Joan D. Vinge and Vernon Vinge - A vándorkereskedő, meg a segédje
Lord Buckry of Fyffe - az első ezen a néven - trónszékében lustán elnyúlva figyelte két legfiatalabb fiát, akik vidáman tusakodtak egymással az üres trónteremben. A kardok fából voltak, de a fiúk vetélkedése valódi, és ebben most éppen a kisebbik húzta a rövidebbet. Lord Buckry nehéz arany fülbevalóját morzsolgatta - a vékony, barna hajú Hanaban volt a kedvence, a fiú külsejében és gondolkodásmódjában is hozzá hasonlított.
A Síkvidék ura magas termetű volt, bozontos, barna haja már őszült a halántékán. Hosszúkás, rókaszerű arcában kék szeme még most is meghökkentő biztonsággal tekintett a világba, ugyanakkor gondolatait sok év tapasztalata nyomán gondosan elrejtette mások elől. Több mint húsz éve uralkodott már a vidék felett, s nem volt véletlen, hogy ilyen hosszú ideig meg tudott maradni ezen a bizonytalan helyen.
Szemében most ritkán látható elégedettség villant fel, mert Hanaban váratlanul felkiáltott: "Trace, ide nézz!" - s amikor bátyja óvatlanul megfordult, alaposan eltalálta a mellkasán.
- Ez az! - kiáltotta Hanaban elragadtatással, Trace arca viszont eltorzult a méltatlankodástól.
Az apa mosolygott, de hirtelen megváltozott arckifejezése, mert kintről zűrzavaros hangok hatoltak a terembe. A terem végében felpattantak a nehéz üvegezett ajtók, a síkvidéki futár lerázta magáról az őröket - átsietett a magas, visszhangos helyiségen, olyan mélyen meghajolt, hogy fegyvere megcsörrent a padlón, aztán nyomban felpattant: "Uram!"
Lord Buckry csettintett ujjával, mire lihegő fiai csendesen kiosontak a teremből.
- Kelj fel - mondta futárnak türelmetlenül. - Ördög és pokol, mi történik itt?
- Uram - a futár felemelte poros arcát, amely megrándult, amikor meghallotta az uralkodó hegyvidéki tájszólását. - Az a hír érkezett, hogy a tengerparti királyságok új hadsereget állítanak fel. Átkelnek a part menti hegyeken, és…
- Lehetetlen! Alig fél éve, hogy kiűztük őket onnan!
- Nagyon sokan élnek ott a part mellett, uram. - A lovas futár bocsánatkérő arccal álldogált. - És ezúttal Jayley Sharkstooth szövetséget kötött a délvidékiekkel.
Lord Buckry arca megmerevedett.
- Halálos ellenségek voltak, amióta az eszemet tudom. - Összeráncolta a homlokát, és ismét fülbevalójához nyúlt. - Csak egy közös vonásuk van, az ellenem érzett gyűlölet. Az istenit!
A lovas további beszámolóját már szórakozottan hallgatta végig, aztán felállt, szórakozottan elbocsátotta. Amikor a terem nehéz ajtaja becsukódott a futár mögött, nagy léptekkel ment a felvonó felé, miközben elhaladt a rakétakilövő aknája mellett, amelyet már harminc év óta nem használtak. Puha talpú hegyvidéki csizmája nem ütött zajt a hideg, fényes padlón.
Kastélyának mellvédjéről birodalmának jó darabja a szeme elé tárult, a száz mérföld szélességben elterülő völgy gazdag szántóföldje - erre áhítoztak Keleten is, Nyugaton is. A föld, amelyet már felszántottak a tavaszi vetés alá, ott sötétlett előtte, tudta, ilyenkor nagyon nehéz hadsereget toborozni. Biztos volt abban, ellenségei is tudják ezt. Különösen tiszta nap volt, s a horizonton, kelet felé láthatóvá vált a hegyek halványvörös vonala, ott volt a szülőhelye s valami, ami még ennél is fontosabbá vált a számára.
A száraz szél felborzolta a haját, s ahogy visszatekintett az elmúlt harminc évre, napbarnított keze megfeszült a mellvéd öntöttvasból készült, fekete-zöld korlátján.
- Az ördög vigyen el, Mr. Jagged - mondta a szélbe. - Ma nekem van rád szükségem, hol a varázserőd?
A vándorkereskedő kelet felől érkezett Darkwood Cornersbe, éppen Wim Buckry tizenhetedik születésnapján. Nyár eleje volt, és Wim látta, hogy szikrázik a napfény a havon a Corners felett tornyosuló, fenyőfákkal borított hegy csúcsán. A hóréteg a magasabb hegyek ormán végre olvadni kezdett, elárasztva az év legnagyobb részében száraz vízmosásokat, üvöltő zuhataggá változtatva Littlebig Creeket, amelynek hullámai már az út északi oldalán sorakozó fakunyhók alapzatát mosták. Egy héttel előbb a Keleti Hágót még harminclábnyi hó torlaszolta el.
A falucska lakói elhallgattak, amikor meglátták, hogy húzza kocsiját a kereskedő a kelet felől érkező úton. A kordé majdnem tíz láb magas volt, és tizenöt láb hosszú, az oldalak kidomborodtak a faragott, színesre festett kerekek fölött, az egész fölé pedig csúcsos tető borult. Wim szájtátva bámulta a vékony fűzfaágból készült, mégis öt láb átmérőjű kerekeket. A szekér súlya mintegy féllábnyira benyomta a kerekeket az út sarába, s mégis a kocsi simán haladt előre, anélkül hogy nyomot hagyott volna maga után.
A kereskedő még így is majdnem kétrét görnyedt a teher alatt. Alacsony, nehézkes fickó volt, bőre olyan sötét, amilyet Wim még soha nem látott. Hegyes, fekete szakálla szilárdan meredt előre, ahogy bokáig sárban a barázdált úton vánszorgott. Lábikráján feketén és tisztán fénylett lábbelijének finoman megmunkált bőre. Jó néhány görvélyes kutya szaglászott óvatosan körülötte, ahogy nehezen cammogott az út közepén, de ezekről éppúgy nem vett tudomást, mint a bámészkodó emberekről.
Wim üres bögréjét Ounze Rumpster felé tolta, aki legközelebb ült hozzá a kocsma lépcsőjén.
- Még egyet - mondta. Ounze káromkodott, aztán felemelkedett és eltűnt a kocsmában.
Wim egy pillanatra sem vette le szemét a házalóról. Amikor a sötétbőrű ember eljutott a város közepéig, ahol az út kiszélesedett, kocsiját odahúzta, arra a sáros, ingoványos területre, ahol azelőtt az özvegy Henleyné háza állt, amíg a Littlebig Creek el nem söpörte a helyéről. Most már mindenki az idegenre figyelt. Még a helység kovácsa is otthagyta a tüzet és a műhelyajtóban állva bámulta a házalót.
A kereskedő hátat fordított az embereknek, addig rugdosta a kocsi hátulján az állítóféket, amíg az bele nem süppedt a sárba. Aztán a kocsi elejéhez ment, megforgatott egy kis kereket, amely bele volt építve a faburkolatba. Aprócska, kék zászló szökkent a tetőről a magasba, szaporán csattogott a szélben, ugyanakkor a kocsi belsejéből éles, csengő zeneszó hallatszott. Az emberek erre kitódultak a kocsmából, s a lárma kicsalta a Corners többi lakóját is az utcára. Ounze Rumpster majdnem orra bukott a falépcsőn, úgy sietett, hogy lássa, honnan jön a hang. Nehézkesen leült, s odanyújtotta a teli korsót Wimnek. Wim tudomást sem vett róla.
Ahogy a házaló hátat fordított a tömegnek, elhallgatott a kísérteties zene, s a hirtelen támadt csendben jól hallatszott a patak csobogása. Aztán a kis ember meglepően mély hangon dörrent rájuk:
- Jagit Katchetoorriantz a nevem, és jó minőségű árukkal kereskedem. Tűk, húsvágó bárdok, késpengék… szükségük van rá? - megrántott egy fogantyút a kocsi oldalán, a fatábla elmozdult a helyéről, és előtűnt a csillogó késpengék egész sora, meg olyan finom tűk, hogy Wim csupa fényt látott, amikor a napsugár megcsillant rajtuk. - Jöjjenek közelebb, emberek, nézzék meg, fogják a kezükbe. Mondják meg, mit adnak érte. - Ezt nem kellett kétszer mondania, az emberek pillanatok alatt oda tódultak. Amikor a kör bezárult körülötte, fellépett a kocsi oldalába épített lépcsőfokra, úgy, hogy most is láthatta mindenki.
Wim bandájának tagjai szintén felálltak, de ő mozdulatlan maradt, keskeny arcán látszott a megfeszített figyelem.
- Üljetek le - mondta elég hangosan. - A szemetek majd kiugrik a helyéből. Rögtön megnyuvasztanak, ha itt próbálkozunk valamivel. Túl sokan vannak. Üljetek le! - A hozzá legközelebb álló fiúnak, Bathecar Henleynek oldalról a sípcsontjába rúgott, mire mindnyájan leültek. - Add ide azt a nagy gyűrűt, Sothead.
Ounze Rumpster öccse rábámult, rongyos kézelőjéből előbukkant felékszerezett keze.
- Mért lettél hirtelen ilyen dühös, Wim? - s durcásan a másik fiú kezébe ejtette a gyűrűt. Wim elfordult, anélkül hogy válaszolt volna, s átadta a nehéz aranytárgyat Bathecar gömbölyű, szőke barátnőjének.
- Menj át, Emmy, ahhoz a kocsihoz, és vegyél nekünk néhány késpengét, nem túl hosszút, körülbelül ilyet - és szétterjesztette az ujját. - Azt is tudd meg, hogy vannak a táblára erősítve…
- Jól van, Wim. - A lány felállt a lépcsőről, és pipiskedve elindult a sáros úton át a kereskedő kocsija körül gyülekező tömeg felé. Wim elfintorította az arcát, most látta igazán, milyen szűk az a piros kötött ruha, amit Bathecar ajándékozott a lánynak.
A kereskedő handabandázása folytatódott, túlharsogta még a Littlebig Creek hangját is.
- Próbáljátok ki a késeteket ezeken a pengéken, barátaim. Csak tessék. Meg se tudjátok karcolni. Nohát akkor mit adtok érte? Elfogadok ezüstöt, aranyat, mindenféle kézműves munkát, szükségem lenne egy lóra is. Az enyém elpusztult, amikor lefele jöttünk ezeken az átkozott ösvényeken. - A Keleti Hágó felé mutatott. A városka lakói most szorosan egymás mellett tolongtak, mert mindegyik ki akarta próbálni a csillogó pengéket, mindegyik olyasmit akart ajánlani, amit elfogad a kereskedő. Emmy nagy szakértelemmel fúrta bele magát a tömegbe, Wim néhány pillanat múlva már az első sorban látta piros ruháját. Boldogan turkált a kirakott áruban, s megpróbálta magára vonni a kereskedő figyelmét.
Hanaban Kroy megmozdította nagy testét a lépcsőn.
- Egy kismadár azt fütyüli, hogy az idegen nyugatról érkezett. Csak azért jött be kelet felől, hogy megindítsa a szóbeszédet. A hágótól keletre nem készítenek ilyen késeket.
Wim könnyedén bólintott.
- Lehetséges. - A házalót figyelte, s közben bozontos haja közt előbukkanó széles arany fülbevalóját babrálta.
Az út másik oldalán a kereskedő egyszerre négyfele alkudozott. Sokan prémmel akartak fizetni, vagy íjakkal, de az ilyesmi nem érdekelte Jagit Katchetoorriantzot. Ez lényegesen csökkentette a leendő vevői számát. De még a heves vita közben is ide-oda cikázott sötét szeme az utcán, észrevette a bandát a kocsmánál, s hosszú, hideg pillantása szinte felnyársalta Wimet. A kereskedő leemelt néhány pengét az állványról, s odanyújtotta az alatta állóknak, nyilván fémért cserébe. Emmy is kapott legalább kettőt. Aztán karját felemelve csendet kért.
- Emberek, sajnálom, hogy ilyen váratlanul toppantam ide, amikor nem is számítottak rám. Hagyjuk most abba, s folytassuk holnap, akkor elhozhatnak mindent, amitől hajlandók megválni. Lehet, hogy még szőrmét is elfogadok. És hozzanak lovat is, ha van. Olyan nagy szükségem van rá, hogy egy jó lóért vagy öszvérért adnék két vagy három fejszét is. Jó lesz így?
Nem, nem volt jó. Néhány csalódott ember megpróbált elemelni egy-két darabot a kirakott portékából. Wim látta, ez nem sikerült nekik. A kereskedő meghúzta a reteszt a kocsi elején, az állvány befele fordult, s a faragott fatábla ismét helyére került. Ahogy a tömeg ritkulni kezdett, Wim meglátta Emmyt, aki két kést és egy darab mintás anyagot magához szorítva még mindig komolyan beszélt a kereskedővel.
Az levett derekáról egy ezüstös láncot, átfűzte a kocsikerék küllőin, majd az egyik közelben álló fa törzséhez kötötte. Aztán követte Emmyt vissza az úton.
Ounze Rumpster felhorkant.
- Ez aztán biztonságos védelem. Fogadok, hogy egy pillanat alatt le tudnánk szedni azt a láncot.
- Lehet… - Wim ismét bólintott, de nem figyelt oda. A haragtól kék jégcsappá változott a szeme, amikor látta, Emmy a kereskedőt egyenesen a kocsma lépcsőjéhez vezeti.
- Ó, Bathecar, nézd, milyen finom tűket vásároltam Mr. Katchetoorriantztól! - Sothead nagy nehezen felállt.
- Te buta kis… kis… azt mondtuk neked, késpengét vegyél! Késpengét! És te a gyűrűmért tűt vásároltál! - Kitépte a kelmét Emmy kezéből, s nekikezdett, hogy szétszaggassa.
- Hé… - Emmy tehetetlen haragjában ütötte-verte, kincse után kapkodva. - Bathecar, fogd le! - Bathecar és Ounze lefogták Sotheadet, s elvették tőle a tűket és a ruhaanyagot. Emmy elbiggyesztette a száját. - Ostoba fajankó!
Wim összeráncolta a homlokát, és kortyolt egyet, miközben állandóan a kereskedőt figyelte. A sötét ember mozdulatlanul állt, sorban szemügyre vette a banda tagjait, keze lazán csüngött az oldala mellett, halványan mosolygott, de semmi sem maradt rejtve éles szeme előtt. Kövér kereskedőknek nem szokott ilyen szemük lenni. Wim nyugtalanul mozdult meg a helyén, bizonytalanság vett erőt rajta. De elűzte. Ezen a helyen ritkán nyílott alkalom arra, hogy olyan emberrel vegye fel a harcot, aki nem tekintette magát rögtön legyőzöttnek. Felállt s kinyújtotta a kezét.
- Wim Buckry a nevem, Mr. Katchetoorriantz. Sajnálom, hogy Sothead így viselkedett, de az igazság, hogy állandóan részeg.
A kereskedőnek a magasba kellett emelnie a kezét ahhoz, hogy megrázhassa Wimét.
- Engem Jagitnak hív mindenki. Örülök, hogy megismerhettem. Emmy elmondta, maga és az emberei vállalják néha az olyanok védelmét, mint én vagyok.
Mögötte Bathecar Henley eltátotta a száját csodálkozásában. Emmy negédesen mosolygott, nemegyszer bebizonyosodott már, nem olyan ostoba, mint amilyennek látszik. Wim komolyan bólintott.
- Így van, s az biztos, hogy minket érdemes felfogadnia. Sok gazember bujkál itt a hegyekben, de a legtöbbjét észre lehet téríteni hat jó íjjal. - A zömök kis ember nyájasan mosolygott, úgyhogy Wim egy pillanatig nem is értette, hogy láthatott egy percig is valami félelmetest ezen az arcon.
- Akkor hát megegyeztünk.
Így aztán az egész banda lejött a hegyekből. Nyár eleje volt, itt a hegyvidéken azonban inkább csak bolondos tavasz. A ragyogó kék ég alatt friss növényzet borította mindenütt a földet, elnyelve az olvadó hó piszkosszürke csomóit, feltárva alatta a gránitalapzatot. Vidáman csörgedező patakok futottak a havasi völgyekben, eltűntek a vízesésekben, örvényekben, amelyek fehér habbá verték a vizet, s szétszórták a köveken, egy hüvelyknél nem mélyebb erecskékbe. A jéggel koronázott csipkés hegyormok lassan elmaradtak, de mégsem lett melegebb, a jeges víz mindenütt lehűtötte a levegőt.
A kereskedő és hat "testőre" a kanyargós úton átszelték a mély, susogó fenyőerdőt, amelyet havasi mezők szakítottak meg, itt élénk színű, csillaghoz hasonló virágok nyíltak, és az alacsony, egyenetlen fűben való járás elfárasztotta a bokát. Mocsarak mellett haladtak el, ahol még a hidegben is rajzottak a mohó moszkitók, és Wim magas szárú mokaszinja cuppogott a lágy, nedves földön. Késő délután a társaság elérte a mélyen fekvő Boszorkány ösvényt, s itt már a kereskedő szekere elé fogott ló is könnyebben haladt. Valahol elöl Ounze Rumpster őrködött, oldalt mentek a kövér Hanaban, Bathecar és Shorty, míg mögöttük Sothead Rumpster, most majdnem józanon, zárta be a sort. A hegyeken még a rablók is - sőt különösen a rablók - óvatosan közlekedtek.
Wim a nap legnagyobb részében némán lépkedett, s hallgatta a víz csobogását, a szél süvöltését, a fenyőfák ága közt csicsergő madarakat, s figyelte, nem bukkan-e fel valahol ellenség.
Úgy tűnt azonban, egyedül vannak. Négy mérföldnyire Darkwood Cornerstől látott egy parasztot, de azóta egyetlen lelket sem. Előző nap a kereskedő kérdezett egyet-mást a vidékről, hogy hány ember lakik a Corners környékén, s hogy mivel keresik a kenyerüket. Csalódottnak látszott, amikor megtudta, hogy a többségük szétszórtan élő szegény földműves és vadász, s azt mondta, áruja inkább gazdag városi embereknek való. Wim azonnal elárulta, ő egyike azoknak a keveseknek, akik a hegyvidékről eljutottak a Nagy Völgybe, egészen a nagyvárosig, Fyffe-ig, s hogy jó pénzért nagyon szívesen elkalauzolja egészen a Síkvidékre. Ha a kapzsiság eltakarja a valódi szándékot, annál jobb. Az ékkövekkel kivert ezüstlabdácskák, amit a kereskedő előlegbe adott, nagyon is kívánatossá tették titkos terveik megvalósítását.
Wim rápillantott a kereskedőre, aki mellette lépkedett, közel a kocsijába fogott almásszürke lóhoz. Az idegen így még különösebbnek látszott, mint messziről. Egyenes szálú fekete haját hihetetlen pontossággal nyírták meg a tarkóján. Wim azt gyanította, cserepet tett a fejére, és úgy vágta körül. Különös volt a szag is, amit maga körül árasztott, nem kellemetlen, de inkább elszáradt fenyőtűre emlékeztetett, mint emberi lényre. Az ezüst hímzés puha bőrből készült ingén szebb volt, mint amit Wim valaha is látott. Egy ilyen ruhadarab jól jönne neki is - Wim szórakozottan megtapogatta a maga elnyűtt, rongyos ingén a rávarrt gyöngyöket és csiszolt fémdarabkákat.
Bár alacsony volt és testes, az idegen fürgén lépkedett, rajta nem látszott fáradtság; sőt a délután folyamán egyre barátságosabb és beszédesebb lett. De amikor elérték a Boszorkány ösvényt, megint elcsendesedett, hol a szokatlanul sima utat vizsgálta, hol a keskeny út két oldalán felmagasodó csupasz sziklafalat.
Fél mérföldet tettek meg talán így, aztán Wim rákezdte:
- Ezt az utat Boszorkány ösvénynek hívják. Egy régi mese szerint az emberek régen olyan varázserővel rendelkeztek, hogy különös szerkezeteken fel tudtak szállni a levegőbe. Az egyik épp ezen a tájon vesztette el a varázserejét, alig húsz évvel ezelőtt még lehetett itt látni a csontokat és rozsdás fémdarabokat. Van, aki azt mondja, ez az út, amely a szakadékon át vezet, ez sem magától keletkezett.
Jagit szótlanul hallgatta, lehajtott fejjel ment tovább, hegyes, fekete szakállát a mellére hajtotta. Indulásuk óta először látszott úgy, mintha hidegen hagyná a tájék. Végül ezt mondta:
- S mit mondanak, mikor esett le ez a repülőszerkezet?
Wim megvonta a vállát.
- Nagyapám hallotta ezt a történetet az ő nagyapjától.
- Hmmm… más varázslatról nem is beszélnek?
Wim úgy határozott, nem mondja el a kereskedőnek, amit Fyffe-ről tudott. Attól tartott, a kereskedő ijedtében úgy dönt, visszafordul, s akkor idő előtt összeütközésre kerülhet sor köztük.
- Hát boszorkányunk van éppen elég ezekben a hegyekben, például özvegy Henleyné unokatestvére, de a legtöbben, legalábbis, akikkel én találkoztam, szélhámosok. Rajtuk kívül s azon a hiedelmen kívül, hogy szerencsétlenség éri azt, aki valamilyen bűnt követ el - grimaszra húzta a száját -, nem tudok semmiféle varázslatról. Miért, mit várt?
Jagit megrázta a fejét.
- Hát az biztos, hogy ennél többet vártam. Mennél többet látok ebből az országból, annál inkább érzem, nem nekem való hely.
A következő mérföldet csendben tették meg. Az út gránit hegyláncon át vezetett. Wim észrevette Hanabant a jobb oldalon, aki fent a magasban, a kocsival párhuzamosan haladt. A megerőltető meneteléstől kivörösödött az arca, kurtán intett feléjük, jelezve, hogy minden rendben van. Wim viszonozta ezt, s megint csak a mellette haladó emberkén járt az esze. Hirtelen az jutott eszébe, hogy nyöszörgött előző nap Hanaban:
- Valami nincs rendben ezzel a kis emberrel, Wim, hagyjuk őt futni… - s hogy erre őt magát is megint valami kényelmetlen érzés fogta volna el. Önmagára is dühösen vágta oda:
- Megijedtél, Hanaban? Ha egy ember idegen, nem jelenti azt, hogy szemmel is tud verni… - S közben tudta, ezzel nem győzte meg sem Hanabant, sem önmagát.
Talán megérezte, mire gondol kisérője, talán más okból, de a kereskedő megint beszélni kezdett. Ezúttal azonban nem arról beszélt, hova megy, hanem inkább arról a helyről, ahonnan ideérkezett, Sharnról, ahol olyan hihetetlen csodák történnek, hogyha Wim ezt mástól hallja, csak nevet rajta.
Sharn olyan ország volt, ahol valódi varázslók uralkodtak, ahol egész megszokott látvány volt a fémből készült repülőszerkezet. Sharn hatalmas ország, de város is egyben, utcák nélküli város, egyetlen fénylő kristálygömb, amely fénysugárral szórja tele az eget. És az emberek, akik itt élnek, csoda módra, olyanok lettek, mint az istenek, pókháló-vékonyságú ruhát viseltek, villámként hasították át az eget, dörgés követte útjukat, s sokmérföldnyi távolságból is tudtak beszélni egymással. A meleg tengerek alkotta határok mögött telepedtek le, az időjárást is szabályozták, s míg csak éltek, fiatalok maradtak. Varázserejük félelmetes harcosokká tette őket, hatalmas hódítókká, hiszen egy gondolattal, egy fejbólintással meg tudták ölni ellenségeiket. Ha egy hegy útjukban volt, egy pillanat alatt megsemmisítették. Wim a hegyvidékre gondolt, ahol eddig élt, megborzongott, és megérintette a lába szárához erősített kés csontmarkolatát.
Jagit egy Sharntól keletre fekvő s annál jóval elmaradottabb országból érkezett Sharnba. Egy darabig ott élt, amit lehetett, megtanult az ottani mágiából. Az árut, amit Sharnba vitt, jó pénzért eladta, s ezt aztán arra használta, hogy egész szép gyűjteményt szedjen össze az egyszerűbb sharni varázseszközökből. Aztán elindult, hogy olyan országot keressen, ahol eladhatja ezeket, egy országot, ahol hallottak már ugyan a csodálatos dolgokról, de nem ismerik olyan jól a varázslatot, mint Sharnban.
Amikor a házaló befejezte történetét, Wim látta, hogy a nap már majdnem elérte a nyugaton húzódó hegyek gerincét. Mentében néhány percig hunyorogva kereste a lenyugvó nap sugaraiban a sosem látott Sharn nyomát.
Az ösvény kilencvenfokos szögben elfordult, s egy kis völgybe vezetett. Az egyre növekvő sötétségben, amely elborította a földet, alig látszott az ingatag fahíd, amely átszelte a Zuhatagot. A híd mögött, a sötét hegyoldal tetején napfényben fürödtek a fenyőfák. A távoli hegyvonulaton, alig egy mérföld távolságban, tíz vagy tizenkét hatalmas, egy csoportban álló fa tornyosult az erdő fölé, s fogta el előlük a világosságot.
- Mr. Jagged, maga a legnagyobb hazug, akivel életemben találkoztam. - Wim makacsul igyekezett elfojtani a félelmét, s miközben a völgy másik oldalára mutatott, magán érezte a kereskedő komoly pillantását. - Oda akarunk eljutni ma este, a mögé a hegygerinc mögé. Ősapák erdejének hívják. Lehetséges, hogy ilyen óriási fákat, amilyenek ott vannak, még Sharnban sem látott?
A házaló merően bámult a lebukó napkorongra.
- Könnyen lehet - mondta. - Mindenesetre szeretném közelebbről is megnézni ezeket a fákat.
A napfényből leereszkedtek a növekvő sötétségbe. Wim megpillantotta Ounze magas nemezkalapját, de a csapat többi tagjából egyetlenegyet sem látott. Neki és a kereskedőnek le kellett térnie a Boszorkány ösvényről, s a ló meg a kocsi egyre nehezebben haladt előre, de azért nem egész fél óra alatt elérték az Ősapák erdejét, miközben elhaladtak először az első majd a második, harmadik magasba törő fa mellett. A kisebb, erőtlenebb fenyőfák száma csökkent, aztán egészen el is tűntek. Csak a hatalmas, ősöreg fák magasodtak előttük, törzsüket rozsdás-aranyra festette a búcsúzó napfény. A szellő, amely elkísérte őket a völgyön keresztül, a vízesés robaja mögöttük elmaradt, minden zaj elhalt a templomi csendben, s nem maradt más, csak a hűs levegő meg az aranyló fák. Wimnek hátra kellett hajtania a fejét, hogy szemügyre vehesse a fák élénk arannyal és zölddel pettyezett legalsó ágát. Ez volt az ő földjük, s nem egy történetet hallott már arról, hogyan álltak őrt ezek a fák, hogyan tartották távol a vidéktől a kártékony élőlényeket. A levegő így maradt hűvös, a föld pedig illatos és gyengén nedves egész nyáron.
- Ide… ide - Hanaban hangja tompán hallatszott a bal oldalon. Megkerülték egy fa mintegy húsz láb átmérőjű törzsét, és a másik oldalon megtalálták Hanabant és Bathecart, akik éppen tüzet raktak az idehordott rőzséből - Wim tudta, az igazán öreg fák kérgét nemigen lehetett meggyújtani. A felcsapó lángok hatalmas, sötét üreget világítottak meg mögöttük, egy ősöreg fa belseje barlangként kínált menedéket az éjszakai táborozás számára.
Mire megették vacsorájukat - eközben egymást váltogatva álltak őrt -, lement a nap. Wim eloltotta a tüzet, s most már csak a lebukó nap nyomába lépő holdsarló világított. Wim növekvő bosszúsággal látta, a kereskedő semmiféle előkészületet nem tesz arra, hogy lefeküdjék. A kocsi árnyékot vetett rá, s így majdnem láthatatlan volt, ahogy keresztbe vetett lábát maga alá húzva, a hideg ellen védekezésül meleg kabátba burkolózva üldögélt. Wimnek mégis az volt az érzése, felnéz az égre. A csend olyan sokáig tartott, hogy Wim már arra gondolt, úgy kellene tennie, mintha aludnék, mielőtt a másik lefekszik.
Végül Jagit mégiscsak felállt, a kocsi végébe ment, kinyitott egy kis tolóajtót, s elővett két tárgyat.
- Hát ez micsoda? - kérdezte Wim bizalmatlanul, s ugyanakkor kíváncsian.
- Ártalmatlan szemfényvesztés. - Az egyik szerkentyűt, egy fogantyúval ellátott hosszú rudat letette a földre. Wim odament hozzá, de addigra már a másik készüléket emelte a szeme elé. Ez már sokkal bonyolultabb szerkezet volt. Csillogott, majdnem szikrázott a tompa holdfényben, s Wim úgy vélte, tükröket, különös barázdákat lát rajta. Egy csőbe zárt kis buborék mozgott végig az oldalán. A kereskedő a csövön át a fák ága közt előbukkanó halvány csillagokat vizsgálta. Aztán ezt a készüléket visszatette a kocsiba, s felemelte a földre helyezett rudat. Wim nem vette le róla a szemét, amikor az üreges fa felé indult, a rúd nagyon is hasonlított valamiféle fegyverhez.
Jagit a rúd fogantyúján babrált valamit, mire kísérteties hang hatolt át az erdőn. Aztán ez a hátborzongató zaj elhalt, de Wim biztosra vette, a rúd eleje nagy sebességgel pörög. Ezt Jagit most az üreges fa holdfénytől ezüstös kérgére helyezte, s a rúd szinte ellenállás nélkül hatolt a tömör fatörzsbe.
Wim hangja megremegett:
- Ez valami Sharnból hozott varázslat, Mr. Jagged?
A kereskedő felnevetett:
- Nem, nem… az ottani varázslat sokkal furfangosabb, de sokkal egyszerűbbnek látszik. Ez itt csak arra való, hogy az ember olvasni tudjon a csillagokban. - Wim észrevehetően tétovázott, kíváncsisága erős harcot vívott félelmével. A fa törzsében most mély, szabályos lyuk tátongott. "Azért, mert egy ember furcsa, Han, még nem biztos, hogy tud szemmel verni…"
Wim babonásan keresztbe tette a két ujját. Most úgy tűnt, a kereskedő mégsem a legnagyobb hazug a világon, és akkor…
- Megnézem, hol vannak ezek a fiúk…
Mivel e kereskedő nem válaszolt, Wim sarkon fordult és gyorsan arrébb ment. Nagyon szerette volna, ha távozása nem tűnik menekülésnek (aminek ő maga érezte). Elhaladt Ounze mellett, akit félig eltakart egy nagy farönk, Wim nem szólt hozzá, csak intett neki, hogy továbbra is tartsa szemmel a kereskedőt és kocsiját. A többiek az üreges fától mintegy száz yard távolságban egy közepes nagyságú ősfánál várakoztak, ebben állapodtak meg előző éjjel Darkwood Cornersben. Wim csendben haladt a ruganyos talajon, kikerülte azt a hatalmas csonkot, amely valaha az erdő egyik legnagyobb fája lehetett, négyszáz láb magas óriás, amelyet valamilyen kór és az idő döntött a földre. Összevissza kuszált gyökérzetének hatalmas korongja harminc lábnyira emelkedett a levegőben, Wim eltörpült mellette, ahogy lehuppant Hanaban mellé a földre.
Bathecar Henley odasúgta neki:
- Ounzet és Sotheadet kiállítottam őrségbe.
Wim bólintott.
- Nincs rá szükség. Nem bántjuk a kereskedőt.
- Micsoda?! - Bathecar meglepetésében hangosan felkiáltott. S amikor folytatta, akkor sem igen halkította le a hangját. - Egyetlen ember mindnyájunkkal szemben, és te megijedsz tőle?! Megijedsz egyetlen embertől?
Wim fenyegetően intette csendre:
- Hallottad, mit mondtam, ennek a Hanabannak igaza van, ez a Jagged túlságosan veszélyes. Varázsló, aki szemmel is tud verni. S van egy késféléje, amely úgy vágja az ősöreg fa törzsét, mintha vajból lenne. S a szavaiból azt veszem ki, ennél sokkal többre is képes.
A többiek halk szitkozódását hallva, elhallgatott. Csak Hanaban Kroy maradt szótlan.
- Bolond vagy, Wim. - A sötétben Shorty alakja csak árnyék volt. - Most, amikor már megtettünk tizenöt mérföldet, most derül ki, hogy nem volt semmi értelme. Ha odahaza a földeken dolgoznak, az is többet hozott volna a konyhára.
- Valamit így is kapunk, de most úgy néz ki, egy darabig becsületesen kell játszanunk. Azt mondom, kísérjük le őt a tölgyesig, s ott aztán szépen elkérjük tőle az összegnek a felét, amit odahaza a Cornersben ígért nekünk.
- Én bizony nem megyek el olyan messzire le a völgybe, senki kedvéért - ráncolta homlokát Bathecar.
- Akkor már fordulhatsz is visszafele. Én vezetem ezt a bandát, Bathecar, ne felejtsd el. Már eddig is volt valami hasznunk ebből a dologból. Ne felejtsd el azokat az ezüstgolyókat, amelyeket előlegbe kaptunk.
Sziszegő hang hallatszott, aztán újra: Hanaban előrezuhant a holdsütötte tisztáson, ahova már nem esett a fa árnyéka. Nyílvessző állt ki a torkából.
Miközben Wim és Bathecar a korhadt gyökerek közt kerestek menedéket, Shorty felállt, és vicsorogva mondta:
- Ez az átkozott kereskedő! - Az életével fizetett érte, egyszerre három nyílvessző ütötte át, ahogy ott állt és rázuhant Hanaban holttestére.
Wim, hallotta, hogy a támadók - magabiztos hangossággal - közelednek. Abból, amit látott, meg tudta állapítani, mind fel vannak fegyverkezve íjakkal, a túlerővel szemben nem volt semmi esélyük. Még mélyebben ásta magát a szúrós gyökerek közé, érezte, az ingéről leszakadnak a gyöngyök, s a kezére záporoznak. Mögötte Bathecar levette válláról s megfeszítette az íját.
Wim a vállán keresztül hátrapillantott, s akkor egy szívdobbanásnyi időre éles kék ragyogással felvillant előtte a holdsütötte táj ezüstje. Megrázta a fejét megzavarodva, csodálkozva, de ezt csakhamar elűzte fejéből a hirtelen felhangzó kiáltozás. Egyszerre kezdett imádkozni és káromkodni.
Támadóik eddigre már elérték az óriási farönköt. Wim hallotta, amint behatolnak a gyökerek közé, s még hátrább húzódott, hogy kikerüljön késeik hatósugarából. Még egy sikoly visszhangzott a közelében, aztán egy hang megjegyezte:
- Hé Rufe, eltaláltam azt a kurafit, aki múlt ősszel meglőtte Rockart.
Egy másik hang felelt neki:
- Ez az ötödik, mindegyikkel végeztünk már, kivéve Wimet és a kereskedőt.
Wim visszatartotta a lélegzetét, és verítékezett. Ezt a második hangot megismerte. Axl Bork volt, a legidősebb Bork fivér. Az elmúlt két évben Wim bandája nemegyszer megelőzte a Bork bandát, s lecsapott kiszemelt áldozatukra, de mostanáig megóvta őket a bosszútól Wim gyorsan működő agya. De ezen az estén - hogy felejtkezhetett meg a kötelező óvatosságról? Átkozott kereskedő!
Megint hallotta, de most már közelebbről, hogy kezek motoznak a gyökerek között. Aztán hirtelen ujjak kaptak bele a hajába, és egy másik kéz is felbukkant, amely először a haját, aztán bőrzekéjének gallérját ragadta meg. Durván kirántották a gyökerek gubancából, és ledobták a földre. Feltápászkodott, de mielőtt elfutott volna, gyomron rúgták. Levegő után kapkodva zuhant a földre, érezte, hogy kését kirántják a hüvelyéből, három sötét árnyék pedig fölé hajolt. Aki legközelebb volt hozzá, rátette súlyos lábát a hasára, és azt mondta:
- Nos, Wim Buckry. Feküdj csak szép nyugodtan, fiú. Jó esténk volt még akkor is, ha a kereskedőt egyelőre nem tudtuk elkapni. Egy kicsit megszédített a kapzsiság, mi? Az enyéim végeztek a bandád minden tagjával. - A nevetésük megrémítette Wimet. - Két éven keresztül hiába próbálkoztunk azzal, ami most tizenöt perc alatt sikerült.
- Lew, vidd oda Wimet ahhoz az üreges fához. Ha megtaláljuk a kereskedőt, elszórakozunk egy kicsit velük.
Wimet felállították, majd rögtön bele is rúgtak, úgy, hogy átesett Hanaban és Shorty holttestén. Nagy nehezen feltápászkodott, s azonnal futni kezdett, de nyomban elgáncsolta és jól oldalba rúgta egy másik Bork. Mire az üreges fához ért, jobb keze tehetetlenül lógott az oldalán, egyik szemét pedig elborította a sűrű, meleg vér.
Borkék megpróbálták újra éleszteni a tüzet. Hárman körülötte álltak a táncoló fényben, s hallotta, hogy a többiek a fák közt kutatnak. Akármilyen kétségbeesett helyzetben volt, mégis átvillant az agyán, hogy lehet, hogy nem akadnak a szabadban álló kocsi nyomára, amikor az ő embereit egytől egyig megtalálták.
Az egyik fiatal fiú - nem lehetet több, mint tizenöt éves - unalmában azzal szórakozott, hogy égő gallyakat dobált Wim arcába, Wim megpróbálta megütni, de nem találta el, aztán végre egy másik Bork kivette a fiú kezéből az üszkös fadarabokat. Ez eszébe juttatta Wimnek: Axl Bork fenntartotta magának az előjogot, hogy ő bánjon el azzal, aki elég merész volt ahhoz, hogy ujjat húzzon a bandájával. Wim megvonaglott megpróbált eltávolodni a tűztől, úgy, hogy közben a nagy fa biztonságosnak tűnő törzséhez támaszkodott, kábultan a fájdalomtól és a kétségbeeséstől. Épen maradt szemével látta, hogy a többi Bork üres kézzel tér vissza a kutatásból. Összesen hatan voltak, de a lángok gyenge fényénél nem tudta kivenni arcvonásaikat. Axl Bork volt az egyetlen, akit felismert volna, de annak csenevész alakját nem látta. Ketten elhaladtak mellette, be az üreges fa belsejébe, hallotta, ahogy négykézlábra ereszkedve bemásznak az átjáró végén lévő kanyarulatba. A kereskedő elrejtőzhetett ott, de kocsija mindenképp eltorlaszolta volna az üreget. Wim megint azon tűnődött, hogy nem találták meg a Bork fiúk ezt a kocsit: s most újra csak azt kívánta, bár sose látta volna.
Az előbbi két férfi éppen akkor jött ki az üregből, amikor Axl bebicegett a tűz egyre zsugorodó fénykörébe. A zömök bandita legalább negyvenéves volt, ezalatt a negyven év alatt alaposan kivette részét a harcból, és most görnyedten járt: Wim tudta, lehajló szélű kalapja alatt rejtőzködő csupasz koponyája tele van heggel, sőt van rajta egy horpadás is. A legidősebb Bork a tűzhöz húzódott, hanyagul homokot, meggyújthatatlan fakérget szórt rá:
- Az istenit, egész idő alatt ezeket az átkozott lángokat bámultátok? Minden oldalról körülvettük őket, mindenkit elintéztünk ebből az átkozott Buckry bandából, ezt a Wimet kivéve, hát akkor mért nem találjuk azt a kereskedőt?
- Elment, Axl, elment. - A fiú, aki az előbb Wimmel szórakozott, azt hitte, meggyőzi ezzel Axlt. De az nem hitt neki, egy visszakézből adott pofonnal a fának lökte.
Egy másik alig látható figura habozva mondta:
- Ne tarts bolondnak, Axl, ha azt mondom… én éppen erre az üreges fára néztem, amikor ti a többiek után mentetek. Olyan tisztán láttam a kereskedőt, mint most téged, ahogy itt állt a kocsija és a lova mellett. Aztán mintha egy kék villám cikázott volna át az égen, s hidd el, Bork, igazi villám volt, úgyhogy egy pillanatig semmit sem láttam, ezalatt eltűnt, mire újra kinyitottam a szemem, már nem volt se híre, se hamva.
- Hmmm… - A legidősebb Bork szemmel látható indulat nélkül hallgatta ezt a történetet. Megvakarta a bal hónalját, és a kialvófélben lévő tüzet megkerülve arrafelé tartott, ahol Wim feküdt. - Eltűnt, azt mondod. Egy pillanat alatt. Ez aztán az érdekes ember. - Hirtelen Wim mellett termett, megragadta a gallérjánál és a tűz felé vonszolta. A tűz közvetlen közelében megállt, s Wim arcát odahúzta a magáéhoz. Kalapjának lecsüngő karimája sötétbe borította az arcát, amely így még félelmetesebb volt, mint a valóságban. Wim arckifejezése láttán recsegve felnevetett, de most sem fordult a fény felé. - Rég várok már arra, Wim, hogy egy kicsit megleckéztesselek. De most összekapcsoljuk a kellemeset a hasznossal, ízenként fogunk sütögetni, míg meg nem mondod, hova tűnt a barátod.
Wim alig tudta visszafojtani a nyöszörgést, amit a torkában érzett, amikor Axl Bork ép kezét lassan a tűz fölé emelte. Szerette volna kikiabálni az igazságot: a kereskedő sohasem osztotta meg vele titkait, tudta azonban, ennek éppúgy nem lenne hatása, mint ha kegyelemért könyörögne: egyetlen kiútja volt, hazudnia kellett - jobban, ügyesebben, mint eddig bármikor. A történetek, amelyeket a kereskedő napközben mesélt neki, maguktól formálódtak szavakká:
- Csak rajta, szórakozz, Axl… tudom, én már hullának számítok, de ti is, mindannyian. - Vállát, karját továbbra is vaskapcsokként szorították, de a bütykös kéz nem erőltette tovább a tűz felé. Érezte, ahogy bőrét perzseli a parázs felett izzó levegő. De kétségbeesetten igyekezett úrrá lenni félelmén és fájdalmán. - Mit gondoltok, mért nem nyúltunk egész nap egyetlen ujjal sem ahhoz a kereskedőhöz, én meg a fiúk? Azért, hogy lecsaphassatok ránk? - Nevetése már-már hisztérikus volt. - Az igazság az, hogy már félőrültek voltunk a félelemtől. Ez az idegen varázsló, és az életével játszik, aki hozzányúl. Még az agyad is el tudja ködösíteni, hogy olyasmit lásson az ember, ami nincs is. Ölni tud egy görbe pillantással. Akár hiszitek, akár nem - s most mintha valami különös ihlet szállta volna meg -, még az is lehet, hogy miután megölte valamelyik épkézláb unokafivéreteket, már az ő alakjában áll itt közöttünk, és sohasem fogjátok megtudni, melyiktek az, míg benneteket is meg nem öl…
Axl káromkodott, s rálökte Wim kezét az izzó parázsra. Bár számított erre, Wim nem tudott uralkodni magán, hangosan, élesen felsikoltott. Egy perc múlva - mely azonban olyan hosszú volt, mint maga az örökkévalóság - Axl elengedte a kezét. E mozdulat következtében a parázs megingott, egy utolsó baljós lángot lövellt fel, aztán végleg kihunyt a tűz, s csak a holdfényben felragyogó rubinpontok maradtak a helyén. Egy hosszú percig senki sem szólalt meg, Wim a nyelvét harapdálta, hogy ne nyöszörögjön. Csak a lágyan susogó szellőt lehetett hallani fent, ahogy sok száz láb magasságban az ősöreg fák lombjában motozott - s valahol közelben felhorkant egy ló.
- De hát… nekünk nincs lovunk… - mondta valaki kényelmetlenül.
Heten álltak a hatalmas fa árnyékában, s alakjukat a lebukó hold ezüsttel szegélyezte. A Bork fivérek mozdulatlanul álltak, egymást figyelték - s aztán Wim észrevette, amit eddigre már nekik is látniuk kellett -, az előbb még nyolcan voltak. A kereskedő a támadás alatt eltüntette az egyik Borkot, olyan gyorsan, olyan csendesen, hogy észre sem vették.
Wim megborzongott, mert hirtelen eszébe jutott a vakító kék fény s azok a vádak, amelyekkel épp az előbb illette a kereskedőt. Ha az egyik Borkot ilyen könnyen meg lehet ölni, talán a másikat is? És akkor…
- Itt van, és úgy tesz, mintha ő is Bork lenne! - kiáltotta Wim elcsukló hangon.
És szinte érezte, hogy terjed a félelem egyikről a másikra, egyre erősödve, míg végül a legalacsonyabb köztük fejét vesztve kirohant a holdfénybe. De húsz lábnál nem tehetett meg többet, már le is terítette a hátába lőtt nyílvessző. A menekülő még össze sem roskadt a lágy, ezüstös talajon, egy másik nyílvessző is célba talált, és még egy Bork zuhant holtan Wim lábára.
- Ez Clyne volt… te vagy a… varázsló! - S a körben álló férfiak felemelték íjukat.
- Ne lőjetek! - kiáltotta Axl. Öt Bork volt ekkor talpon, a két hulla mozdulatlanul feküdt a földön. - A kereskedő hatalmába kerített bennünket. Meg kell őriznünk a nyugalmunkat, rá kell jönnünk, melyikünk alakjában rejtőzködik.
- De Axl, nem pusztán álruhában van, akkor látnánk, melyik az… így akármelyikünkről el tudja hitetni, hogy ő a varázsló…
Mozdulatlanul a rajta fekvő hulla alatt, Wim csak az öt árnyékot látta az éjszakában, s a vastag anyagból készült öltözék felismerhetetlenné tette őket. Összeharapta a száját, nehogy fájdalmában nyöszörögjön - most igazán nagy hiba lett volna felhívni a Borkok figyelmét Wim Buckryra -, de az iszonyú, lüktető fájdalom kezéből egészen a válláig hatolt, szédülés kerítette a hatalmába, amely elborította az egész világot, s feje oldalra hanyatlott.
Amikor ismét kinyitotta a szemét, látta, hogy már csak hárman állnak a tisztáson, s az, aki utolsónak esett el, ott rángatózik még a földön.
Axl hangja éles volt az indulattól:
- Te… szörnyeteg! A te műved, hogy egymást gyilkoljuk!
- Nem Axl, le kellett lőnöm. Ez volt a házaló, esküszöm. Fordítsd meg! Nézd meg! Akkor lőtte le Jant, amikor azt parancsoltad, senki se mozduljon.
- Varázsló! - kiáltotta egy harmadik hang. - Hiszen mindnyájan meghaltak… - Megfeszült két íj, s két nyílvessző egyszerre röppent a levegőbe. Két férfi zuhant a földre. Axl egy hosszú percig egyedül s némán állt a holttestek között. A hold végre teljesen eltűnt, s a csillagok is már csak elvétve és gyengén világítottak messze magasban az ősöreg fák ágai között. Wim olyan mozdulatlanul feküdt, mintha ő is meghalt volna, de érezte a vér, az izzadtság és a megpörkölt hús szagát. S hallotta az egyre közeledő lépteket is. A félelemtől szinte betegen pillantott fel Axl Bork sötét, zömök alakjára.
- Még itt vagy? Jó. - Egy fekete csizmába bújtatott láb legörgette a holttestet a lábáról. - Jobb lesz, fiam, ha megnézem a kezedet. - S a hang Jagit Katchetoorriantz hangja volt.
A Sharnból érkezett varázsló kezében fény villant fel.
Wim elájult.
Kora reggel szürkés fénynyalábok szabdalták fel az ősapák erdejét. Wim Buckry az üreges fa bejáratához támaszkodva ült, s félszegen kortyolgatott valami forró, keserű italt abból a bögréből, melyet bekötözött kezében tartott. Másik kezét felkötötte, hogy kímélje kimarjult jobb vállát. Csendesen figyelte, hogy gondozza a kereskedő a kocsiba fogott tarka lovat, s vagy tizedszer hordozta körül szemét a napsütötte erdőben, ahol semmi nyoma nem volt az előző napi eseményeknek. Gyötrelmének emléke most olyan valószínűtlen volt, mintha rossz álom lett volna, s lehet, hogy ez is éppúgy a varázslathoz tartozott, mint a fájdalmait csillapító ital. De hát nadrágja szárát alvadt vér borította. "Eltakarítottam a maradványokat" - mondta a kereskedő. Igaz volt minden, a Borkok elpusztultak - és az ő barátai is. Egy pillanatig szomorúan gondolt az ékszerre, ami eltűnt velük együtt, de aztán elnyomta ezt a nagyobb veszteség érzése.
A kereskedő visszatért a tábortűzhöz, és földet rúgott a lángokra. A tűz felélesztése nem okozott neki gondot. Wim felhúzta a lábát: a sötét szemek mogorva arcát fürkészték.
- Mr. Jagged - s ebben a megszólításban nem volt most egy csepp gúny sem. - Mit akar tőlem tulajdonképpen?
Jagit leporolta bőrmellényét.
- Úgy gondolom, Wim, ha jól érzed magad, folytathatjuk az utat úgy, ahogy azt megbeszéltük.
Wim felemelte bekötözött kezét.
- Egy nyomorék nem sok védelmet jelent magának.
- Én nem ismerem az utat a Völgyön keresztül, te pedig ismered.
Wim hitetlenkedve nevetett.
- Maga szerintem a holdra is fel tudna repülni, térkép nélkül, seprűnyélen. Védelemre pedig még kevésbé van szüksége. Egyáltalában mért fogadott fel bennünket, Mr. Jagged? - Hirtelen szomorúságot érzett, és ráébredt arra, hogy… - Maga mindvégig tudta ugye, hogy mire készülünk? Azért hozott magával, hogy a szeme előtt legyünk, talán azért, hogy megijesszen bennünket. De most már igazán nincs szükség arra, hogy a közelében tartson. Én… mi megváltoztattuk a tervünket, még mielőtt a Borkokkal találkoztunk volna.
- Tudom - bólintott a kereskedő. - De biztos ismered azt a régi közmondást: Több szem többet lát. Az ember sohasem tudja előre. Még kapóra jöhet, hogy velem vagy.
Wim bűnbánóan vonta meg a vállát, s azon tűnődött, vajon valóban létezik-e ilyen "régi" közmondás?
- Hát… ezen a reggelen nem kaptam ennél jobb ajánlatot.
Elhagyták az ősöreg fákat, és folytatták útjukat a Nagy Völgy felé. Egész reggel fenyőfák vették körül őket, de ahogy a nap előrehaladt, Wim észrevette, hogy az örökzöld helyét tölgyek, platánok foglalják el, a levegő melegebb lett, s már kevésbé volt párás. Késő délután pedig a fák között itt-ott megpillantotta a síkság tágas zöld és borostyánszínű darabkáját, s erre mindjárt fel is hívta a kereskedő figyelmét. Jagit bólintott, szemmel látható elégedettséggel, s folytatta az értelmetlen dünnyögést, amely Wim gyanúja szerint csak arra szolgált, hogy elrejtse ördögi gondolatait. Ismét jól megnézte a zömök, kövérkés kereskedőt, akiről senki sem tételezte volna fel, hogy varázserővel rendelkezik. S amit talán épp ezért tudott ilyen eredményesen felhasználni…
- Mr. Jagged? Hogy csinálta? Hogy intézte el a Borkokat?
Jagit mosolygott és megrázta a fejét.
- Egy jó varázsló nem árulja el a titkait. Hogy mit csinál, arról beszél néha, de hogy hogyan, arról soha. Figyelned kell, aztán ha látsz valamit, törd rajta a fejed. Így lesz valakiből jó varázsló.
Wim sóhajtott, s megmozdította felkötött karját.
- Azt hiszem, ez túl magas nekem.
A kereskedő kuncogott. - Te tudod…
A nap hátralévő részében Wim mégis figyelte minden mozdulatát.
Vacsora után a sötétben a kereskedő ismét kocsija mellett időzött. Wim kimerülten nyúlt el a tűz mellett, s látta a varázspálca fényét, de ezúttal túl fáradt volt ahhoz, hogy leselkedjék, csak két ujját tette babonásan keresztbe. A tunyaság úgy hatalmába kerítette, hogy nem törődött semmi mással. Mozdulatlanul meredt a lángokba, s érezte, hogy hasogat a karja.
- Úgy számítom, holnap egy óra alatt lejutunk a völgybe. Szerinted akkor északnyugatra kell fordulnunk, hogy Fyffe városába érjünk?
Wim megrezzent, amikor meghallotta a kereskedő hangját.
- Ó… igen, úgy gondolom. Északra kell fordulni, s akkor már minden út Fyffe-be vezet.
- Minden út? Fyffe-be vezet? - A kereskedő váratlanul felnevetett, és leguggolt a tűz mellé.
Wim szerette volna megkérdezni, mi volt ebben olyan nevetséges?
- Onnan mindenki meg tudja mutatni az utat magának, Mr. Jagged. Azt hiszem, holnap reggel szépen visszafordulok. Sohasem gondoltam volna, hogy egyáltalában eljutok ilyen messzire. Mi, hegyi emberek, nem szívesen jövünk le a síkságra.
- Sajnálom, Wim - mondta Jagit, és egy gallyat dobott a tűzre. - Mostanáig azt hittem, te már jártál Fyffe-ben.
- Hát igen… voltam már ott… majdnem. - Meglepődve nézett fel. - Három, négy évvel ezelőtt, amikor még kis kölyök voltam, apámmal, anyámmal. Tudja, nagyapám kovács volt Darkwood Cornersben, és szert tett valahogy egy puskára… - Aztán egyszerre azon vette észre magát, hogy olyan dolgokról beszél, amiről mindenki tudott, meg amit soha senkinek nem említett, hogy nagyapja puskaport készített, s akkor a hegyvidékiek összeesküvést szőttek, hogy elkergessék a Fyffe lordjait, s elfoglalják a gazdag síkvidéket. S hogy lovas katonák érkeztek a városból harcra készen, puskákkal s más varázseszközökkel, s feldúlták, felégették a borostyánszínű földeket, s hogy az ő apja úgy halt meg, hogy a maguk készítette puska felrobbant a kezében. S azt is elmondta, hogy tért vissza a vérrel borított, összeszorított ajkú fiú egyedül Darkwood Cornersbe, s hogy rémisztgette az otthon maradtakat Istennel és Fyffe uraival… Ott ült, s fájdalmas arccal babrálta fülbevalóját. - S arról is tudok, hogy van nekik ott a síkvidéken olyan csodafegyverük, amilyet mi sohasem láttunk, s hogy ezzel varázsolták el a síkvidéki embereket… Talán jó lenne, ha meggondolná, Mr. Jagged, lemegy-e oda egyáltalában?
- Köszönöm a figyelmeztetést - bólintott Jagit. - De már mondtam neked, kereskedő vagyok, és szeretem a foglalkozásom. Ha nem tudok adni-venni, nincs értelme az életemnek, s itt, a hegyek közt, kinek adjam el az árumat?
- Nem fél attól, hogy megpróbálják a hatalmukba keríteni?
A kereskedő mosolygott.
- Ezt nem mondtam. Az ő varázshatalmuk gyengébb, mint a sharniaké, ebben biztos vagyok. S vannak ismeretlen tényezők is… de ki tudja, talán éppen ők lesznek a legjobb vevőim, az urak gyakran könnyű kézzel költik a pénzüket. - Ránézett Wimre, s pillantásában volt egy kis tisztelet is. - Mondtam már, több szem többet lát. Sajnálom, hogy nem jössz velem. Talán reggel majd rendezhetjük a számlánkat…
Reggel aztán a kereskedő felpakolta a kocsiját, és elindult a Nagy Völgy felé. Wim Buckry maga sem értette, miért, de ezúttal is vele tartott.
Kora reggel hagyták el a tölgyfaerdő barátságos menedékét, s nekiindultak a sárgán érő gyommal benőtt, dimbes-dombos vidéknek, míg el nem érték az északra vezető köves utat. Wim levette az ingét, s bőrét, amely fent a hegyvidéken fehér maradt, a völgy fölé emelkedő nap csakhamar vörösre változtatta. A bőringet viselő sötét bőrű kereskedő rámosolygott, és Wimnek az a kényelmetlen érzése támadt, hogy élvezi a hőséget. Délben elérték a megművelt Síkvidék végtelen, bársonyosan zöld szegélyét, aztán váratlanul kikövezett úton találták magukat. Mielőtt továbbmentek volna, Jagit letérdelt, és megtapogatta a rugalmas felületet. Wim halványan emlékezett erre az útra - fantasztikus luxus a hegyvidéki lábak számára -, amely egészen Fyffe-ig vezetett, ezúttal azonban azt is észrevette, hogy az úttest itt-ott már megrongálódott, de ezeken a helyeken gondosan kijavították, finomra csiszolt kövekkel pótolva a hiányt.
A kereskedő keveset beszélt hozzá, csak dudorászott magában, szemmel láthatóan azzal volt elfoglalva, hogy a síkvidéki varázslat nyomait kutassa. Egy jó varázsló mindig figyel… Wim is arra kényszerítette magát, hogy jól szemügyre vegye a félig már elfelejtett vidéket. Amerre a szem ellátott, gazdagon termő szántóföld és legelők borították a völgyet, mintha a fekete földre egy óriási zölddel és arannyal kivarrt takarót terítettek volna. A távolban finom köd lebegett, s Wim nem volt biztos abban, ez vajon része-e már a varázslatnak vagy pedig egyszerűen a hőség következménye. Síkvidéki embereket is látott, akik az út mentén fekvő földeken dolgoztak. Jól tápláltan, egyszerű ruhában, napsütötte békés arccal s olyan egykedvű közönnyel szemlélték a mellettük haladókat, amit csak az igavonó barmoktól várt volna az ember. Wim a homlokát ráncolta.
- Elég szokatlan, hogy ennyire hiányzik belőlük minden érdeklődés, nem gondolod? - A kereskedő Wimre nézett. - Ezek nemigen fognak vásárolni az én árumból.
- Nézzen körül! - Wim dühösen tört ki. - Hogyan csinálják? Nem dolgoznak jobban, mint a hegyvidékiek, ott pedig, ha hajnaltól éjfélig hajtja magát az ember, akkor sem jut semmire… ezek pedig, nézze, milyen kövérek. Hogy csinálják ezt, Mr. Jagged?
- Te mit gondolsz, Wim?
- Szerintem… - elhallgatott. A jó varázsló megpróbálná kitalálni. - Hát először is… jobb a földjük.
- Ez igaz.
- Aztán… valami varázslatot is művelnek.
- Igazán?
- Láthatta… ezek a sima medrű patakok, ez az út itt… ez nem természetes dolog. De ezek az emberek maguk is olyanok, mintha megbabonázták volna őket, hallottam már ilyesmiről. Lehet, hogy csak Fyffe lordjainak van csodatevő hatalmuk, lehet, hogy csak tőlük kell óvakodnunk? - S Wim megint keresztbe tette két ujját.
- Lehet… lehet, hogy csak ők lesznek a vevőim, ha ez máshol is így van. - A kereskedő arca kifejezéstelen maradt. - Hagyd ezt az ostoba szokást az ujjaddal, Wim, ez csak attól menthet meg, hogy tiszteld a tanult embereket.
Wim kiegyenesítette az ujját. Néhány percig gyalogolt, s csak ezután jött rá, a kereskedő éppolyan tökéletesen beszélte a síkvidéki dialektust, mint eddig a hegyvidékit.
Késő délután elértek egy forráshoz, az egyik kis faluban, amely mint egy kerékagy feküdt a körülötte küllőként szétterülő földek közepén. A kereskedő belemerítette bögréjét a csepegő tartályba, Wim pedig egyenesen a vödörből ivott, de rögtön kiköpte a fémes ízű vizet. Jagit elhúzta kezét a bögre felett - nem, beledobott valamit -, s Wim látta, ettől a víz habos, majd váratlanul élénkpiros lett. A kereskedő érdeklődve vonta fel szemöldökét, s a földre öntötte bögréje tartalmát. Wim elsápadt, s alaposan megtörölte száját inge ujjába.
- Mintha meg volna mérgezve!
Jagit megrázta a fejét.
- Nem méreg, amit érzel. Azt hiszem, a földművelésnél használt vegyszerek szennyezik a talajt. De valami nyugtatószer, az van benne. - A falusiakra nézett, akik kocsija körül álldogáltak, s összevissza beszéltek.
- Mint a birkák. - S Wim arca eltorzult az undortól.
A kereskedő megrántotta a vállát.
- De azért egészségesek, gazdagok, bölcsek… mindenesetre egészségesek és bölcsek… hogy egészségesek-e? - s a kocsihoz lépett, hogy kínálgassa áruját. De az érdeklődés csekély volt. Amikor Wim a kocsi végéhez lépett, hogy a felfüggesztett tartályból hegyvidéki, de már áporodott ízű vizet igyon, hallotta, hogy mormolja a kis ember, mint egy ráolvasást:
- Fyffe… Fyffe… Miből származhat ez a név? Erre úgy mondják: Dyton-Fyffe. Lehet, hogy az District Toron Firen. Nem lehet. De hát miért is ne lehetne?
A nap hátralevő részében a kereskedő szokatlanul mogorvának látszott, gondolatait megtartotta magának, s csak néha szitkozódott, Wim számára érthetetlen nyelven. S este, amikor letáboroztak, s Wim azon jártatta fáradt agyát, milyen veszteség érte barátai halálával, hirtelen az jutott eszébe, talán ez a sötét és hallgatag idegen a tűz másik oldalán, éppolyan magányos, mint ő, a kereskedő mindenhol csak idegen, még akkor is, ha varázsló.
- Mr. Jagged, magának sosincs honvágya?
- Honvágyam? - Jagit felpillantott. - De igen. Néha. Talán éppen ma este. De most már olyan messzire eljöttem hazulról, hogy lehetetlen lenne visszamenni. Mire hazaérnék, ott talán már semmit sem találnék. - Arca a lángokon keresztül most váratlanul nagyon öregnek látszott. - Ami az otthont otthonná teszi, eltűnt már, mielőtt indultam volna… de talán egyszer valahol találok egy másikat.
- Az jó lenne… - Wim bólintott, s abból, amit hallott, egyszerre többet is, kevesebbet is megértett, mint gondolta. Beburkolózott a takarójába, s különös módon megvigasztalódva békésen elaludt.
Útjuk során történtek még kisebb csodák is, fel-felmerült a kérdés - miért? - míg Jagit biztatására Wim babonás félelme olyan hetyke kíváncsisággá változott, hogy a kereskedő időnként összevonta a szemöldökét, de nem tett megjegyzést a dologra.
A harmadik reggel aztán Wim magabiztosan kinyilatkoztatta:
- Minden szemfényvesztés, ha az ember a színfalak mögé tud pillantani, úgy van ez, mint azokkal a boszorkányokkal a hegyekben. Mindennek van valami magyarázata, azt hiszem, csodák egyáltalában nem léteznek.
Jagit hosszan, szelíden nézett rá, sötét szemében mindaz ott tükröződött, ami az Ősapák erdejében történt azon az éjszakán.
- Azt gondolod?
Wim idegesen sütötte le a szemét.
- Vannak csodák, Wim, körülöttünk is vannak. De most már a varázsló szemével látsz mindent. Az igaz, hogy mindennek, ami történik, van magyarázata, de az nem biztos, hogy felismerjük, még ha ott is van a szemünk előtt. S ha ismerjük az okát, akkor is lehet valami csodás, borzalmas vagy különös, az csak épp megkönnyíti, hogy elbánjunk vele. Ezt vésd az eszedbe, bárhová mész… s azt se felejtsd el: keveset tudni nagyon veszélyes dolog.
Wim letörten bólintott, s még a füle is elvörösödött, amikor meghallotta, mit mormol maga elé a kereskedő:
- S egy kevés tudatlanság is az…
A harmadik nap délutánján megpillantották Fyffe-ot, bizonytalan foltként lebegett a horizont alján. Wim a végtelen zöld mezők felett visszapillantott a hegyek felé, de a hegyeket már eltakarta előle a sárga köd a Síkvidék felett. Ismét előrepillantva, meglepetten tapasztalta, hogy a félelem, amely ott mocorgott benne, mióta a Nagy Völgybe értek, nemhogy erősödött volna, épp ellenkezőleg, gyengült, ahogy előrehaladtak a Fyffe felé vezető ismerős-ismeretlen úton. A szekér elé fogott ló nagyot horkant a meleg, poros csendben, s ez ráébresztette arra, újonnan szerzett bátorságát a kereskedőnek s varázsszerekkel megrakott kocsijának köszönheti.
Mosolygott ezen, s közben sebes kezét mozgatta. Jagit sohasem kért bocsánatot azért, amit tett vele, de Wim nem is volt olyan álszent, hogy ezt ebben a helyzetben elvárta volna. Meg aztán a folyadék, amivel a kereskedő bekente a kezét, olyan hatásos volt, hogy a sebhely máris elhalványult, a bőr pedig szinte a szeme láttára sarjadt újra. Mindez olyan volt, mintha…
Wim gondolatait megzavarta, hogy megbotlott az úton egy nagy kőben. A város, amely most már sokkal közelebb volt, élettelennek látszott a délután egyre hosszabbodó árnyékában a szántóföldek között. Vajon hol nyugszik apja, aki - s megint megszakadtak a gondolatai, amikor észrevette, hogy a város körül nincs védőfal, s a védekezésnek más jele sem látható. Hogy lehet ez? Talán, mert nem kell félniük semmitől? Érezte, amint belsejét újra megmarkolja a régi, jól ismert rettegés. De Jagit előbbi rosszkedve szemmel láthatóan tünedezett, ahogy céljukhoz közeledtek, mintha végre valami fontos elhatározásra jutott volna. Ha a kereskedő magabiztos, akkor Wim is annak érezte magát. Már a várost is egy varázsló szemével nézte: s hirtelen az a gondolata támadt, olyan veszély, mint most, idegenek részéről még sohasem fenyegette Fyffe város urait.
Eljutottak a városba, és bár a kereskedő kissé csalódottnak látszott, Wim alig tudta elrejteni ámulatát. Nehéz kőből és fából készült, két- és háromemeletes házak szegélyezték a macskaköves utcákat, eltakarva a kilátást a földek felé. A házak földszintjén üzletek sorakoztak, a homályos üvegből készült kirakatok s a hámladozó, festett ábrák a benti portékát hirdették. Wim úgy gondolta, az üzletek felett az emeleteken laknak az emberek. Az utcák megviselt kövezete itt-ott már egész gödörré mélyült a megszámlálhatatlan láb nyomától, s Wim összerázkódott arra a gondolatra, hogy ilyen sok ember - a kereskedő úgy taksálta, legalább ötezren lehetnek - lakik ilyen szűk helyen.
Elhaladtak az unalmasan öltözött, jól táplált városi emberek és parasztok mellett, akik a hűvösödő délutánban bevásárlásaikat intézték. Wim elkapott ugyan egy-egy foszlányt a heves alkudozásból, de azt tapasztalta, itt sem mutatnak több érdeklődést iránta és a kereskedő iránt - pedig ketten együtt elég szokatlan látványt nyújtottak -, mint azok a falusiak, akikkel útjuk során találkoztak. Legalább gyerekek futottak volna a színes kocsi után - egy kicsit meghökkentette, hogy mindenhol milyen kevés gyereket látott, s akik mégis felbukkantak, azokat maguk mellett tartották a szüleik. Úgy látszott, a kereskedő itt sem fog nagyobb üzletet csinálni, mint fent a hegyek közt. Mint a disznók az ólban… A válla felett végignézett az utcán.
- Hol tartják itt a disznókat?
- Micsoda? - A kereskedő ránézett.
- Olyan tiszta minden. Ennyi ember él itt, és sehol sincs szemét. Ez csak úgy lehetséges, ha disznót tartanak, mert az megeszi a hulladékot. De nem látok disznókat. És fiatalokat is alig.
- Hmmm… -A kereskedő mosolyogva vonta meg a vállát. - Nem rossz kérdések. Talán Fyffe urai meg is tudnák adni rá a választ.
Wim megrázta a fejét. Be kellett vallania magának, hogy a városban, bár szokatlan volt, idegenszerű, nem látta olyan varázslatnak jelét, amivel ne találkozott volna már az úton. Talán Fyffe város urai mégsem voltak olyan félelmetesek, mint azt gondolták, lehet, hogy a katonáknak jobb a fegyverzete, de csodatevő hatalommal nem rendelkeznek.
Az út élesen elkanyarodott, és a háztömbök után nyitott tér következett, amit fedett piaci bódék töltöttek meg. Emögött pedig - Wim ámuldozva torpant meg, tudta, amit emögött lát: Fyffe urainak lakóhelye. Kétszer olyan nagy, mint az eddig látott épületek, pillérekkel megtámasztott zöldesfekete fala úgy verte vissza a tér képét, mint egy sötét, baljós tükör. Az épületből biztonság sugárzott, mint mindenből, ami a földben gyökerezik, s tartóssága mellett a város nagyon is mulandónak látszott. Úgy érezte, ebben a házban mégiscsak lehet olyan varázsszer, amely vetekszik a kereskedő és Sharn mágiájával.
A mellette álló Jagit mosolya őszinte volt és kifürkészhetetlen.
- Bocsánat, asszonyom - a kereskedő megállított egy asszonyt, aki gyermekével együtt elhaladt mellette. - Idegenek vagyunk. Mi ez az épület itt előttünk?
- Ez a Kormányzósági Palota. - Az asszonyon nem látszott meglepetés. Wim megbámulta harisnyával borított bokáját.
- Aha. És mit csinálnak ebben az épületben?
Az asszony szórakozottan húzta vissza kislányát a kocsitól.
- Hát itt vannak a kormányzók. Az emberek ide hozzák be a kérvényeiket s egyéb ügyeiket. A kormányzók meg kormányoznak, azt hiszem. Lissy, gyere el attól a piszkos állattól.
- Köszönöm, asszonyom. Volna talán kedves megtekinteni egy…
- Most nem. Gyere, kislányom, elkésünk.
A kereskedő tiszteletteljes kétségbeeséssel hajlongott, amikor az asszony továbbment. Wim sóhajtott, mire Jagit megrázta a fejét.
- Most már én is azt hiszem, itt nem lesz nagy keletje a Sharnból érkezett csodáknak. Azt hiszem, becsaptam saját magam. Nem marad más hátra, meg kell látogatnunk a te fyffe-i uraidat odaát: nekik talán mégis tudok egy-két olyan dolgot mutatni, ami érdekli őket. - Szeme összeszűkült, ahogy felbecsülte a szemben álló épületet.
Mivel Wim egy nyögéssel adott hangot nemtetszésének, Jagit visszanézett rá, s az egyre hosszabbodó árnyékokra mutatott.
- Most már amúgy is túl késő van ahhoz, hogy elkezdjük az árusítást. Ahhoz mit szólnál, ha csak körülnéznénk, és… - hirtelen elhallgatott.
Wim megfordult. Mintegy féltucat zord arcú férfi közeledett feléjük. Wim ismerte a keresztet, amelyet vezetőjük kemény peremű kalapján viselt. Fegyverüket leeresztették a vállukról, Wimben bent rekedt a szó, ahogy csendben körüljárták a kocsit, s közben ügyesen elválasztották őt a kereskedőtől. A parancsnok egy kis megvetéssel szólította meg Jagitot.
- A kormányzók…
Wim elkapta a legközelebbi fegyver csövét, s nekilódította tulajdonosát a mellette álló embernek. Aztán elvette tőle a fegyvert, s lesújtott vele a harmadik, most levegő után kapkodó őrszem fejére.
- Wim! - A kereskedő hangját hallva megtorpant, megfordult. - Dobd el azt a fegyvert! - A kereskedő megadóan állt kocsija mellett. S most egyszerre három fegyver irányult Wim Buckryra. Arca dühösen eltorzult, mert úgy érezte, cserbenhagyták, de azért a földre dobta a kezében tartott puskát.
- Kössétek meg ezt a mucsait!… Ahogy mondtam, kereskedő, a kormányzók akarnak néhány szót váltani veled. Velem jöttök. - A parancsnok hátralépett, s nyugodtan várta, hogy emberei feltápászkodjanak a földről.
Wim felnyögött, kezét oly durván kötözték össze, pedig a katona összetört arcán nyoma sem volt a bosszúállásnak. Ahogy meglódították, hogy a kereskedő után menjen, keserűen mormolta:
- Ilyenkor mért nem használja a varázserejét?
Jagit megrázta a fejét.
- Ostobaság lett volna. Végül is a fyffe-i urak jöttek énhozzám.
Ahogy felfele mentek a kormányzósági épület fekete-zöld lépcsőjén, Wim csak azért is keresztbe tette két ujját.
Az órák keservesen vánszorogtak az ablaktalan, jellegtelen szobában, ahol várakozniuk kellett, és Wim rövidesen belefáradt abba, hogy a sima falakat s a korom nélkül világító lámpát bámulja. A kereskedő a zsebében maradt apró tárgyakat babrálta, de Wim akarata ellenére bóbiskolni kezdett, s aludt, amikor a katonák végre jöttek, hogy elvigyék őket a soká halogatott találkozásra Fyffe uraival.
Aztán egyedül hagyták őket egy emberrel, aki mosolyogva emelkedett fel a sárgásbarna, hatalmas kiterjedésű íróasztal mögül, amikor beléptek a szobába.
- Végre! - Az ötvenes év végén járt, épp oly egyszerűen öltözve, mint honfitársai, olyan magas volt, mint Wim, de testesebb s ősz hajú. Wim látta, a mosolygós arcon nyoma sincs annak a tompaságnak, ami ott ült az őket őrizetbe vevő katonák arcán is.
- A nevem Charl Aydricks, s a Világkormány képviselője vagyok. Sajnálom, hogy meg kellett várakoztatnom önöket, de… nem voltam a városban. Útjukat nagy érdeklődéssel figyeltük.
Wim szerette volna tudni, honnan a fenéből veszi ez a szegénynek látszó ember a bátorságot ahhoz, hogy a Síkvidéket az egész világgal azonosítsa. Körülnézett Aydricks jelentéktelen, lámpával megvilágított szobájában. Az urak gazdagságának egyetlen jele egy aranytalpon nyugvó, főleg kék, de itt-ott barna és zöld fémlapocskákból összeállított különös gömb volt, a kormányzó íróasztalán. Egyre kíváncsibb volt arra, hol lehet a többi fyffe-i uraság, Aydricks egyedül volt, őrök sem voltak mellette… Wim hirtelen megérezte, ez az ember minden egyszerűsége ellenére legalább olyan nagy hatalmú varázsló, mint a kereskedő.
Jagit udvariasan meghajolt.
- Jagit Katchetoorriantz, szolgálatára. Kereskedő vagyok, és megtisztel az önök érdeklődése. Ez itt a segédem…
- …Wim Buckry. - Aydricks elismerő pillantása váratlanul érte Wimet. - Igen, emlékszünk rád, Wim. Meg kell mondanom, csodálkozom, hogy itt látlak. De azért örülök neki… már rég szerettünk volna beszélgetni veled. - S Aydricks túlságos érdeklődéssel nézegette Wimet.
Wim vágyakozva pillantott a csukott ajtóra.
- Tessék, üljenek le. - A kormányzó visszatért íróasztalához. - Ritkán van szerencsénk ilyen… különleges látogatókhoz…
Jagit nyugodtan ült le az egyik székbe, Wim pedig váratlanul huppant le, elgyengülő térddel, egy másikba. Ahogy elhelyezkedett a puha ülésen, úgy érezte, egy láthatatlan kéz leszorítja, mire felpattant, mint egy megrémült csikó, de azonnal visszaesett az ülésre. Zihálva ült ott, s érezte, ha gyengül az ellenállása, gyengül a ránehezedő nyomás is.
Jagit részvevően pillantott rá, majd a kormányzóhoz fordult. Wim látta, a kereskedő keze akarata ellenére rángatózik a szék karfáján.
- Azért, remélem, nem tartanak ellenségnek bennünket? - tréfálkozott.
A kormányzó szívélyes volt, de a pillantása hideg.
- Tudjuk, milyen eszközöket használt az Ősapák erdejében.
- Annál jobb. Reméltem, hogy így lesz. - Jagit farkasszemet nézett a kormányzóval. - Ez azt jelenti, végre találkoztam valakivel, akinek megvan a magas fokú műszaki képzettsége. Van néhány eladó holmim, ami talán érdekelni fogja önöket.
- Érdekel minket, ebben biztos lehet. Beszéljünk nyíltan. Maga épp olyan kevéssé kereskedő, mint én vagyok, ez kiderül abból, amit láttunk, amennyit meg tudtunk állapítani. Ha tényleg keletről jött volna, vagy a föld bármelyik pontjáról, azt időben tudomásunkra hozza kiválóan működő hírközlő apparátusunk. Maga a semmiből bukkant elő a Hegyvidéki Védett Területen, s ha jól sejtem, ez a semmi nem itt a Földön van.
Jagit nem felelt, szemmel láthatóan várakozott valamire. Wim mereven bámulta a fal zöld barázdáit, s igyekezett megfelejtkezni arról, hogy akaratán kívül két varázsló összecsapásának tanúja lett.
Aydricks türelmetlenül mozdult meg.
- Nem a Földről jött. A holdbeli telepünk már rég a múlté: ez azt jelenti, hogy nem is ebből a naprendszerből. Akkor nem lehet más hely, mint az Elveszett Gyarmatok - maga a birodalom gyarmatairól érkezett, egy másik naprendszerből, Jagit, és ha azt hitte, hogy ez meglep bennünket, ennyi idő után, tévedett.
Jagit megpróbálta megrándítani a vállát.
- Nem… erre valójában nem is számíthattam. De arra sem, ami most történik, az igazság az, hogy a dolgok egyáltalán nem úgy alakultak, ahogy én azt elképzeltem.
Wim akarata ellenére bámulattal hallgatta őket. Vannak tehát a Földön kívül is világok, amelyék talán csak apró szikrának tűnnek az éjszaka végtelen sötétjében. Sharn tehát, csodáival együtt, túl van az égen, ott, ahol az emberek hite szerint a mennyország van?
- Nyilvánvaló - mondta a kormányzó -, a maga megjelenése példátlan fenyegetés a Világkormány számára. Mert ez az egész világnak a kormánya, amely évezredeken át békét és biztonságot teremtett. Távolból irányítható védelmi berendezésünk biztosíték arra, hogy idegenek nem háborgatják ezt a békét. Legalábbis eddig biztosíték volt rá, maga az első, aki áthatolt ezen a védelmi rendszeren, és még nem tudjuk, hogy hogyan. Ezt szeretnénk megtudni, meg kell tudnunk, Jagit, nem azt, hogy kit képvisel, nem azt, hogy hol jött át, azt sem, hogy miért, csak azt, hogy hogyan. Nem engedhetjük, hogy bármi is veszélyeztesse a biztonságunkat. - Aydricks áthajolt az íróasztalon, keze védelmezően markolta meg a különös fémgömb állványát. Szívélyessége teljesen eltűnt, és Wim érezte, minden reménye megsemmisül, hiszen a kormányzó valahogy rájött Jagit minden titkára.
De Jagit továbbra is nyugodtnak látszott.
- Ha ilyen sokra tartják a változatlanságot, akkor épp ideje volt, hogy valaki megzavarja.
- Számítottunk ilyesmire. - Aydricks hátradőlt a székében, s arckifejezése megvetővé változott. - Épp ezért nem fog magának sem sikerülni. Az elmúlt tízezer évben tökéletesítettük a rendszert, s ezalatt kifogástalanul működött. Végre véget vetettünk a világ sok ezer éves értelmetlen pusztulásának.
Tízezer év?… Amíg Aydricks beszélt, Wim erőlködve próbálta megérteni, amit hallott s ami alapjaiban ingatta meg hitét abban, amit eddig tudott:
Eszerint az emberiség múltjában megszámlálhatatlan évezredeken keresztül csoda csodát követett, miközben hosszú, kisebb korszakokat is magukba foglaló ciklusok váltogatták egymást. A civilizáció elért olyan magaslatokat is, amelyben valóra vált minden álom, az emberiség kinyújtotta a kezét a csillagokig, de aztán ismét visszazuhant, saját esztelenségének következtében - a pusztulásnak olyan szakadékába, amelyben az emberek elfelejtették emberi voltukat, és az élet lidércnyomássá változott. Aztán lassan megint fordult a kerék, az emberiség ismét felemelkedett olyan magasságokba, ahol paradox módon sohasem tudott megmaradni. Alkotás közben az ember nem tudott ellenállni annak a vágynak, hogy pusztítson, s mindig megtalálták ehhez a megfelelő eszközöket is.
A legutolsó ilyen emelkedő ciklus végén az uralkodó osztály tagjainak egy csoportja, látva, hogy közeledik az elkerülhetetlen hanyatlás, lépéseket tett azért, hogy ezt megakadályozza. Új rendet kényszerített a világra, alacsonyszintű, de addig példa nélküli stabilitású rendet, s megakadályozták, hogy továbbfejlődjék.
- …s hála nekünk, vezetőknek, ez a viszály és szenvedés nélküli állam, a világ, tízezer év óta változatlan maradt. A szó szoros értelmében változatlan. Egyike vagyok azoknak, akik ezt a Világkormányt megalapították.
Wim hitetlenkedve bámult a mosolygó, jelentéktelen arcra, s belenézett a fanatikus, időtlenül öreg szemekbe.
- Ehhez képest nagyon jó állapotban van - mondta Jagit.
A kormányzó szívből jövő nevetésben tört ki.
- Amit látnak, nem az én testem. A számítógép-hálózatot felhasználva képesek vagyunk arra, hogy memóriánkat sértetlenül átvigyük egy fiatal "örökös" testébe, akit az egyszerű emberek közül választunk ki, persze fiatalt, sokat ígérőt. Ami az egyénből felhasználható, azt beleolvasztjuk ebbe a nagyobb egységbe, s ez újraélesztett egyéniségünk részévé válik. Ezért is figyeltünk fel Wimre, mert olyan tulajdonságai vannak, amelyek jó kormányzóvá tehetnék. - S az előbbi kellemetlenül érdeklődő mosoly most újra megjelent a kormányzó arcán.
Wim ökölbe szorította összekötözött kezét, s arca megfeszült, amikor láthatatlan erő visszakényszerítette székébe.
Aydricks mosolyogva figyelte.
- A műszaki érzék, a kezdeményező készség, a személyes erőszakosság, ezek a tulajdonságok, amelyek bizonytalanná tehetik a társadalmat. Hogy megőrizzük az állam biztonságát, ezeket a tulajdonságokat elnyomtuk az emberekben, ugyanakkor bizonyos csoportokat - például a hegyvidéken lakó embereket - szabadon hagytuk fejlődni, hogy legyen utánpótlás a kormányzásra alkalmas típusokból is. A rendszer, amelyben élünk, igazán jól szervezett, a számítógép-hálózat biztosítja a folyamatosságot, mozgásban tartja a technikát, hírközlő szerveket és a hatalom olyan eszközeit, amelyre szükségünk van a stabilitás fenntartásához. Mi pedig a számítógép működéséről gondoskodunk azzal, hogy betápláljuk a működéséhez szükséges adatokat. Minden feltétel megvan ahhoz, hogy ez a rendszer örökké működésben maradjon.
Wim a házaló felé fordult bátorításért, de olyan komornak látta őt, hogy elfordult tőle, amikor beszélni kezdett.
- Azt gondolja, lelkesedni fogok azért, hogy önző céljaik érdekében tízezer esztendőn keresztül manipulálták minden egyes élőlény életét, s hogy ezt folytatni akarják a végtelenségig?
- De mindez az emberek érdekében történik, nem érti? Semmit sem kérünk érte, nincs belőle semmi hasznunk, csak az a jutalmunk, hogy tudjuk, az emberiség nem süllyedhet többé a barbárságba, hogy megszüntettük a földön az emberi értékek felesleges pusztulását, a társadalomban az emelkedés és hanyatlás váltakozását. Az emberek biztonságban vannak, a világ változatlan, s tudják, hogy utódaik ugyanilyen körülmények között fognak élni. Elérték ezt maguk a bolygójukon? Ha meggondolja, mennyi ideig tartott az útja, vajon biztos-e abban, hogy lesz-e még, egyáltalán civilizáció ott, ahova visszatér?
Wim látta, Jagit nagyon megkönnyebbült, újra elkezdett mosolyogni, s ezúttal gúnyosan.
- De hát a tény tény marad, a dolgok természetes rendje a felemelkedés és a hanyatlás ritmikus változása, úgy is mondhatjuk, az életé és a halálé. Ez teszi lehetővé, hogy az emberiség mindig magasabbra törjön, hogy ha kell, végezzen a régi renddel. Az egy helyben topogás maga a halál, nincs hanyatlás, de emelkedés sincs, nincs lehetőség a választásra. Azt hiszem, Sharnban e helyett az állapot helyett inkább a gyors halált választották volna.
- Sharn? Mit tud a régi birodalomról? -A kormányzó most már minden udvariaskodás nélkül hajolt előre.
- Sharn…? - Wim zavarát senki sem vette észre.
- Ahonnan én jövök, ott mindent tudunk Sharnról. A belsejében rothadásnak induló kristályvárosról, a Hármak Játékáról. Még az eseményeket is látták előre, bár azt senki sem tudta, hogy a pusztulás ilyen tökéletes lesz.
- Ez egyre érdekesebb lesz. - A kormányzó hangja megkeményedett. - Azt gondoltuk, megakadályoztuk, hogy bárki is tudomást szerezzen a birodalom utolsó éveiről. De az az érzésem, ha így folytatjuk, egyre újabb kérdések merülnek majd fel. Itt az ideje, hogy választ kapjunk ezekre a kérdésekre.
Wim visszarogyott székébe, s elképzelte, hogy fogják őket megkínozni. De a kormányzó, aki felállt, s miközben egy mohó pillantással súrolta Wimet, a kereskedőhöz lépett, csak egy finoman megmunkált csillogó fémpántot illesztett Jagit fejére.
- Lehet, hogy meg fogja lepni, amit majd megtud. - Jagit arckifejezése nyugodt maradt, Wim mégis érzett hangjában valami feszültséget.
A kormányzó visszatért székéhez.
- Nem hiszem. Bekapcsoltam magát most a számítógép-hálózatba…
Jagit a meglepetéstől váratlanul megmerevedett, aztán újra mosolyt erőltetett magára, de a változás nem kerülte el Aydricks figyelmét.
- Amikor behatolunk az agyába, már nemigen lesz képes bármit is eltitkolni előttünk. Gyors és hatásos eljárás, bár azt persze nem tudjuk garantálni, nem őrjíti-e meg.
A kereskedő mosolya elhalványodott.
- Civilizált bánásmód. - Pillantása találkozott Wim kérdő tekintetével. - Wim, remélem, nem felejted el, amit mutattam neked. Ugye az, hogy keresztbe tetted az ujjadat, nem védett meg bennünket semmitől?
Wim megrázta a fejét.
- Úgy, ahogy mondja, Mr. Jagged… - De magában azt gyanította, nem lesz több alkalom, hogy bármire is emlékezzék.
A kereskedő váratlanul levegő után kapkodott, és behunyta a szemét, miközben teste elernyedt a székben.
- Mr. Jagged…? - De nem érkezett válasz. Magára hagyva Wim azon töprengett, milyen borzalmas varázsereje lehet a fémkarikának, s hogy fájdalmas lesz-e, amikor a számítógép - bármi legyen is az - beszippantja az ő lelkét is.
- Be vannak kapcsolva? Minden kerület? Direkt kapcsolást kérek. - A kormányzó látszólag az asztalának beszélt. Aztán elhallgatott, mintha a választ figyelné, majd a semmibe bámult.
Wim megadóan ült székében, túl volt már az első ijedtségen, nem vett tudomást - mert azok sem vettek tudomást róla - a két révületbe esett emberről. Csend volt a zöld szobában. Aztán a fény vibrálni kezdett, majd egy pillanatra hirtelen kihunyt. Wim szeme kitágult, amikor megérezte, hogy a láthatatlan erő, mely székéhez szögezi, meggyengül, majd amikor megint világos lesz, megerősödik. A kormányzó ismét a semmibe bámult, s homlokát ráncolta. Wim eredménytelenül próbálta kiszabadítani megkötözött kezét. Mégis, mivel a varázserő, amely itt működött a szobában, az előbb egy pillanatra meggyengült, készen kell állnia arra, hogy ha az megint bekövetkezik… Wim Jagitra nézett. Jól látta, mosolyog?
- Itt tizennyolcas körzet. Mi történik ott, Aydricks?
Wim megrázkódott. Egy vörös hajú, fiatal, test nélküli fej jelent meg a falon hirtelen felragyogó fénysugárban. A kormányzó hunyorogva fordult a kísértet felé.
- A vétel összezavarodott nálunk. Nem lehet helytálló, amit ez az ember… - A kísérteties fej megremegett, s a hangot vízcsobogáshoz hasonló zaj nyomta el. - …állít magáról. Mi a hiba az adásban? Közvetlen összeköttetésben vagyunk vele? Most semmit sem hallunk…
Még két arc - egy öreg, még a házalónál is sötétebb bőrű férfi és egy középkorú nő arca - jelent meg a falon, tiltakozva. Wim hirtelen ráébredt, ők is Fyffe - és a világ urai. Itt láthatók, de talán a Föld másik végén vannak, s csak mágikus erejük segítségével öltöttek itt testet. A vörös hajú kísértet először Wimre nézett, aki összerázkódott a haragos, fiatal-öreg szemek pillantása alatt, aztán Jagitra. A kutató pillantás megmerevedett, csodálkozóvá, majd hitetlenkedővé vált.
- Nem, ez lehetetlen!
- Micsoda? - Aydricks gondterheltnek látszott.
- Ismerem ezt az embert.
A fekete hajú asszony úgy fordult felé, mintha látná őt.
- Mit ért azon, hogy…
Egy harmadik sötét arc is megjelent.
- Én is ismerem! Sharnból, a régi birodalomból. De… azóta tízezer év telt el, hogy lehetne ez ugyanaz az ember… Aydricks! Emlékezzen… az az ember, aki az Ősi Mágiát űzte, híres volt, és ott volt, ahol… - a hang elhalkult… - Ki kell kapcsolni a kommunikációs rendszerből! Ismeri a műholdkódot, meg tudja… - A kísérteties arc eltűnt a levegőben.
Aydricks vadul nézett a kereskedőre, aztán azokra a kormányzókra, akik itt maradtak. Wim látta, még más arcok is megjelennek, és az egyik megrezzen:
- Ez ugyanaz az ember…
- Kapcsold ki, Aydricks! - Az asszony hangja hisztérikus lett. - Tönkretesz bennünket. Megváltoztatja a kommunikációs kódot, megsemmisíti az összeköttetést.
- Nem tudom kikapcsolni!
- Most az én vonalamon van, elvesztem a… - A vörös hajú kísértet eltűnt.
- Kapcsold ki, Aydricks, vagy felégetjük Fyffe-ot!
- Jagged! Vigyázzon! - Wim megpróbálta lerázni magáról a láthatatlan kötelékeket, amikor látta, hogy a kormányzó komor elhatározással az íróasztalán lévő fémgömb után nyúl. Tudta, Aydricks be akarja zúzni vele a kereskedő koponyáját, és a székben heverő tehetetlen test nem tud szembeszállni vele.
- Mr. Jagged, ébredjen fel! - Amikor Aydricks elhaladt mellette, Wim kétségbeesetten nyújtotta ki lábát: s a kormányzó megbotlott. Még egy arc tűnt el a falról, és a fény kialudt a szobában. Wim lecsúszott a székből, s ügyetlenül tapogatózott kése után, amit már rég elvettek tőle. A kísértetek halványuló pillantása közepette Aydricks Jagil felé tapogatózott.
Wim Aydricks lába után kapott, éppen akkor, amikor kigyúlt a fény, s elkapta az egyik, bokáját. A kormányzó átkozódva fordult meg, hogy belerúgjon, de Wim ekkor már talpon volt s elhajolt a nehéz gömb elől, amivel meg akarta ütni.
- Állítsd meg a kereskedőt, Aydricks!
Wimet hirtelen düh öntötte el.
- Másodszor nem fogod megállítani, átkozott! - mondta zihálva. S amikor a kormányzó elfordult tőle, Wim hátulról rávetette magát, s fejére kulcsolta összekötözött kezét. Aydricks ki akarta szabadítani magát, de miközben hátrafordult, hogy támadóját az íróasztalhoz szorítsa, leejtette a gömböt. Wim felnyögött, amikor gerince nekiütődött az íróasztal széléhez, és elvesztette egyensúlyát. Esés közben felhúzta a térdét, egy éles reccsenés hallatszott, a kormányzó is leesett, aztán csendesen feküdt mellette. Wim feltérdelt, a vén szemek először riadtan majd szemrehányóan meredtek rá:
- Nem, ó nem! - Végül elhomályosodtak.
Egy héttel a tizenhetedik születésnapja után, Wim Buckry megölt egy tízezer éves embert. S akaratán kívül segített elpusztítani egy egész birodalmat. A szobában csend volt, az utolsó kormányzó is eltűnt a falról, Wim lassan felállt, és egy megkönnyebbült grimaszt vágott. Ezen a varázslón a világ semmiféle varázslata sem segíthetett már. Jagithoz lépett, aki még mindig kábultan ült a helyén, s felemelte a kezét, hogy levegye fejéről a fémpántot, megtörve ezzel a varázst. Aztán elbizonytalanodott. Mi fog történni, magához tér a kereskedő, vagy meghal? Minél előbb el kellett kerülniük innen: de Jagit a maga módján megpróbálta leküzdeni a varázslatot, ennyit ő is megértett, és ha ennek most véget vet… a keze lehanyatlott, határozatlanul állt egy helyben, várt és várt.
Aztán még mindig bizonytalanul a fémpánt felé nyúlt, s visszahőkölt, amikor Jagit váratlanul rámosolygott. A kereskedő kinyitotta sötét szemét, felült, s egy nagy sóhajjal maga vette le fejéről a fémpántot.
- Örülök, hogy vártál egy kicsit. Sohasem fogod megtudni, mennyire örülök. - Wim most már igazán megkönnyebbülten mosolygott.
Jagit bizonytalanul állt a lábára, Aydricks holttestére nézett, szenvedő arccal megrázta a fejét.
- Ugye mondtam, hogy még segítségemre lehetsz? - Wim nyugodtan állt, míg a kereskedő, aki most olyan öregnek látszott, mint maga Sharn, kioldotta feldörzsölt csuklóján a köteléket. - Azt hiszem, itt elvégeztük a dolgunkat. Mehetünk? Nincs túl sok időnk.
Wim felelet helyett az ajtóhoz ment, kinyitotta, és szemközt találta magát a gyanútlan őrrel, aki az előcsarnokban állt. Állon ütötte, mire az őr meglepetésében eltátotta a száját, térde megbicsaklott, és eszméletlenül a földre zuhant. Wim felkapta a fegyverét, de ekkor már Jagit mellette állt, s a félhomályos bejárat felé tuszkolta.
- Hol vannak a többiek?
- Reméljük, otthon vannak az ágyukban, hiszen hajnali fél öt van. Vigyáznunk kell, nehogy felriasszuk őket.
Wim könnyedén nevetett.
- Itt könnyebb a dolgunk, mint amikor a Borkokkal álltunk szemben.
- Még itt vagyunk a palotájukban. S lehet, hogy nem is lesz olyan könnyű elkerülni innen. Azok az arcok a falon azzal próbálkoztak, hogy a napból kiszakított izzó darabbal pusztítsák el Fyffe-ot. Azt hiszem, ezt sikerült megakadályoznom. De ha nem, nem szeretném a saját bőrömön kitapasztalni. - Levezette Wimet a széles lépcsőkön az üres előcsarnokba, ahol napközben azok gyülekeztek, akik valami kérvényt akartak átadni a kormányzóknak. Wim elindult a visszhangzó helyiségben, de Jagit visszahívta, rámutatott valamire a falon, s a kereskedő varázslámpájának fényénél egy másik lépcsőn indultak lefele a sötét aknába. A legalsó lépcsőnél ajtó zárta el útjukat. Jagit bosszankodott, de aztán, miközben lámpájának fényét kékre változtatta, ráirányította az ajtóba helyezett fémlapra. Az ajtó elgördült helyéről, s ők bemehettek.
Wim követte a kereskedőt egy szűk, halványan megvilágított helyiségbe, amelyet szinte teljesen betöltött három, egy különös asztal köré helyezett, jól kipárnázott ülés. Wim észrevette, a székeket a padlóhoz csavarozták, a zárt tértől hirtelen iszony vett erőt rajta.
- Ülj le, Wim. Hála istennek, eltaláltam, hogy ez a torony rakétakilövő állomás. Csatold be magad, mert rövidesen indulunk. - S ezzel nyomogatni kezdte a kivilágított gombokat az asztalon.
Wim ügyetlenkedve babrálta a nehézkes szíjakat, végig sem merte gondolni, tulajdonképpen mire készül a kereskedő most, hogy a nehéz ajtó rájuk csukódott. Mért nem menekültek el inkább az épületből? Lehetséges lesz-e? - mintha egy gyengéd, állhatatos kéz leszorította volna az ülés párnájára. Először arra gondolt, ismét csapdába estek, de ahogy a nyomás erősödött, rájött, ez valami egészen új dolog. S aztán, ahogy elfordította szemét Jagit feszült arcáról, látta, fehér falak helyett a csillagos éji égbolt van körülöttük. Előrehajolt, lent lába alatt volt Fyffe városa, de ez minden percben egyre jobban távolodott tőlük, míg végül teljesen eltűnt a sötétben. Azt látta, amit a sas lát, hiszen repült. Ismét hátratámaszkodott, s lábával a biztonságosnak tűnő padló után tapogatózott, de hirtelen azt érezte, nincs már padló alatta. Megszűnt az előbbi szorítás, már semmit sem érzett. Teste, amely a szíjak alatt megfeszült, könnyű volt, mint egy madáré. S aztán, ahogy a váratlanul felragyogó csillagokra pillantott, meglepett kiáltás szakadt ki belőle.
És látta, a horizont opálos vonalát megvilágítja valami, ez a fény pillanatról pillanatra terjed, s kioltja a csillagokat a hajnal gyengéd sugaraival. Aztán a Nap izzó arca tűnt fel a föld szélén, amitől hunyorognia kellett, s egyre gyorsabban és szokatlan fényességgel emelkedett fel az égre, amely változatlanul komor, fekete maradt. Végül a Nap a maga teljességében ragyogott fel, s továbbhaladt felfele az éjfekete égen, miközben Wim a horizont mentén vékony égszínkék csíkot látott, amelynek közepén még ott világított a hajnal citromsárga fénye. A sötétben a horizont felett a Napot egy olyan sokszögű csillag koronázta, amelynek fénye elhomályosította a többi csillagot, s ezalatt lassan nappal lett a horizont szélén lebegő Földön. S a horizont nem volt teljesen egyenes, a két végén lágyan meghajlott… lába alatt sötétség tátongott, amely elnyelte Fyffe-ot. Wim felsóhajtott.
- Szép látvány, ugye? - Jagit hátradőlt a kivilágított asztal mögött. Fáradt mosollyal az arcán, lebegett, valamivel a szék fölött.
- Maga is látja? - kérdezte Wim rekedten. A kereskedő bólintott.
- Legelőször én is azt éreztem, amit te. Azt hiszem, mindenki így van vele. Ahányszor az emberiség eljutott a világűrbe, ez a látvány volt a jutalma.
Wim hallgatott, mert nem talált megfelelő szavakat. A meggörbült horizont lassan kiegyenesedett, s más változást is megfigyelt. A Nap lassan, de jól kivehetően visszafele mozgott a pályáján, ismét a hajnali fény felé, amelyből megszületett. Vagy inkább, hirtelen megértette, ők csúsztak vissza a ragyogó magasságból a sötét föld felé. Wim mozdulatlanul várakozott, míg a Nap a sötét és idegen égboltról odazuhant, ahonnan felkelt, s még kihunyó sugarait is elnyelte az éjszaka ott, ahogy a Föld széle eltakarta a kilátást szemük elől. Visszazuhant székébe, mintha ismét működésbe lépett volna a Föld vonzóereje, s újra megjelentek a csillagok is. Egy erős zökkenés vagy egy ütés odakint rázta meg a fülkét, aztán megszűnt minden mozgás.
Mozdulatlanul ült, semmit sem értett az egészből, de később az ajtó elmozdult a helyéről, s jeges, éles levegő töltötte meg a csepp szobát. Az ajtónyíláson túl ismét sötétség volt, mégis tudta, ez a hely nem lehet egy épület előcsarnoka.
Jagit fáradtan motozott a szíjak között.
- Visszatértünk még ugyanazon a napon…
Wim nem várt tovább, ösztönszerűen kiszabadította magát, és a bejárathoz ment. Aztán visszahőkölt, amikor észrevette, nincsenek egy magasságban a föld színével. Lábával a létra után tapogatózott, s amikor lelépett az utolsó fokáról, érezte is, hallotta is, hogy ropog a kavicsos talaj. Ezenkívül csak a jeges szél zúgása s vízcsobogás hallatszott. S amikor szeme hozzászokott a sötéthez, látta, amit a többi érzékszerve elárult már: hazaérkezett. Nem Darkwood Cornersbe, de valahova a kegyetlenül szépséges hegyvidékre. Csipkés hegycsúcsok árnya emelkedett mindkét oldalon, eltakarták a csillagokat, de ezek visszatükröződtek a tó lágy vizében: finoman remegtek, ahogy ő is remegett a hideg szélben, hiszen teste nyirkos volt az izzadságtól a vékony ing alatt. Egy hágó kőfalán állt, valahol az erdők vonulata felett, s keleten a csúcsok között rózsaszín s szürkés fény jelezte a hajnal közeledtét. Hallotta Jagit mozgását maga mögött, s amikor megfordult, látta, lassan ereszkedik le a létrán. Kívülről a varázsló űrhajója megcsonkított puskagolyóhoz hasonlított. Jagit magával hozta a puskát, amit az őrtől vettek el, s most úgy támaszkodott rá, mint egy sétapálcára.
- Úgy látszik, tájékozódó képességem most sem hagyott cserben ~ megdörzsölte a szemét, és kinyújtózott.
Wimnek eszébe jutott egy megjegyzés, amelyet egyszer rettenetesen régen tett: Jagit egy seprűnyélen is át tudna repülni a Holdra - aztán újra a fény felé fordult, amely ezúttal a hajnal szabályos és békés érkezését jelezte.
- De hiszen mi repültünk, nem, Mr. Jagged? - s a foga összeverődött. - Repültünk, mint a madarak… csak épp… kirepültünk a világból. - Elhallgatott, mert megijedt a saját szavaitól. Egy pillanatig a belénevelt félelem azt kiáltotta, nincs joga tudni arról, amit épp az imént látott, nincs joga azt hinni, hogy… De a szavak kihívó gyorsasággal törtek ki belőle: - Igen. Elhagytuk a világot. És… és, minden igaz, amit régebben hallottam, hogy a Föld gömbölyű, mint egy kavics. S akkor az is igaz, hogy vannak más, a Földhöz hasonló bolygók is, és ezeken úgy, ahogy maga mondta, emberek élnek. Láttam, a Nap is olyan, mint a csillag, csak épp nagyobb azoknál… - Összeráncolta a homlokát. - Vagy… lehet, hogy csak közelebb van? Én…
Jagit mosolygott, foga fehéren világított sötét szakállában.
- Varázsló, első osztály.
Wim ismét felnézett az égre.
- Ha ez nem klasszabb mindennél… - mondta lágyan. Aztán gyakorlatiasabb témákra váltott át. - És azok a kísértetek? Nem fognak utánunk jönni?
Jagit megrázta a fejét.
- Nem… azt hiszem, azokat a kísérteteket örökre elintéztem. Megváltoztattam a kódszavakat a hírközlő rendszerben, így jó része teljesen használhatatlan lett. A számítógéphálózat megszakadt, s a világűrbe kihelyezett védelmi rendszer valószínűleg teljesen tönkrement, ezért nem tudták Fyffe-ot megsemmisíteni; ki merem mondani, a világkormánynak vége, lehet, hogy még nem tudják, lehet, hogy néhány száz évig még ragaszkodnak a hatalmukhoz, de a végén menniük kell. Az egész nagy "stabilizációs" rendszernek örökre befellegzett. Ezen a vidéken már nem űzhetik az eddigi varázslatot.
Wim mérlegelte, amit hallott, aztán reménykedve kérdezte:
- Akkor maga átveszi itt az irányítást, Mr. Jagged? A síkvidékiek ellen fordítja a varázserejét? Mert akkor mi…
De a kereskedő megrázta a fejét:
- Sajnálom, Wim, ez engem már nem érdekel. Meg akartam törni ezeknek a varázslóféléknek a hatalmát, s ezt már megtettem.
- Ezért csinálta ezt az egészet? Ezért kockáztatta az életünket? Csak azért, mert a maga véleménye szerint nem volt helyes, hogy tehetetlen emberek felett zsarnokoskodnak? Értünk tette… és nem kér érte semmit? Akkor maga bolond.
Jagit nevetett.
- Ezt azért nem mondanám. Megmondtam neked, én nem akarok mást, csak új meg új vidéket bejárni, s eladni az árumat. A Világkormány létezése rontotta az üzletemet.
Ránézett Wimre, aki bizonytalanul fordította el a szemét.
- Hát akkor hova megy most? - Félig-meddig arra a válaszra várt: valahova vissza, fel az égbe.
- Végre az ágyba. - Jagit eltávozott a rakétától, s miközben nekivágott a tóhoz vezető köves útnak, intett Wimnek, hogy jöjjön utána.
Wim követte, nehezen zihálva a ritka levegőben, míg elérte a csupasz gránit kőfal előtt tornyosuló kőzuhatagot. Csak amikor már közvetlenül előtte állt, akkor vette észre, hogy egy barlang bejáratánál vannak, amelyet szikla takart el előlük. Azt is észrevette, hogy a bejárat különösen szimmetrikus, s hogy odabent a sötétségben mintha szivárvány derengene könnyű ködként. Értetlenül bámulta mindezt, miközben hidegtől elgémberedett kezét dörzsölgette.
- Innen érkeztem hozzátok, Wim. Nem keletről, ahogy te gondoltad, s nem a világűrből, ahogy a kormányzó hitte. - A sötét bejárat elé intett. - Látod, a Világkormány nagyot tévedett, azt gondolták, csak valahonnan messziről érkezhettem, ahova már nem terjed ki a hatalmuk. Valójában egész idő alatt itt voltam a Földön: ez a barlang volt az otthonom ötvenhétezer éven keresztül. Ott bent természetfeletti erő működik, s ez, ha bemegyek, öt- vagy tízezer évre olyan álomba ringat, mintha meg lennék babonázva. Ez alatt az idő alatt a világ megváltozik. Amikor a változás már jelentős, felébredek és kimegyek, hogy körülnézzek odakint. Így kerültem Sharnba tízezer évvel ezelőtt. Műtárgyakat vittem nekik egy régebbi, primitívebb korszakból, tetszett mindenkinek, s valamiféle híresség lett belőlem. Így tettem szert aztán újabb árura, a sharni varázseszközökre, hogy elvigyem ezeket máshova, amikor ismét változás következik be a világban. Ez volt a baj a Világkormánnyal… beleavatkoztak a dolgok természetes menetébe, amitől az én létezésem függ, s ez engem is kizökkentett az életritmusomból. A stabilitást olyan fokra emelték, hogy még az is elképzelhető volt, ötven- vagy akár százezer évig megakadályozhatnak minden mozgást, fejlődést. Hacsak tíz vagy tizenöt évről lett volna szó, meghúzódom itt, és kivárom, míg eljön az én időm, de az ötvenezer év az túl sok volt. Mozgásba kellett hoznom a dolgokat, különben befellegzett az üzletemnek.
Wim képzelete csődöt mondott, amikor megpróbálta felidézni azoknak a századoknak sorát, amely elválasztotta őt a kereskedőtől, a kereskedőt pedig mindattól, ami az ember valaha volt, vagy lehetett volna. Milyen hit éltette, milyen ember lehetett az, aki egyedül nézett szembe mindezzel? Milyen büntetéstől félt, milyen jutalomban reménykedett, hogy vállalkozott minderre? Kell lennie valaminek, ami miatt érdemes…
- A fejlődés nagyobb, mint amiről Sharn leszármazottai valaha is álmodtak. Minden új csúcs, amelyet elérek, bámulatba ejt… most azonban elhagylak. Jobb segítőtársam voltál, mint amilyenre számítottam, köszönet érte. Úgy gondolom, Darkwood Corners két-három napi járás lehet északnyugatra.
Wim habozott, félelem és remény közt ingadozva.
- S ha magával mennék…?
Jagit megrázta a fejét.
- Odabent csak egy ember számára van hely. De már eddig is sokkal több csodában volt részed, mint a legtöbb embernek: s azt gondolom, tanultál is ebből egyet-mást. Segítettél megváltoztatni a világod… Wim, hogy akarod tovább folytatni?
Wim némán, határozatlanul állt, Jagit felemelte a fegyvert, és odalökte neki. Wim felemelte, s arcán lassú, sokat ígérő mosoly jelent meg.
- Isten veled, Wim.
- Isten vele, Mr. Jagged. - Wim nézte, hogy közeledik a kereskedő a barlangja felé. Amikor elérte a bejáratot, Jagit habozott, visszanézett.
- Aztán, Wim, tudod ugye, hogy ebben a barlangban olyan csodák vannak, amiket te el sem tudsz képzelni. De énvelem nem könnyű elbánni, azért sikerült ilyen sokáig életben maradnom. Nehogy megpróbálkozz a sírrablással! - Ahogy bement a sötétbe, a szivárvány egy pillanatra még kirajzolta az alakját.
Wim egy darabig időzött a barlang bejáratánál, de aztán olyan hideg lett, hogy megmozdult és elindult visszafele a szürke sziklás, terméketlen lejtőn. Ismét megállt a tengerszemnél, s megbámulta a varázsló puskagolyó alakú űrhajóját a lejtőn. A felkelő nap sugarai megaranyozták a tájat, s most már abban sem volt egészen biztos, merre van a barlang bejárata.
Sóhajtott egyet, vállára vette a fegyverét, s elindult a hazafelé vezető hosszú úton.
Lord Buckry sóhajtott, amikor az emlékek halványulni kezdtek, s velük együtt a vágy, hogy újra felkeresse a házaló barlangját, pedig ez a vágy a harminc év alatt újra meg újra feltámadt benne. Biztos volt abban, minden problémának, amellyel valaha is szembe kellett néznie, ott van a megoldása, de sohasem merte semmibe venni a kereskedő figyelmeztetését. Nemcsak a kockázat miatt - bár az is pusztulást jelentő, ijesztő volt -, az a tudat tartotta vissza, hogy akármit is ért el az életben, az tiszavirág-életű volt, a semminél is kevesebb, annak az embernek a mértékével mérve, aki az emberiség történetének jó részét átélte. Ami a kereskedő barlangjában rejtőzött, maga volt a képtelenség, s ezért nem gondolt rá soha, hogy megkaparintsa.
Ehelyett mindig arra törekedett, ami lehetséges volt, s azt meg is valósította, önmagára és a kereskedőtől örökül kapott különösen világos eszmékre támaszkodva. Minden problémáját egyedül oldotta meg, mert nem volt senkije, s most is ezt kell majd tennie.
A tulajdonos hirtelen feltámadó büszkeségével pillantott le a téren nyüzsgő honfitársaira. Fyffe városát most erős falak kerítették körül… Így hát Nyugat és Kelet egyesültek, s egyetlen cél egyesítette őket. De a mérleg nyelve a sok régi gyűlölet következtében ingadozik, és ha valami kibillenti az egyensúlyból… néhány jól elhelyezett hír, és ismét egymás torkának esnek. Talán nem is kell hadsereget toboroznia. Megoldják helyette a problémát a többiek. És aztán…
Lord Buckry mosolygott. Mindig is szerette volna látni a tengert.
Mándi Éva fordítása