érkezett oda… mialatt mindenki más a bozótost bújta, szegény Lady S. …(Lady A….?) után. Akárhogy is, megvesztegette a parasztasszonyt (és azóta is folyamatosan tömnie kell pénzzel), hogy azt mondja, Richárd született elsőként, MIVEL Mary és Richárd velejéig romlott nagyapja (aki egy szexmániás disznó volt, és akit a felesége nyersessége és durvasága miatt három hónapnyi házasság után otthagyott), kizárólag azzal a feltétellel hagyta a birtokot Mary apjára, ha az elsőszülött fiú lesz. Mindez különleges hatalmat biztosít William számára a fivére (vagy sógora) és még inkább Richárd és Mary fölött. Még az is lehetséges (ha neked is úgy tetszik; nos, tetszik?), hogy W. bácsi végzett de Soyecourt lorddal, miután a megvesztegetésével kudarcot vallott, vagyis Wm. megpróbálta lekenyerezni de S. urat, mire de S. a rendőrséghez (illetve annak valamilyen tizennyolcadik századi megfelelőjéhez) fordult, és William ekkor fogadott föl valami zsiványokat, hogy a fivérét (sógorát) tegyék el láb alól. Ezáltal tartja őt (William bácsit) a markában Lord D., aki tud a dologról (vagy talán éppen maga követte el a gaztettet).
Eredeti, első osztályú, huszonnégy karátos, gótikus TITOK! P. S.: Vajon létezik-e Kelet-Wessex? (Vagy Nyugat-Sussex?) Ezt még ki kell derítenem!
Drága Susucle!
Ez a vázlat már éppen elegendő az induláshoz. Szóval, Jófai Fanny kisasszony éjszaka utazik egy kellemetlenül túlzsúfolt postakocsin, amely kerekeinek minden egyes fordulatával egyre közelebb és közelebb viszi őt a könyvtár vaskos kötetei közé rejtett olaszországi levelezéshez. Merő véletlenségből (ottlétének harmadik napján) Fanny megtalálja a leveleket a Corinne egyik kötetében, és vacsora közben ártatlanul említést is tesz róluk. És bár Fanny nem ért latinul vagy görögül, kiválóan beszéli a modern nyelveket. Ettől a pillanattól kezdve sűrűsödnek fölötte a halálos veszedelmek.
Gondolod, hogy "ő"… na, találd ki, kicsoda!… föltartóztathatja azt a kocsit?
Hogy túl sok minden történik, túl hamar? Meglehet.
Hanem mégis (a mocsárvidéken igazi fiús vadóccá nevelkedett) Lady Mary állítja meg a hintót, álarcban és lövésre kész pisztolyokkal a kezében, "pénzt vagy életet" követelve az utasoktól… de nem, végül mégsem vesz el tőlük semmit, csupán egy csókot rabol a sarokban kuporgó csinos hölgytől (Fannyt). Ennek aztán, miután minden részletét kellően kidolgoztam, igazán lenyűgöző jelenetnek kell lennie. Képzeld csak el a mi törékeny, szőke és szépséges (ám bátor) hősnőnket, amint szembentalálja magát másik vad, sötét, byrony hős(nőnkkel)… a követelés természetesen földühíti, de mégis valami ösztönös rokonszenvet érez e vakmerő fickó iránt (akinek Fanny látja őt), s akinek csipkés kézelője megmagyarázhatatlan szikrát lobbant Fanny józanul egyszerű, puplin ruhaujjában, miközben ez a "Büngösdi Bandi" behajol hozzá a hintó ablakán. Sőt, talán éppenséggel maga Fanny az, aki nem is tudja, mitől szédülten, magához vonja az ifjú fejét, és forró csókot nyom meglepően sima arcára. És talán éppen Mary pirul tőle mélyebben. Akárhogy is, Fanny valahogy elszomorodik, amikor a "legény" tovavágtat a lápvidéken.
Pemberleyben viszont Lady M. csupán különös, lompos alak: görnyedt és rekedtes hangú, egyszerű vászongúnyában, kopott főkötőben, zöldes üvegű okuláréval az orrán, szóval a megtestesült, szeszélyes aggszűz. Fanny minderről a következőket írja a naplójában:
Lady Mary olyan különös teremtés! De ugyanakkor nagyon is jókedélyű és kedves, olyan művelt és olvasott, hogy ellenállhatatlan vonzódást érzek iránta. Szegény Lady! Hiszen alig van társasága rajtam, a fivérén és a nagybátyján kívül, aki elég unalmas és kellemetlen alaknak tűnik, egyáltalán nem olyan, amilyen társaságra, szerintem M. vágyhat…
Eztán következnek hosszú beszélgetéseik, látogatásuk a családi képtárba, egyenesen Lombtövi Aliz arcmásához, amelyen látni lehet, amint könnycseppek buggyannak elő Lady Mary zöld szemüvege alól. Ezután következik Fanny elragadtatása teljesen önálló hálószobája fölött. (Igazi, trónon ülő királynőnek érzem magam! Bár különben a szobám jókora, majdnem üres, alig van benne valami bútor, szóval ugyanúgy néz ki, mint a kastély többi része…), nem kis honvággyal fűszerezve szegény, de annál vidámabb családja után (és mindezt beleírja a naplójába), kiegészítve a Lady M. társaságában a birtokon tett sétákkal, miközben háziasszonya végzi a gazdaság ellenőrzésével kapcsolatos tennivalókat, Richárd pedig az ópiumszívó egzotikus álmaiban gyönyörködik (az ágyán fekve), a párás kertben olvas valamit (köhögve), vagy éppen láztól csillogó szemmel látogatja a szerencsejátékokat, amelyeket William bácsi rendez egy kis külvárosi villában, amit ő (mármint W. bácsi külön erre a célra bérelt ki). (Igen, brutális, durva és buja alak!) A két nő lassacskán egészen összebarátkozik, de Fanny növekvő boldogsága nem rejtheti el előle Mary lépten-nyomon megnyilvánuló, homlokegyenest ellenkező érzelmeit, búskomorságának kiszámíthatatlan pillanatait (sőt, valóságos szenvedését), amit a legártatlanabbnak tűnő cselekedetekkel vagy szavakkal vált ki belőle olykor. F. így ír erről a naplójában: Végre van egy igazi Barátom! (sic!), olyan, aki igazán megérdemli ezt a nevet! Hogyan lehet képes egy ilyen művelt, jóságos és előkelő származású valaki ennyire őszinte szívvel szeretni egy olyan egyszerű és jelentéktelen alakot, amilyen én vagyok? És mégis szeret!!!
Egyszer, merő kedvességből, ami mellesleg elég rosszul sül el, Lady Mary magával viszi Jófai kisasszonyt, hogy a faluban meglátogassanak két varrónőt, Mary barátait, akiknek egyike kemény és szögletes, a másik tömzsi, akár egy cukorrépa, mindkettő harmincas éveiben járhat (vagyis középkorú) …akik már jó tíz éve együtt élnek, és jobban ismerik Maryt, mint ő saját magát, vagyis azonnal rájönnek Fannyhoz fűződő kapcsolatának természetére, és arról fecsegnek nekik, mennyivel többet ér az igaz barátság kincsestára, annál a hamisan csillogó, álságos örömöket nyújtó és tévelygő szenvedélynél, amelyet ostobán Szerelemnek neveznek, s amely oly sokszor lesz a nők romlásának okozója, és olyan csalódások előidézője, amelyeket még említeni is fájdalmas lenne. Végül, miután M. és F. távoznak a varrónők szerényen (de annál ízlésesebben) berendezett otthonából, Szögletes élcelődik Répával (vagy fordítva), a londoni hölgybarátságokra annyira jellemző könnyelműségről és zavarosságról. (Ide majd bele kell szőnöm Mrs. Manley elménckedéseit és a 18. századi hölgyklubok valóságát.)
Hanem most ágyba!… hogy ott álmodjam meg a történet soron következő részleteit.
P. S.: Tudnál róla, hogy egyes Erzsébet-kori dámák botrányosan provokálták az urakat, amikor férfiruhába öltöztek… kivéve a gatyapőcöt, amit egyenesen a nyakukban viseltek? Pedig így igaz!
Drága Suz!
Egy BÁL!!! (Boldogan számolok be róla.) Fanny most oldalakon keresztül siránkozhat arról, mit vegyen föl (itt rengeteg leírást adhatok különféle ruhákról) és William bácsiról (a komisz és durva alakról), aki szerencsétlenné teszi az életét (szándékosan), amikor az unokahúgáról élcelődik, vagyis azt feszegeti, hogy fest majd Mary a bálon otromba szemüvegében és lompos gúnyájában.
Hanem… mintha magadtól nem tudnád!… Lady Mary e ponton megszabadul silány álcájától, és nem csupán föltárja előtte (Fanny előtt) "betyárszerep"-ének titkát, hanem egyenesen megdöbbentően jóképű meggyszínű szaténruhájában és anyja (smaragd) ékszereivel. Az arca kivirágzik, az alakja arányos és ruganyos, mosolya boszorkányos, a szeme szikrákat hány, viselkedése és modora a legcsekélyebb kívánnivalót sem hagyja maga után.
Mindkét hölgy visszautasítja a legjóképűbb ifjak közeledését is (ide majd nevek kellenek!), az egész környékről, csak hogy egymással cseveghessenek fölszabadultan.
Megosztják legizgalmasabb gyermekkori élményeiket, és föltárják egymás előtt szívük legbensőbb titkait.
Intim kapcsolatukra ekkor már az egész környezet fölfigyel.
Gyönyörteljes elfoglaltságukat folyton megszakítják a hozzájuk törleszkedő urak, így azután, jóval a bál vége előtt, Lady Mary elviselhetetlen főfájásra panaszkodik, mire a két hölgy visszavonul a kihalt konyhába (éléskamrába?), Lady Mary itt teljesen kitárulkozik, miszerint az egész mulatság alatt "képtelen volt igazán kiélvezni annak társaságát, aki mindenki másnál közelebb áll a szívéhez"… amitől Fanny mélységesen megilletődik, de azért visszafojtja a könnyeit… Mire barátja (Mary) egyenesen kimondja, hogy rá gondol… Fanny erre már csak szipogni kezd… s végül táncra perdülnek a kamrában csüngő füstölt húsok és lekvárosbödönök között, kölcsönösen esküdözve egymásnak örök Barátságukról.
Ám ekkor történik valami!
A légkör lassan megváltozik körülöttük.
Kínos és mégis valahogy emelkedett érzés tölti el őket.
Még közelebb húzódnak egymáshoz.
Lady Mary szemében könnyek csillognak.
Fanny is sírással küszködik, de nem tudja igazán, miért.
Lady Mary nyakában (nemzedékeken keresztül anyáról leányra szállt) gyémántok villognak (akár megfagyott könnycseppek).
Mindketten remegnek.
Ez a legelső csókjuk.
Fanny (fehér ruhájában, nyakában az anyjának arcképét rejtő aranytokkal) átadja magát az ártatlan gyönyörűségnek. A csókok és új érzelmeit az életre szóló barátság természetes következményének érzi.
Ám Lady Mary ekkor fájdalmasan összevonja a szemöldökét, kitépi magát Fanny öleléséből, és kétségbeesetten elviharzik, a marcangoló bánat karmai között hagyva a lányt.
Mivel Marynek, a nagybátyjához hasonlóan van egy bűnös titka.
De vajon mi legyen az?
Öregem!
Az Isten áldjon meg! Hát persze! Mary titka maga a szex! Évekkel azelőtt, huszonegy éves korában, Marynek volt egy másik barátnője, egy bizonyos Miss Bethel, aki menekült előle (mármint Mary elől), amikor kiderült, hogy egymás iránti vágyaik testi természetűek. Amikor egy alkalommal a szülők, akik nem nézték jó szemmel Lady M. ilyen erős befolyását a lányukra, elvitték őket nyaralni az Alpokba (persze nem törődtek volna a dologgal, ha Mary gazdag, de így Miss B. számára már kiszemeltek vőlegénynek egy vagyonos serfőzőmestert), a szerencsétlen Sophia, aki utálta a serfőzőt, és az önvád is marcangolta, megoldotta kettejük problémáját: egyetlen szökkenéssel levetette magát az Alpok egyik csúcsáról. Buja vágyaik különben ártatlan fölidézője, Lady M. természetesen felelősnek érzi magát Miss B. haláláért. Hiszen tudod, a nemiség nem csupán kimondhatatlanul gonosz valami, hanem elkerülhetetlenül elvezet az ÖNGYILKOSSÁGHOZ is.
Emlékeitől gyötrődve Mary a következő napokban kerüli Fanny társaságát, szegény F. pedig csak szenved és töpreng, amit egy idő után már Mary sem képes tovább elviselni. Ezért a cselekmény ezután hajnalpírban bonyolódik tovább, megtűzdelve falusi iskolai jelenetekkel (mivel Fanny, természetesen született tanítónő, és imádja kis védenceit. Mellesleg, rendelkezik-e valamiféle osztályöntudattal? Nem), itt következik egy értekezés az ópiumszívás jó és rossz oldalairól; Mary ráparancsol Richárdra, hogy ne szívja többé otthon, a lakosztályában; a fiú közben elmerül a szerencsejátékban (anyagilag és érzelmileg tökéletesen kiszolgáltatva magát ezáltal William bácsi kénye-kedvének), a hölgyek közben kisétálnak a lápvidékre, és vitatkoznak a nők jogairól (ami először mélységesen megdöbbenti Fannyt, de utána éppolyan mélységes lelkesedést vált ki belőle… itt idéznem kell Sziklakövi ideológiáját); M. ködösen, Shelley stílusában elmélkedik valami jövőbeli utópiáról, ahol nem lesznek sem szegények, sem betegek, de minduntalan, váratlanul elnémul, ha Fanny netán megemlíti az Alpokat, vagy a Barátságot… netán Mary múltját… vagy a huszonegy éves kort általában… szóval ilyen kínos mozzanatokat, amelyektől Mary arcán (ahogyan Fanny nevezi magában) "bűntudatos kifejezés" jelenik meg, és akkor elkeseredetten cinikus dolgokat mond magáról az életről, Fanny legnagyobb szörnyülködésére. Ide valahogy be kell iktatnom, ahogy William egyre szigorúbb ellenőrzése alá vonja Maryt (ennek sokkal nagyobb teret kell engedni, ha a bácsi valóban zaklatott és ideges), és azt is, ahogy egyre következetesebben támad Fanny puszta létezése ellen… amint csupaszon kószál a kastély elhagyott termeiben és folyosóin, egyetlen szál gyertyával, amely hirtelen kialszik a kezében, amint Fanny magányosan áll a lápvidék szélén, egy omladozó szikla tetején, ahonnan kis híján letaszítja egy kéz, amelynek gazdájából éppen csak megpillanthat valamit a szeme sarkából; amint F. végtelen szerencséjére fölriad az éjszaka kellős közepén, csak hogy észrevegye: baldachinos ágyának függönyét valaki felgyújtotta és így tovább. Mary eközben rendszeres összeütközésbe keveredik a könyörtelen William bácsival a környékbeli parasztok és munkásemberek érdekében stb. Megkísérelvén kideríteni, vajon ki törhetett nem is egyszer Fanny életére, Mary elcipeli magával legújabb (és legkedvesebb) barátnőjét a vén Ellen, Lombtövi Aliz hűséges, öreg dajkája lápvidéki kunyhójába. Az öreg Ellen ("vin Ellen", ahogyan majd a kézirat végső változatában nevezem őt), valóban vénséges vén és bölcs, ő a helyi javasasszony, aki "szömmelverítés"-sel is foglalkozik, és régóta gyógyítja a környékbeli parasztokat. Kunyhója szalmatetős, körülötte mindenféle bokrokkal és gyógynövényekkel teleültetett, bűbájos kis kerttel. Vagy éppen kietlen és vad a környék, csak éppen pár titokzatos kóró jelzi emberi lakhely voltát és egyben az ősi vallás egy titkos követőjének (eldugott) búvóhelyét.
És így, hosszan, tovább. A megoldásig még nem jutottam el, öreg Csont (és meglehet, soha nem is fogok). A történet drámai CSÚCSPONTJA azonban a párbaj "a betyár" és a romlott, gonosz londoni Lord Daoricourt között. Vagy, ha szükséges, a kegyetlen William bácsi maga lesz az ellenfél. Mary végül is kiderítette William bácsi szörnyű titkát! A két viaskodó a könyvtárban tombol, értékes vázákat zúz össze, antik könyvespolcokat borogat föl, óvatlanul felbecsülhetetlen értékű ősnyomtatványokon tipor vagy szaggatja szét őket. A küzdelem hevében, ellenfele gúnyolódásán felbőszülve, a "betyár" letépi álarcát, és föltárja igazi énjét a döbbent gonosztevő előtt. William bácsi (vagy ha úgy adódik, Lord Daoricourt) elárulja Marynek, amit ő (esetleg ők?) Lombtövi Aliz kimondhatatlanul gyalázatos történetének tekint(enek). A hír Lady Maryt megbénítja (ám az olvasót, aki kezdettől tudta a titkot, nem), aki döbbenetében elejti fegyverét, és maga elé tartja sebesült kezét (vagy behúzza a vállát), és ekkor Fanny lesz az, aki ártalmatlanná teszi a zsiványt.
Fejbe kólintja egy gyertyatartóval. Vagy vázával.
De a gazember még lélegzik!
"Sokszor gondoltam már rá - írja naplójában -, hogy nemünk emancipációjának egyetlen komoly akadálya túlzott és hamis szerénységünk. A Világ szerénytelennek bélyegez bármilyen cselekedetet, amely egy szerencsétlen nő részéről határozottságról vagy akaraterőről tanúskodik. A szerénység ennélfogva, szerintem afféle szirének éneke, ami előtt nem játszhatjuk meg a süketet. Az igazság pedig az, hogy bármely zűrzavarban vagy fölfordulásban, legyen az nagy vagy kicsi, egy angol hölgy, akár kifinomult, akár nem, bárki mással egyenlő fél!"
Drága Öreg Csont!
De tényleg így volt!
Marynek nyomaveszett… iszonyúan mardosta a bűntudat William leleplezése miatt, amely szerint nem csak őt (Maryt) sújtja az átok, hanem öröklődik, s ennélfogva kivédhetetlen. Fannynak szerencsére van annyi esze, hogy megkeresse barátnőjét a vén Ellen kunyhójában, ahol (ugye biztos voltál benne?) Mary menedéket keresett magának.
Ezen a ponton tökéletesen megható jelenetben lehet részünk a bölcs vén Ellen jóvoltából (minden boszorkányságával és varázsszerével együtt tudod), aki fölvilágosítja őket egymás iránti szerelmük lényegéről. (Ez a lehető legjobb visszacsatolási műfogás, ahol mindnyájan nem csupán újból összefoglalhatják a történet csúcspontjait, hanem értékelhetik is mindegyik változatát, kiváló alkalmat szolgáltatva ezáltal az olvasónak az elérzékenyülésre és sorsuk meg-könnyezésére.) Ekkor Ellen, akinek eddig Mary sohasem mert még beszélni életének erről a területéről, megvilágosítja előtte, hogy a Lombtöviekben csörgedez némi törvénytelen felföldi vér is, s ő pontosan ezért vonzódott annyira Alizhoz, aki valójában másodízigleni másodunokatestvére. Végül arról is fölvilágosítja őket, hogy semmi kivetnivaló nincs a nők közötti nemi kapcsolatban. (Ez is valami ősi boszorkánytitok!) Mary erre Dante Paradicsomának utolsó sorát idézi. Fanny nyomban fölkiált: "Ó, te vén bolond! Hát ennyi az egész? Az iskolában mindig is ezt csináltuk!" A vén Ellen minderre a következő hegyi beszéddel válaszol:
"Egen, hadd csak, hogy a kisszüved mekkapja a maga örömit! Menny csak vele, mással ne töröggy… et cetera (Robert Burns után, szabadon).
Ennyi!
És a szerelem győzedelmeskedik.
És azután? William bácsi összeomlik, megtört ember lesz belőle. Mintha nem is ő lenne: roggyant és alázatos (vagy a becstelenségének leleplezése, vagy a kupán csapás következtében… Mary inkább az utóbbira, Fanny persze az előbbire gondol), és hamarosan visszavonul, vagy egy magánszanatóriumban (ha már akkoriban is voltak olyanok), vagy egy kis házikóban húzza meg magát a tengerparton, ahol az életét szakadatlan, kemény munkával tölti, hogy általa megválthassa a bűneit. Richárd, miután még pár hónapot eltölt a nővére és Fanny társaságában Devonban (ahová a Richárd beteg tüdejének kedvező, lágy éghajlat miatt vonulnak vissza), szerény tehetségről tesz tanúságot a vízfestészet iránt, s utána meghal.
Utolsó napjai békésen és boldogan telnek el.
A birtok, amelyről ekkora kiderül, hogy valójában nagyon is értékes, egy távoli rokon tulajdonába kerül, és Mary, szerény anyai örökségétől eltekintve, ottmarad, teljesen kisemmizetten. Ezt követően két hősnőnk, Llangollen hölgyeihez hasonlóan, visszavonul egy szerény walesi házikóba, ahol lemorzsolják életük boldog és eseménytelen hátralévő részét. Ide éppenséggel beszúrhatok egy szerelmi jelenetet… bár a történet szempontjából szörnyen megkésett a pillanat… nem, annak korábban kell megjelennie… de olyan zavaró a megfelelő névmások alkalmazása!
És azután?
Egy alkonyati séta, kéz a kézben, naplementekor, a kötelező jóslat kíséretében, amely szerint: "a társadalom egy szép napon majd elfogadja a miénkhez hasonló szerelmet is…"
Tudom, tudom, William bácsi egy zavaros személyiség, és valahogy meg kellett volna oldanom, hogy Szögletes és Répa alakját ne szőjem bele ebbe a romantikus zagyvaságba. Ehelyett inkább a vén Ellennel kellett volna legyőzetnem az előkelőségek iránti lázadozó vonzódását, hogy egyesíthesse a fejőlányok erőfeszítéseit, és a helybéli szövőnőkkel végül behajíttassa fapapucsaikat a városka szövödéjében frissen felállított gépek meghajtószíjai közé. Lady Mary persze üres burok és hibbant alak, Jófai Fanny pedig valóban fatuskó, és különben is, miket művelek én itt egy szőke és egy barna hősnővel… talán valami falrengető végszót akarok a szájukba erőltetni? És nincs benne egy szó sem a fajgyűlöletről, ami manapság tényleg sokkal égetőbb probléma a meggyszínű szaténruháknál és az éléskamrában való keringőzésnél.
Igazad van… a könyvnek tele kellene lennie valóságos politikával, de édes Susannah, hát mit akarsz te tőlem? Marxizmust-leninizmust? Az olyan doktriner! Női jellemrajzokat? Túlságosan is komoly. Leszbikus társadalmonkívülíséget? Egészen valószerűtlen. Nőközösségeket? Tiszta fertő! Antirasszizmust? Nagyon szűk téma. Kulturális anarchizmust? Kész hülyeség! A homokosok fölszabadítását? Túl sok a szurkoló. Semmittevést? Olyan kispolgári. Marxista-leninista, elméleti leszbikus, feminista, szocialista, kulturális anarchista, szeparatista, rasszizmusellenes forradalmárokat? Alig akadnának.
Nekem inkább más listák tetszenek: császárzsömlék, csokoládés piskóták, briósok (mazsolával vagy anélkül), molnárkák, egész búzaszemekkel sütött kenyerek ("pain complet") a mi új, csodálatos francia pékségünkből.
Csa-su-kifli (szinte természetfölötti párolt pite, benne sült disznóhússal) éppúgy megfelel, mint nagyszerű, új, kínai ínyencség.
Mindig ezekre gondolok, amikor azt forgatom a fejemben, ne vándoroljak-e ki a Marsra.
Igazán nagy segítségemre voltál, és vettem magamnak egy új esőkabátot is… orgonaszínűt és igazán csinosat (no persze, az ára is csinos volt!), amely megvigasztalja az embert, amikor Seattle vidékén beköszöntének az esős napok, a köd egyre hidegebb lesz, és az autók fényszóróit már délután háromkor bekapcsolják. De mostantól számítva még este tízkor is világos lesz hat hónap múlva, és biztosan nem jön a szememre álom hajnali három előtt.
Amikor húszéves lettem, azt hittem, hogy az élet valahogy elérte egyik valóságos drámai csúcspontját (akár a moziban), és az ember egy szép pillanatban belép a felnőttkorba, és akkor már sínen van, az idők végezetéig. Emlékezz csak vissza a Penzance Kalózaiban szerepelt szopránra, akit megbocsáthatatlanul öregnek neveztünk, amiért ráncai és ősz hajszálai voltak! Ám ő a következő szavakkal (helyesebben áriával) védte a maga igazát: "Lassacskán mindenki ilyenné válik!" Aztán amikor huszonöt éves koromban fölléptem az énekkarral, anyám ott kacagott és kacagott az első sorban, én meg csak azon törtem a fejemet, vajon miért?
Mostanában meg, ha belenézek a tükörbe, a saját anyámat látom benne.
Mi ez az egész, Soozy? Nem tudom!
Aligha lehet a középkorúak türelme a cél, amit kitűztünk magunknak, mindaz után a sok, szivárványszínű várakozás után, amit átéltünk!
De más egyéb manapság már nemigen akad számunkra a boltban.
No persze! A Dennis iránti szerelmem! Nos, ha én egy leszbikus szeparatista lennék, és lerobbant volna a kocsim, hozzá vinném el megjavíttatni. (ÉS neked vajon hány leszbikus szeparatista barátnőd lehet mostanában, lerobbant autókkal?) És az álmodozó ifjú Nátán iránti szerelem…
A múlt héten egy szeleburdi csitri (leányzó? csajóca?) jött oda hozzám, miközben a többi húszéves a labdát kergette az egyetem gyepén, játszott és sportolt a vadonatúj, felnőtt testével, és megkérdezte tőlem: "Ó, tankérem, mégis, mi válthatja meg a világot?" Mire csak annyit felelhettem: "Nem tudom."
Hanem ez nagyon is szomorú.
Következzék hát itt néhány mélységes és természetfölötti megállapítás az életről:
Mi az élet?
Egyáltalán valami?
Ki és mikor teremtette meg?
Szabadalmaztatta valaki? (Ha igen, vajon kicsoda?)
Mosáskor miért zöldül meg minden alkalommal?
Mikor jár le a szavatossága?
Egyáltalán, létezik az élet?
Nos, igen! Létezik, nos, az élet… ilyen meg olyan és olyan meg ilyen, szóval semmilyen és egyben olyan, mint minden.
Egyszóval, ez az élet!
Éld, ha van rá időd!
Stb.
Stb.
Stb.
Stb.
Stb.
Stb.
Szeretettel!
P. S.: Nehem! Nem írom meg ezt az ostoba könyvet!
P. P. S.: … de mégis…
Füssi-Nagy Géza fordítása