Joan Aiken - Krikett
Jó néhány napja állandó kopogás hallatszott az aknából, és fokozatosan világossá vált, hogy csak az lehet az oka: valaki csapdába esett odabent.
Beauclerkék túlságosan körültekintőek, nem is, fösvények voltak ahhoz, hogy bármit is eredeti rendeltetésének megfelelően használjanak; következésképpen az akna raktárként szolgált, ahol aszalóedényeket, cukorsüveget, fatönköket, karácsonyi képeslapokat és egyéb holmikat tároltak. Évente csak egyszer használták rendeltetésszerűen. Ürítkezni rendszerint a Belvedere névre hallgató gyümölcsös egyik távoli zugába jártak, a valódi árnyékszékben a csalihalakat tárolták.
Mrs. Beauclerk éppen a kései borsót vetette a forró délutáni nap alatt, amikor Henry Dottel tiszteletes keresztülimbolygott biciklijével a pázsiton.
- Éppen olyan, mint a porított paradicsomleves, nem? - kérdezte az asszony. Fölegyenesedett, és egy áldozat méltóságteljesen archaikus mozdulatával megvakarta hátát az ültetőfával. Mr. Dottel aggodalmasan bámult a vörös ólom és paraffin keverékére a serpenyőben, amit az asszony az orra alá tartott. Ezt hasonlított a paradicsomleveshez. A kevercs tetején néhány száraz borsószem gurigázott, és a tiszteletes úgy sejtette, hogy Mrs. Beauclerk képes is lenne ezt föltálalni ebédre.
- Ha majd eltemeti a férjemet, jobb lesz, ha megbizonyosodik a halál okáról, és előbb boncolást kér.
A tiszteletes ugrott egyet a feje fölött megszólaló mély hangtól. Az asszony zavarba ejtő pontossággal olvasott a gondolataiban, és ez nem volt tisztességes dolog, hiszen annyival magasabb volt nála; úgy tornyosult a feje fölött, mint valami ősi afrikai istennő.
- Minden bizonnyal Freddel akar beszélni - mondta az asszony. És már suhant is át a kerten tulajdon személyében a tengernagy, egy olyan székben, amely átmenetet képezett a repülő róka és egy futószalag között.
- A Sleeve elleni meccsről akar társalogni? - kérdezte lelkesen, mikor a szék megállapodott a tiszafa alatt. - Jobban teszi, ha meghagyja az első ütést Beeswicknek. Egész éjszaka ezen törtem a fejemet.
- Nem, nem ezért jöttem. - A tengernagynak megnyúlt az arca. - Küldetésem sokkal komolyabb természetű. Ismételten szeretném emlékeztetni, hogy ideje megkeresztelni a kis Nárciszt.
Nyilvánvalóan minden bátorságát összeszedte ennek kimondásához, ám semleges fogadtatásra talált: a tengernagy unott volt, és csalódott, felesége pedig, zárkózott, érzelemmentes arcot öltve újabb néhány szem borsót pottyantott a barázdába.
- Ez tulajdonképpen Jasper dolga - állapította meg. - Végül is ő az apa.
- Majd a fiam eldönti - bólintott a tengernagy. - Már itt is van.
A tiszteletre méltó Jasper Beauclerk magas termetű volt, csak őrajta vademberi lett minden, ami az anyján patríciusian előkelő volt. Jobbra-balra sandítva baktatott feléjük, mintha valami képzeletbeli kerítés akadályozná a menekülésben.
- Mr. Dottel szeretné megkeresztelni Nárciszt - közölte az anyja, és az átalakított moslékosvályúra nézett, amelyben unokája rugdalódzott és gurgulázott.
- Nem! - mondta Jasper úgyszólván ordítva.
- De drága fiam! Tételezzük föl, megkapja a gyerekbénulást vagy a kanyarót, valószínűtlen eshetőség, hála a Gondviselésnek, de adódik néha ilyen balszerencse, hogyan éreznéd magad, ha anélkül hunyna el, hogy nem részesült a keresztség szentségében?
- Legalább ugyanarra a helyre kerül, ahol az anyja van, akárhol legyen is az! - csattant föl Jasper dühösen és kétségbeesetten.
- A fiam még mindig rettentően fájlalja felesége elvesztését - mondta bocsánatkérően a tengernagy, miközben Mrs. Beauclerk félrevonta Jaspert, és láthatólag vigasztalta és nyugtatgatta. - Tudja, bizonyos értelemben melléfogás elvenni ezeket a melanéziai asszonyokat. Természetesen csodálatosan főznek, én sohasem bántam meg, hogy feleségül vettem Lobéliát, de némelyikük túlságosan érzékeny az angol éghajlatra. Ami még ennél is rosszabb, egyikük sem mutat érdeklődést a sport iránt. Lobéliát még arra sem tudtam rávenni, hogy figyelemmel kísérje a nemzetközi krikettbajnokság eredményeit, és Jasper ebben az anyjára ütött, noha mindent megadtam a fiúnak. Meglehetősen sovány reményekkel kecsegtet, hogy Nárcisz ugyanezt örökölte mindkét szülőjétől.
Jasper és anyja befejezték eszmecseréjűket, és visszatértek a többiekhez.
- Menjünk le a malomárokhoz, Mr. Dottel - mondta Mrs. Beauclerk. - Ott hűvösebb van, kényelmesebben megtárgyalhatjuk a témát.
Jasper összefüggéstelen tiltakozást hallatott, de az asszony egy nyugodtan fensőbbséges mozdulattal csöndre intette.
A tengernagy gyanakodva nézte őket, amikor keresztülvágtak a napégette gyepen.
- Meg kell értenie - folytatta Mrs. Beauclerk. - A menyem utolsó kívánsága az volt, hogy a gyermeket ne kereszteljék meg. Amennyire tudom, menyem a Kiya vallás híve volt, amely a napimádás egyik fajtája.
- Undorító pogányság! - borzongott össze Mr. Dottel, - Emberevők is vannak közöttük, ugye? Ezzel természetesen nem önt akarom rágalmazni, drága asszonyom, bár az az igazság, hogyha már itt él az udvarházban, igen üdvös dolog lenne, ha időnként megjelenne a reggeli istentiszteleteken.
Mrs. Beauclerk szórakozottan mustrálgatta. Mintha egy szemfedőre vett volna mértéket.
- Úgy gondolom, most - szólt oda Jaspernek, mikor átalmentek a keskeny pallón a malomárok fölött, és megragadván Mr. Dottelt a vállánál fogva, a mélybe buktatta. A tiszteletes kétszer-háromszor megpördült az örvényben, miközben Jasper egy hosszú rúddal nyomta vissza, nehogy kimásszon. A negyedik pördülés után Mr. Dottel elmerült, és nem bukkant föl újra.
- Van még egy hordó ecetünk - állapította meg Mrs. Beauclerk elégedetten. - Ha ráöntöd, szépen eláll vasárnapig.
E pillanatban drótok zengése és bongása jelezte a tengernagy dühös közeledtét, aki úgy csapott le rájuk, mint egy bosszúálló angyal.
- Mit csináltatok! - kiáltotta. - Gondoltam, hogy ilyesmi jár az eszetekben. Ezt megtehetitek idegenekkel, ha már muszáj, de most honnan az ördögből kerítünk egy krikettkapust?
- De igazán, Fred, olyan borzalmasan viselkedett! - tiltakozott Mrs. Beauclerk. - Elég könnyen találsz valaki mást, aki beáll kaput védeni.
- Persze, csak úgy találni valakit! Csak azt mondd meg, hogy kit, ezen az istenverte vidéken!
- Mi van azzal a személlyel az aknában?
- Ez rendkívül jó ötlet - ragyogott föl a tengernagy. - Bár természetesen nő is lehet - tette hozzá, visszaesve borongásába. - Mégis, érdemes megpróbálni.
Megpördítette székét, és lázasan tekert az aknafedlap irányába. Éppen azon volt rajta a kisbaba átmeneti nyoszolyája. Beletelt néhány pillanatba, amíg félretolta, miközben odalent még sokkal hevesebb és hangosabb lett a dörömbölés.
A tengernagy fölemelte a vastag fémlapot, és lenézett a lyukba.
- Tud krikettezni?! - bömbölte le.
Gyenge hang válaszolt. A tengernagy elengedte a fedelet, amely bongva hullott vissza.
- Hoki! - mondta undorral, és nehézkesen visszamászott székébe.
Bihari György fordítása