Joan Aiken - Szereti Ön Grieget?
Űzte már önöket egy medve szelleme? Ugye nem? Szakasztott így volt ezzel Arnold Key is, viszont pontosan ez történt a bátyjával, Simonnal, akinek történetét most nem fogjuk elmesélni. Ezzel csupán Arnold indíttatását jeleztük, hogy könnyebben megértessük a rá lesújtó bajok természetét.
Az apja szénbányász volt, az anyja hetedik lánya volt az anyjának, aki hetedik lánya volt az anyjának. Maga Arnold egyike volt azoknak a magas, rézvörös hajú, inkább esetlen, mint vonzó skótoknak, akik gyakran lesznek első hegedűsök. A szeme kék volt, hosszú orrának vége fölfelé hajlott, mindent összevetve olyan ártalmatlannak látszott, mint egy csokor nárcisz. Valóban első hegedűs volt a londoni stúdiózenekarban, de legfőbb szenvedélye a non-asszociatív zene komponálása volt. No meg a hallgatás.
Most ne olvasson, hanem hallgasson! Mit hall? Az óra ketyeg, a teafőző sustorog. Föntről lépések hallatszanak. Forgalom, sirályok, csap csöpög. A saját füle zúg, saját szíve ver. De mi van emögött?
Arnold művei a programzenével pontosan ellentétes póluson helyezkedtek el. Gondosan úgy építette föl őket, hogy semmire se emlékeztessék a hallgatót, amit valaha is hallott életében.
Arnold felesége, Erzsébet, tikkasztó, izzó szépség volt, a haja fekete, a szeme kökény, az alakja leginkább egy violinkulcsra emlékeztetett. Cseh-magyar keverék volt, és azért ment hozzá Arnoldhoz, hogy megússza az útlevél-szerzés procedúráját. Némiképp kedvelte férjét, de némi hiányérzetet is támasztott benne, mintha többet akart volna, mint amit Arnold nyújtani tud. Ami a férjet illeti, néha eltűnődött, hogy neje foszforeszkáló fényköre vajon a másod-hegedűssel való teázgatásnak vagy a fuvolásnéval való pletykálkodásnak tulajdonítható-e?
Idegesítette az asszony. Haydnért rajongott, akinek szerzeményei olyan távol álltak a non-asszociatív zenétől, hogy még becenevük is volt, mint közönséges tárgyaknak és állatoknak.
- Jóságos Ég! - motyogta néha Arnold. - A tyúk! A medve! Az óra! Kímélj meg engem az ilyen gyerekszobába való banalitásoktól!
Nos tehát. Tavasz volt. Arnold a Cityn át ballagott hazafelé a Pedikűrösök Csarnokában lezajlott előadás után, mélyen beszívta a dombok friss ibolyaillatát, miközben elméjében egy concertót formálgatott két trombonra és egy triangulumra.
Hirtelen megtorpant. Egy emelvény vonta magára a figyelmét, olyasfajta, amilyeneket mostanában az építkezések színhelyén állítanak föl mindenfelé a városban. Messze kinyúlt egy öt emelet mély gödör fölé, amelyben gépezetek és hangyaszerű emberek nyüzsögtek, hogy impozáns új irodaházat húzzanak föl az üregben.
Arnold föllépett az emelvényre. Különösen a kilátó mellvédjén sorakozó, döbbenetesen rózsaszín telefonok meg a hozzájuk tartozó felirat keltette föl az érdeklődést.
A WAPSHOTT CO. RT SZÍVES SEGÍTSÉGÉVEL LÁSSON ÉS HALLGASSON!
Arnold fölvette az egyik telefonkagylót, és lenézett a gödörbe, miközben hallgatta a szöveget.
"…az előmunkás Mr. Percy Jones - mondta egy hang. - Jobbra üreges pilléreket lát, amelyeket negyven láb mélységbe süllyesztenek le, és megtöltenek folyékony betonnal. E munkaszakaszt Mr. Mich Smith irányítja. Az építkezés megbízott vezetője Mr. Bemard Mauleverer. Az épület húszezer irodai dolgozónak, egy étteremnek, egy alagsori parkolónak, két bevásárlóközpont-nak és egy mozinak ad majd helyet. Minden második napon beszámolunk önnek a munkák előrehaladásáról. Köszönjük, hogy meghallgatott."
Arnold zavarba jött. Azt remélte, hogy az építkezés hangjait hallhatja: csengést, morajt, kondulást, recsegést, füttyöt és puffanást, hogy új ötleteket merít-hessen belőle.
A másik ember, aki a kilátóban állt, letette a telefonkagylót, és elment. Arnold most az ő telefonkagylóját emelte a füléhez, abban a halvány reményben, hogy mást is hallhat a megismételt szövegen kívül.
Nyert.
Először a csend áramlott - olyan tiszta, tömören zengő csend, hogy hozzá képes minden hang szennynek tűnt a dobhártyán. Azután halk suttogás kélt a távolban:
- Key? Arnold Key? Várok rád.
A szavak visszhangot vertek a fülében: "Key, várok rád, Key, várok rád, várok rád, várok rád, rád, rád, rád…"
Azután ismét a csönd következett.
Letette a kagylót. Ránézett. Fölvette hegedűjét, és kábán hazament. Mit jelent ez az üzenet? Valamely elrejtett zenei ötlet hangja, amely szabadulást követel?
- Dráágáám! - köszöntötte Erzsébet zamatos levessel és éhes tekintettel. Odadörgölte porcelánszín arcát a férfiéhoz, és kulcscsontjára vonta a fejét.
"Dobb! dobb!" - hallotta Arnold az asszony szívének dobbanását, és alatta nagyon messze a halk hangot: "Key! Arnold Key! Várok rád!"
Ha lehetséges lenne, hogy eljusson valami mély és csöndes helyre, ahol igazán hallgathat, igazán odafigyelhet…
- Ásnom kell! - mondta hirtelen Arnold.
- Áásni? - meredt rá Erzsébet, mintha férje megőrült volna. - Áásni akarsz? Méért?!
Arnold nyugtalanul odament az ablakhoz, és rámeredt a Temze szél mintázta hátára.
- Nem tudom. Csak érzem, hogy le kell mennem, mélyre, a dolgok gyökeréig. Oda, ahol nincs semmi zaj.
- Neked doktor kell, dráágáám - mondta Erzsébet, aki utánajött, rátekeredett, mint egy hálózsák, és hűvös kezét rátette férje homlokára. - Hool akarsz áásni ? Itt nincs kéért, éés föld sincs.
A kilencedik emeleten laktak.
- Tudom, hogy nincs! - mondta dühösen Arnold, a kövezetét bámulva. - Londonban nem is lehet földet látni. A hét végén ki kell mennünk Horseleybe.
Erzsébet ki nem állhatta Horseleyt, ahol a sógorának volt lakatlan hétvégi háza, amely bármikor Arnold rendelkezésére állt. Mint afféle városi macska, gyűlölt minden szabad ég alatti foglalkozást. A szél összeborzolta a bundáját.
Odaérve Erzsébet beállt a kályha mellé, és takaróba burkolózva marcipánt evett, miközben Arnold egy rozsdás ásóval dühösen kirobogott a takaros rendben tartott kertbe. De egy félóra múlva visszarohant.
- Megőrjítenek! - kiáltotta haraggal.
- Kéérsz egy kis marcipáánt?
- Kösz, nem - borzadt össze Arnold.
- Kik őrjíítenek meeg?
- Ezek az átkozott madarak! Meg a szél! Hogy készüljek el a concertóval ebben a nyavalyás természeti hangzavarban? Olyan, mint… egy tonális postai levelezőlap!
- Visszamegyünk a váárosba, jóó? - mondta Erzsébet. Engedékenyen kigöngyölte magát, és bekapta az utolsó falat marcafánkot. A férje rosszkedvűen bólintott.
Mindazonáltal Erzsébet némileg zavarba jött, mikor a kerten áthaladva észrevette, hogy Arnold ásása nem produkált egyetlen hasznos ágyast sem, ahova spárgát vagy málnát lehetne ültetni, a háromméteres gödör pedig semmi elképzelhető hasznot nem képviselt, kivéve talán egy temetkezési vállalkozó számára.
- Méért ástad ezt a naagy gödrööt?
- Mondtam neked, hogy le akarok jutni, mélyre, ahol nincs zaj.
- Próóbááld meg a földalattit a Piccadiillynééél.
- Ó, ne idétlenkedj, Erzsébet! - mondta rosszkedvűen Arnold. - Ott nem tudod meghallani a gondolataidat.
Erzsébet összevonta szemöldökét.
- Azt hiszem, el kééne láátogatnod egy pszicholóóógushoz.
- Nem! - üvöltött rá. - Mi a különös abban, hogy egy kis békére és nyugalom-ra vágyom?
Erzsébet azonban nem szerette halogatni a dolgokat, és másnap ellátogatott Killgruel doktorhoz, egy mentálterapeutához a Harley Streeten, hogy bizalma-san tanácsot kérjen tőle. Kivárta, amíg Arnold elment egy előadásra, mert előre látta, hogy nehézségeket támaszthat ez ügyben.
Killgruel doktor fogékony férfi volt. Erzsébet izzó szépsége úgy hatott rá, mint egy cigarettacsikk a száraz újságpapírra.
- Adja elő a problémáját, drágám! - mondta hívogatóan.
- Nem veelem van a problééma - mondta Erzsébet, úgy helyezkedve el a díványon, hogy annak hatása fölért egy tornádóval. - Veelem semmi baaj.
- Azt én is látom. Hát akkor?
- A féérjemrőől van szóó, aki áállandóóan csak áásni akar.
- Biztos bolond - mondta Killgruel doktor, kiejtve a pillanat hevében a szót, amely az ő szakmájában kerülendő.
- Bolooond? Úúgy gondolja? Mit tegyek? Nem valami jóóó dolog egy bolond feleséégéének lenni.
- Hozza el, és megvizsgálom.
- Sose tennééé meg - jelentette ki Erzsébet, meggyőződéssel. Elgondolkodva nézett Killgruel doktorra. - Táámadt egy ötletem, één jáárok magáához vizitbe, éés maga elmondja a megfelelő eljáááráást, amit Arnoldnáál alkalmazni lehet.
Ez értelmes javaslat volt, mint ezt Killgruel doktor azonnal belátta.
- Valamiféle távirányítás? Nem is rossz.
- Megpróóbáááljuk, jóóó? - mosolygott rá szédítően Erzsébet. Ez a mosoly végzett a férfival.
- Próbáljuk. Először is, amilyen gyakran lehetséges, meg kell győződnie róla, hogy teljesen nyugodt. Lazítsa el, masszírozza meg a homlokát…
- Ííígy?
- Majd én simogatom. Megmutatom, hogyan kell. Adjon neki nyugtató italt.
- Olyat, mint a kakaóóó?
- Kakaó? Isten ments! Olyat, mint a pálinka. Természetesen jó pálinkára gondolok - mondta Killgruel doktor, azzal egy üveget és két poharat vett elő a szekrényből. - Ügyeljen rá, hogy pihenés közben teljesen ellazuljon, még az ujjak is a kezén és a lábán… ekkor érzi biztonságban magát.
- Doktor, maga csikláándoz! - sóhajtott föl Erzsébet. - De nem baj, azt hiszem, eez a keezelés jóót tesz majd Arnoldnak.
A kezelés napi adagokban folyt, ami nagyon jólesett Erzsébetnek, de Arnold továbbra is egyre vékonyabb, nyúzottabb és szétszórtabb lett. Egy szót se szólt Erzsébetnek a halk, mély, távoli föld alatti hangról, amely megzavarta a munkáját és álmát, örökké emlékeztetve: "Várok rád, Arnold Key!" így nem is csoda, hogy a távkezelés nem eredményezett százszázalékos sikert.
- Máár elfogyott a türelmem - mondta Erzsébet egy napon, amikor nagy csokor rózsával lépett be Kollgruel doktor rendelőjébe. - Méég mindiiig áásni akar! Éés mindiiig vattáát dug a füléébe, éés egy szóót se hall abbóól, amit mondok neki. A karmestere kirúúúgta, mert sose figyel a többiekre. Azt hiszem, el fogom hagyniii.
- Elhagyja? Ó, ne tegyen ilyet! - mondta sietve Killgruel doktor, előre látva a bonyodalmakat. - Nem, nem, majd én találok neki valami zseniális elfoglaltságot. Tudja, a terápia. Ásni akar? Azt hiszem, ismerem a megfelelő szert…
Erzsébet sikeresen közreműködött.
- Akarsz áásni egy óóriááási nagy lyukat? - mondta ravaszul Arnoldnak aznap este, miután sikerült elérnie, hogy kivegye a vattát az egyik füléből.
- Rendben - mondta a férj kellemetlen érdeklődéssel. - Hol?
- A dééli-parton. Ahol egy nagy harmincemeletes felhőőkarcolóót éépíítettek. Most olvastam az esti úújsáágban, hogy megdőőlt. Jobban megdőőlt, mint a pisai ferde torony.
- Biztosan nem ásták elég mélyre az alapokat, így van ez, ha sáros talajra húzzák fel a magas épületeket. Micsoda kár lesz, ha beleesik a folyóba.
- Nem úúgy! - mondta a jól informált Erzsébet. - Most méég méélyebbre áássáák alatta a lyukat, éés megtöltik az alapjait fagyott betonnal. Elmegyünk megnéézni, jóóó? Éérdekes, nem?
- Jól van.
Eszeveszett nyüzsgés tombolt a megdőlt felhőkarcoló körül. Óriási betonke-verők forogtak, olyan zajjal, mintha dinoszauruszok csikorgatnák a fogukat: tartálykocsik gördültek egymás mögött, a tartályban szárazjéggel, amely átha-tolhatatlan keménységűvé fagyasztja a betont; a félig elkészült épület pincéi-ben sebtében felállították a hűtőberendezéseket, amelyek biztosítják az egyenletes mínusz ötvenfokos hőmérsékletet. Az oldalbejárat mellett hatalmas fölirat díszelgett:
MUNKAERŐ-FELVÉTEL. AZ ELÖMUNKÁS KERES EGÉSZSÉGES FÉRFIAKAT, AKIKNEK VAN NÉHÁNY FÖLÖS ÓRÁJUK. MAGAS FIZETÉS!
Erzsébet odavezette Arnoldot egy kilátóemelvényre. A férfi tekintete ámulva vándorolt mind mélyebbre és mélyebbre a beton támaszfalig érő fantasztikus árokba. Az exkavátorok állkapcsai lecsaptak, azután csikorogva lendültek a magasba egy pofa agyaggal és sziklával, amely ki tudja, mit tartalmazott: vízilófogat, viking pajzsokat. Mithrász-érmeket vagy Thor kalapácsának fejét?
- Le kell mennem oda! - mondta Arnold, oly céltudatosan igyekezve minél távolabb Erzsébettől, mint a kifogott hal a szülőfolyója felé.
Futó mosoly villant az asszony halvány, kerek arcán, amint férje szórakozottan intett neki, majd elvegyült az odalenti rajban. Erzsébet még maradt egy pillanatig, figyelve a jelenetet. Tényleg nagyon különös volt, akárcsak Hieronymus Bosch valamely vadabb mesterműve: a távolban, a parlament mögött, a füstösen vöröslő alkonyi ég; a közelben az ívlámpák kék-fehér ragyogása, őrülten futkosó emberek, akik lökdösődnek, tolakodnak, ásnak, rohangásznak; ehhez még a különös gépek, a rákszerű árnyak és mindenekfölött a megdőlt felhőkarcoló, amely leginkább egy hatalmas, tátongó, felső állkapocsra hasonlított.
Lehet, hogy eldől, és szét fogja lapítani a legtöbb embert, gondolta megvigasztalódva Erzsébet. Ez egyszer s mindenkorra megoldaná a problémámat, ugye.
Azután érdeklődését elveszítve megfordult, leintett egy taxit - a taxik úgy csaptak le Erzsébetre, akár koromsötét éjszaka, elhagyatott utcán is, mint lepke a lámpafényre - és bemondta, hogy vigye a Harley Street 406/D szám alá.
Az exkavátorok eddig tudtak leásni, mélyebbre már nem. Az árok fenekén kézzel kellett elvégezni az utolsó simításokat. Nem túl sok önkéntes vállalkozott erre a munkára, amit veszélyessé tett a lehulló törmelék, így Arnold jelentkezését azonnal elfogadták.
Kötélen eresztették alá, és ahogy ereszkedett, úgy enyészett el a magasban a csengés, a morgás, a kopogás, átadva helyét a vastag, természetellenes, földes csendnek.
Ásnia és lapátolnia kellett. A földet egy gigantikus szeneslapátra emlékeztető tartályba kellett dobálnia, amelyet leeresztettek, fölhúztak, ismét leeresztettek, és Arnold fáradhatatlanul töltögette.
Néhány óra múlva ceruzával írt üzenet érkezett egy papírlapon: Nem akar pihenni?
Kösz, nem - írta vissza Arnold, és felküldte a következő adag földet, vízilófoggal és vikingcsonttal elegyest.
Olyan jól érezte magát, mint még soha.
Az utasítás szerint csillagforma üreget kellett ásnia, sugár alakban szétfutó alagutakkal, amelyeket majd feltöltenek jéggel. Tucatnyi hasonló barlangot ástak a felhőkarcoló gyökereinél. Néhány alagút már megtelt dermesztő tartalommal. Dér csillant meg a vibráló lámpafényben az izzadó agyag sima felületén. Alvilági gyilkos hideg volt; Arnold csak az állandó mozgásnak köszönhette, hogy nem fagyott kékre.
Csákánya, amelyet kettőzött energiával lendített, lévén, hogy éppen egy alagút végén járt, hirtelen keresztülhatolt a kibukkanó puha sziklán. Tépett szélű lyuk tárult fel.
- Egy barlang - mondta magának Arnold. - Ez megoldja a problémát.
Ismét meglendítette a csákányt és addig szélesítette a lyukat, amíg elég nagy lett, hogy be tudjon lépni az üregbe.
Olyan volt, mint egy föld alatti erdő tisztása: hosszú, oszlopos folyosó, széles, mint egy országút, csöndes, mint egy kripta. És a végében apró fény világított.
- Key, Key, Key - szólalt meg a suttogó hang. - Gyere végig az úton! Gyere hozzám!
Az út végéhez érve Arnold egy lényt pillantott meg, aki trónon ült, és őrá várt. Arnold iskolázottsága közepes szintű volt, de a réges-régi tündérmesékből azonnal fölismerte ezt a lényt - a kék bőrt, a három fejet, az égnek álló hajat. A trón körül egyméternyire úgy vibrált a levegő, ahogyan augusztusi napokon szokott a forró bádogtető fölött.
Arnold reszketeg csendben állt, a térdei összeverődtek.
- K-ki vagy te?! - kérdezte, noha tudta a választ.
A teremtmény rámeredt hat ragyogó szemével, és egyszerre három szájjal mondta:
- Én egy troll vagyok, öreg haver - mondta, és automatikusan hozzátette: -, és meg foglak enni vacsorára.
Hangja végiggördült a mennyezet alatt, és úgy érte Arnold különösen érzékeny dobhártyáját, mint egy elektrosokk.
- Engem?! - kiáltott föl. - Na ne, az kész nevetség lenne! Biztosan nem ezért hoztál le ide!
- De bizony, de bizony - mondta a troll. - Manapság kevés ember hallja meg a hangomat. Megehültem. Nem ettem tisztességes vacsorát évezredek óta, évezredes óta, évezredek óta… óta… óta…
Teljes háromméteres magasságban kiegyenesedett, és megindult Arnold felé.
- Ne, kérlek, ne egyél meg! - kiáltotta Arnold. - Hangodból egy nagyszerű zenedarabhoz merítettem ihletet!
A troll zavartan megtorpant.
- Nos, most az egyszer még elengedlek - mondta kelletlenül -, de nekem kell adnod az első élőlényt, amelyet meglátsz hazatérted után.
- Rendben. - Arnold tudta, hogy úgyis a portás undorító kiskutyájára lesz a legnagyobb kilátása, amely vackában megbújva leselkedik az arrajáró bokák-ra.
- Most mennem kell! - mondta sietve, mielőtt a troll meggondolhatta volna magát. Visszarohant a galérián, a troll pedig nyugodtan letelepedett trónjára, és kéken ragyogva várta a vacsorát.
Egy rakomány fagyott beton várakozott az üregben. Arnold sietve kilapátolta, betömte a barlang bejáratát, noha tudván tudta, milyen keveset számít ez, ha a troll ki akarna jönni.
Ezután megrángatta a kábelt, jelezve, hogy pihenni óhajt.
Hajnali négyre ért haza. Keresztülsétált a szürke, csöndes Southwarkon, Lambethen és Battersean, miközben a zene úgy tekergeti az agyában, mint egy dugóhúzó. Megfeledkezett a trollról, az ígéretéről, mindenről, annyira szerette volna már mielőbb papírra vetni új szerzeményét.
A házmester kiskutyája mélyen aludt, zaftos, csábító bokákról álmodva. Arnold zavartalanul jutott el lakásáig.
- Ceruza - mondta magának. - Kávét föltenni, papírt keresni. Hova a pokolba tettem azt az új rizsma kottapapírt? A hálószobába? - Bement, fölkapcsolta a villanyt, rendkívüli zavarba ejtve Erzsébetet és Killgruel doktort, akik nem számítottak rá, hogy ilyenkor hazajön.
- Aha, megvan a papír - mondta Arnold -, tudtam, hogy valahova letettem - és éppen visszatérőben volt a nappaliba, amikor a troll, mint egy háromméteres búgócsiga, izzó szikrákat hullajtva begurult a szobába, hogy behajtsa a tartozást. Az egész szoba körbeforgott, akár egy fazék zöldségleves, amelyet megkevernek a fakanállal; azután ismét eltűnt, magával hurcolva Erzsébetet és a tiltakozó pszichiátert. Mindez annyi idő alatt történt, amennyi egy óra tikkje és takkja között eltelik.
Arnold alig vette észre. Levetette magát az asztalhoz, és belekezdett zenedarabjába, amelyről később az undorodó kritikusok megállapították, hogy sokban emlékeztet a A hegyi király csarnokában című opuszra.
Lyukat sohasem ásott többé.
Bihari György fordítása