Jean-Pierre Andrevon - …Mégis belopózik
Te mindig tudtad az igazat. Jóval azelőtt, hogy én felfogtam, jóval azelőtt, hogy az engem gyerekkorom óta védő racionalizmus vastag páncélja repedezni kezdett volna a hihetetlen folyamat lassú, de bizonyos kibontakozásának nyomása alatt; önmagadban, törékeny és ideges testedben, légies és könnyű agyadban érezted, hogy valami visszavonhatatlan és óriási dolog történik. A Nagy Nyári Eső harmadik napján kimentél az erkélyre, halvány tekinteted hosszan a nedves mértani betontájon révedezett, karod az ég felé nyújtottad, tenyered a rendíthetetlen langyos permet alá tartottad, fiatal, háromszög alakú arcodat a beborult ég felé fordítottad, és kitartóan, mozdulatlanul álltál az esőben, nyugodtan és mosolygón az esőben, teljesen átadtad magad neki, rövid hajad a homlokodra tapadt, csuromvizes pulóvered törékeny testedhez simult, mezítelen lábujjaid játékosan tocsogtak az erkély betonján. Azt mondtam:
- Gyere be, Élise, megfázol…
Halkan nevettél, az esőcseppek végigcsorogtak az orrodon, mint örömkönnyek, apró, szabályos, fehér fogsorod egy pillanatra megcsillant a vízben, azt felelted:
- Ugyan, dehogy. Ez az eső jót tesz. Tisztára mos, tisztára mos bennünket. Gyere!
Kicsit szélesebbre tártam az üvegajtót, és kimentem, melléd álltam az erkélyen, egy pillanatra, épp csak egy pillanatra, a kedvedért. Végignéztem az új körutak házain, amelyeknek körvonalai egyformák és mégis különbözőek voltak, belesimultak az esős láthatárba, és mielőtt visszamentem volna a nappali szoba száraz nyugalmába, bizonyára megeresztettem valamilyen ostoba tréfát, amiért annyira erősködtél.
A Nagy Nyári Eső egész júliusban nem szűnt. Augusztus első hetében néhány pihenőnapot adott nekünk, de azután hamarosan újra megeredt, makacsabb, rendíthetetlenebb, melegebb volt, mint valaha, és úgy ment át a szeptember hónapba, mintha soha többé nem akarna elállni. Abban az évben feláldoztam a szabadságomat, mert a C. E. R. N. E. a mikrozsugorított poliészter újfajta összetételének kutatásán dolgozott görcsösen, a hajóiparban akarták hasznosítani (következésképp a vállalat egy vagyont kereshet rajta), Sorensen ragaszkodott hozzá, hogy mellette maradjak ezekben a stratégiailag feszült időkben. Egyúttal Élise szabadsága is áldozatul esett, mert nem akart egyedül a Grande Motte-ra utazni, ahol nekünk is volt egy kis lakásunk azokban a furcsa piramisokban, amelyek akkoriban már ellepték a partvidéket Palavas meg Grau du Roi közt. Élise azt mondta:
- Ugyan, dehogyis, Jean-Pierre, hidd el, nagyon jól érzem itt magam. Amíg te dolgozol, én sétálok az esőben, nézem, ahogyan nő a zsenge, ázott fű…
- Zsenge, ázott fű?
Megrázta csuromvizes fejét, ujjával elsimította a halántékára tapadt hajtincset. Világosbarna szeme mosolygott mély üregében. Megismételte:
- Hát persze, Jean-Pierre, ez az eső a világ újjászületését jelenti. Minden mocsok, minden benzingőz, minden por, minden kátrány, amit a civilizációnk felhalmozott, eltűnik, lemossa, eltakarítja az eső. A betontömbök közt, a kő repedéseiben zsenge fű nő…
Azt mondtam neki, végeredményben, ez a természet bosszúja, a természet visszalopózik…
Élise azt felelte:
- Igen, meg akarja büntetni az embereket, az eső a helyreállt egyensúly hírnöke, amelyben mi már nem leszünk.
Megpróbáltam meggyőzni arról, hogy a légkört kissé felmelegítette a sok feltörő széngáz, és ettől van ez a nagy esőzés, és hogy egyik napról a másikra abba fog maradni, de nem figyelt rám. Visszament az erkélyre, fejét a szürke ég öblös kupolájára emelte, amely mint valami sok millió ágú toll, könnyedén a város betontetőire nehezedett. Felsóhajtottam, visszamentem az újságjaimhoz, a whiskymhez. A lapok másról sem beszéltek, mint az esőről, valóságos istenadománya volt az uborkaszezonban, a szerkesztők megpróbálták ügyesen adagolni cikkeikben a jóságos optimizmus meg a világvége-jóslatok hangját, csalóka cinkosságot szerettek volna teremteni az olvasóval, de azért arra is vigyáztak, hogy az áruba bocsátható izgalmat fenntartsák. A lapok hasábjain, a rádióadásokban mozgósították a tudósok és népszerűsítő írók nagyágyúit és derékhadát, Jacques Bergier valóságos örömünnepet ült, mondván - már aki meg akarta hallgatni és el akarta olvasni -, hogy ő megjósolta az eseményeket a Varázslók hajnala II. kötetében. Én meg csak dolgoztam, ki se dugtam az orrom a poliésztermolekuláim közül. A szeptember elseje nem hozott jelentős változást. Időnként apró katasztrófák következtek be, hirtelen feldagasztva az Eső krónikáját. Valahol áttört egy fontos gát, néhány falut elsodort az ár, másutt hegyoldalak indultak el és csúsztak tova sárfolyammá alakulva. Helyenként akadt egy-egy tucat halott, ritkábban néhány száz; semmi igazán jelentős, semmi igazán vészes. Élise olykor a hátam mögül rápillantott a Paris-Match képeire, elolvasta a France-Soir vastag betűs címeit. Feléje fordultam, elhessegettem a cigarettám füstjét, amely kékes ködként szállt arca felé, és megkérdeztem: még mindig isteni bosszúszándékot lát-e ezekben az apró földtani zavarokban. A fejét csóválta, és azt mondta:
- Nem isteni bosszúról van szó, egyszerűen csak a természetről. És még csak nem is kitervelt bosszúról, a természetnek nincs erkölcsi érzéke, sem pedig tudata… Egyszerűen újjá akar születni. A fű, amelyet túlságosan hosszú ideig a betonba fojtottak, mindenütt újra szabadon nőhet, a lelombozott, letarolt fák újra kihajtanak. Minden fa erdővé terebélyesedik, és minden erdőben ezernyi állat él majd szabadon.
Megkérdeztem:
- És mi lesz az emberrel? - Mire azt felelte:
- Az ember túlságosan sok kárt okozott. Nem érdemli meg, hogy helyet kapjon az új világban.
Vállat vontam, vihogtam.
- Mulatságos!
Komolyan válaszolt:
- Nem, Jean-Pierre, egyáltalán nem mulatságos. Így van és kész. Tudod jól, hogy nincs gyerekünk. És a legtöbb barátnőmnek szintén nincs. Ez valami jel lehet…
Erre nem tudtam mit mondani. Igaz volt: Élise-nek nem lehetett gyereke. Több orvost felkeresett, olykor már-már reménykedett, de elvetélt, karcsú, törékeny testében sosem volt annyi erő, hogy táplálja és életben tartsa azt a néhány magzatot, amely valamilyen csoda folytán megfogant benne, szűk csípője szorításában, pici, lapos hasában. Nyolc éve voltunk házasok, semmilyen áron sem akart új élet serkedni benne. Összehajtottam az újságomat, megráztam a poharamban felmelegedett whiskyt, Élise után mentem az erkélyre, mindig ott húzódott meg, sose unt bele, a beton alig észrevehető repedése közt parányi, zsenge zöld hajtásokat mutatott, amelyek az éjszaka fél centit nőttek. Világos, meleg fényű, élénk szeme választ fürkészett, de én nem tudtam megadni neki, sokatmondó cinkos kacsintást várt tőlem, én azonban nem voltam hajlandó ilyesmire.
Szeptember közepén Sorensen két hét szabadságot adott. Hat napot Párizsban töltöttem egyedül, a nemzetközi Műanyagkongresszuson, amelyet nem mulaszthattam el.
Hazaérve a szerelőnél kellett hagynom a kocsimat, mert útközben néhányszor baj volt vele. Fanton úr azt mondta, azt sem tudja, hol áll a feje, de a következő hét közepére igyekszik megnézni. Mivel úgyis szabadságon voltam, kihasználtam az alkalmat, több gyalogos sétát tettem Élise-zel a szűnni nem akaró esőben. Bejártuk a város környékét, ődöngtünk a város tükröződő utcáin, Élise-zel együtt meglepetten figyeltem a zöld csápokat, amelyek mindenünnen előbukkantak, a legsimább falakból, a betonból, a cementből, a kátrányból, a kőből. Borostyán, vadszőlő, moha, zuzmó, parányi gomba, nevenincs fű serkent, nőtt a rosszul összeillesztett téglák közt, csírázott ki a betonrepedésekben, és bontotta meg a város szigorú mértani szabályosságát. Azoknak a házaknak a homlokzatai, amelyeket mindig csupasznak és fehérnek ismertem, most ezernyi zöld lábacska nyálas nyomait viselték; a város szélén épülő házak építkezésein, amelyeket mind abbahagytak, mert a talaj olyan ingatag lett, mint a tőzegláp, páfrányok meg sűrű magas füvek hada kelt rohamra a félbehagyott falak ellen. A folyó vize szürkén, sárosan, megsűrűsödve az elhordott földtől, az elsodort homoktól, a kitépett növényzettől, az utca szintjétől alig egy méterre estromolta gátja otromba sárga köveit. Lenyűgözött a folyó is meg ennek a sugárzó, ragyogó, győzedelmes zöld burjánzásnak a látványa is, amely átütött a felette futó csermelyeken, noha a víz megpróbálta maga alá gyűrni, és amely bámulatos biztonsággal ment neki a város külső falainak, az északi üzemeknek, a keleti alvóvárosoknak, a déli villanegyednek, a nyugati Atomközpont négyszögletű épülettömbjének. Arra gondoltam, hogy végül is semmi más nem történt, mint hogy az idén különösen esős az ősz, semmi ok rá, hogy elveszítsük a fejünket, hogy világvége-elméleteket gyártsunk. Azt mondtam Élise-nek:
- Az idén szokatlanul esős az ősz, semmi más nem történt…
Nem felelt, csak az ég felé fordította az arcát, behunyta a szemét a langyos zuhany alatt, mintha eggyé akarna válni az esővel, vagy fel akarna olvadni benne. Így telt el a szeptember, októberben újra kezdődött az egyhangú oda-vissza út a hivatal meg a lakás közt, újra kezdődtek a számokkal meg elvont grafikonokkal teli papírok előtt eltöltött zsarnoki napok, a komor és zsibbatag esték a televízió sápadt tekintete előtt. A C. E. R. N. E. alkalmazottait valamilyen lázas fuvallat csapta meg, a kocsik rendszeresen elromlottak, az autoklávok befulladtak, kihagytak, köhögték, egyre gyakoribb lett az áramhiba. Az ok mindig ugyanaz volt, a burjánzó moha spórái, amelyek az isten tudja, honnan jöttek, az esővízzel együtt mindenhová beférkőztek, minden gép minden nyílásába, minden vezetékbe, minden érbe, minden emésztő-, fűtő-, energetikai járatba belopakodtak, és mindent eldugaszoltak.
- A miatt az átkozott moha miatt van! - mondta Fanton úr, amikor visszaadta a kocsimat. - Mindent ellepett. Darabokra kellett szednem és alkatrészenként lemaratni!
A szerelő úgy beszélt, mint valami orvos. És valóban betegségről volt szó, amely orvosolható, de visszamaradó; november közepén a kocsimat újra megbénította az a hiba, amelyet immár zöld ráknak neveztek. Már nem is próbáltam megjavíttatni. Gyalog jártam, vagy kihasználtam valamelyik munkatársam járművét, amely még egy kis haladékot kapott, mert a tömegközlekedési eszközöket természetesen szintén utolérte a betegség. Az északi félteke gazdasági élete lassan, de biztosan akadozott, nyikorgott, berágódott. Hadat üzentünk a zöld ráknak. A német I. G. Farben, több holland társaság és főként az Egyesült Államok, ahol a dél-ázsiai háború révén rendkívül fejlett volt a növényirtóvegyszer-kutatás, rengeteg féle kakodilsavas nátrium-, isopropylaminát- meg brómsavalapú termékkel árasztották el a világot, vízhatlan hordóban meg fellőhető tartályban szállították a közösségeknek, továbbá kis zsebpermet formájában, mindegyikre több nyelven ráírták nagy, rikító fekete betűkkel: ÉLETVESZÉLYES; a címkék a termék összetételétől függően vidám zöld, sárga, kék vagy piros színben pompáztak. A C. E. R. N. E. is megalakította a maga mohaellenes csoportját, amely hősiesen harcolt. Persze rengeteg mérgezéses eset volt, gyakran halálos is, de elmondhatom, hogy egy hónap múltán a zöld rák elleni csatát megnyertük. Az ország, Európa, a világ mintha új életre kelt volna. Azt mondtam Élise-nek:
- Látod, azért mégsem olyan szörnyű a helyzet…
Titokzatos, semmitmondó mosoly volt csupán a felelet; úgy vettem észre, Élise arca még sápadtabb lett. Megszokott mozdulattal elsimította homlokáról rövid hajfürtjét, a mozdulattól indián blúzának ujja felcsúszott a karján, láttam hihetetlenül vékony, áttetsző, törékeny csuklóját, amelyet díszes karkötő övezett, iszonyúan nehéznek tetszett ezen a törékeny karon. Végül azt felelte:
- Ez csak egy kis csata volt, Jean-Pierre. Az igazi háború még ezután jön, és el fogjuk veszíteni.
Újra kiült arcára szomorú mosolya, lehúzta lilás ajkát. Kétségbeesetten mentem ki az erkélyre, azt hiszem, majdnem elsírtam magam. A közelgő téli éjszakát csupán néhány fel-felcsapó, majd pár roham után elülő görcsös széllökés zavarta időnként, már nem esett - vagy szinte nem esett. Beszívtam a nedves, friss levegőt, tisztább volt, mint valaha, belemarkoltam az erkélyen végigfutó borostyánba, amelyet nem volt szívem megnyesni. A leveleket simának és keménynek éreztem, valamennyinek a hajlatában volt néhány csepp jéghideg víz. Bementem, a kezem csuromvizes lett.
Pedig való igaz, hogy megnyertünk egy csatát, amelyet furcsa fegyvernyugvás követett. A Nagy Nyári Eső, amint túljutottunk az októberen, Nagy Esővé vedlett, november második felében megtorpant, már nem is Eső volt, hanem csak eső, és egyre ritkábban. December közepén, noha az évszakhoz képest szokatlanul meleg volt, a nedvességi érték helyreállt. Mind a víz-, mind pedig a mohafronton - talán végleges - fegyverszünet jött létre. A tél szokatlanul enyhe és békés volt. Franciaországban 5000 méter magasság alatt sehol sem havazott. Karácsonykor mégis elmentünk egy kicsit sízni egy zsúfolt helyre a svájci Alpokba. Ott-tartózkodásunk alatt Mise azt mondta, úgy érzi, terhes. Rávettem, hogy pihenjen, egyen, végleg űzze ki a fejéből ezt a sok lidércet, nagyon fontos volt neki, nekünk, hogy ezt az esetleges terhességet ki tudja hordani.
Hazautaztunk, visszatértem a televíziómhoz, az újságaimhoz, a munkámhoz, amely újra hétköznapi rendben ment. Persze, az élet továbbra sem volt fenékig tejfel, most a déli féltekére került sor, most azt gyötörte az eső. Na de az olyan messze van! Dél-Amerika, Dél-Afrika, Ausztrália csupán színes folt a térképen, újságcím, olykor néhány képsor a televízióban. Nem nálunk történt. Nem tesz semmit, majd elmúlik, mint ahogyan itt is elmúlt. De azért a földrészek közt mindenütt tombolt a víz, az óceán, mint valami potrohos, agyonzabált szörny, sohasem nyugodott, dühödten nyaldosta a sziklás gátakat meg a homokos teraszokat, rajtuk töltötte ki alattomos haragját.
Február 17-én egyik barátom telefonált, elmondta, hogy mivel a partvidéket iszonyú szökőár sújtotta, a talaj lesüllyedt a Grande Motte összes épülete tönkrement. Neki is volt lakása az egyik piramisban, s úgy határozott, hogy a következő hétvégén odamegy, a helyszínen méri fel a károkat; javasolta, hogy kísérjem el, belementem.
Lélegzetelállító és elkeserítő látvány fogadott bennünket, amelynek vad szépségét azért értékelni tudtam; a Vaccarés-tó egybeolvadt a tengerrel, Aigues-Mortes utcáin egy méter magasan állt a víz. Az eredeti partvidéket meg sem tudtuk közelíteni, mivel a tengerpart körülbelül húsz kilométerrel hátrább húzódott, ezért aztán nem láthattuk, mi maradt a talán teljesen eltűnt betonpiramis-szövevényekből, amelyeket alig tíz év alatt építettek fel, mint valami játéképítőt, és amelyeket alig egy nap alatt elsöpört a föld színéről az elemek gyerekes dühe. Csupán az ólmos tenger felszíne látszott, amely nyugodt volt ugyan, de tompán mormogott az ég tükrében. A levegő meg a víz határvonalát nem is láttuk pontosan, a kétdimenziós táj folytonosságának választóvonalát valamilyen ködös, sötét, hullámzó, fortyogó víz mosta el, amely úgy pangott a sima láthatáron, hogy valójában nem is osztotta ketté. Hazatértünk.
Élise-t nem találtam otthon. Az ágyon cédula hevert, rajta kerekded, szabályos betűkkel pár sor, az üzenet olvastán rohantam utána, a Szent Anna klinikára, ahol békésen várt, a párna, amelynek támaszkodott, éppolyan fehér volt, mint lágy arca. Reménye megint elszállt, keskeny vércsíkban kifolyt belőle. Nem volt mit mondanunk egymásnak, ezt az újabb csapást mérlegelnünk sem kellett. Bejártam az irodába. Élise nagyon elgyengült, nem járt ki. Február végén újra kezdődött az esőzés, a szünet után új erőre kapva, időközben mérhetetlenül felduzzasztva az ólmos eget. Március első hetében már újra örökös egyhangúsággal koppantak az esőcseppek, már megint nem esőzésről volt szó, hanem Esőről. Egyik nap Élise az esti edényt mosta el, kihívott a konyhába, megmutatta, hogy a lefolyón nem megy le a mosogatóban lévő fehér hab, a folyók már ezt a csekély szennyeződést sem hajlandók befogadni. Az Esővel együtt újra megjelent a moha is.
Újabb hadjáratot indítottak ellene, azúttal azonban a mohfélék a legvadabb növényirtóknak is ellenálltak. Mutációt emlegettek. Élise azt mondta:
- Ugyan miért harcolnak az elkerülhetetlen ellen? Miért nem hajlandók megérteni azt, ami nyilvánvaló?
Csak csóválta kicsiny fejét, amelyen csupán barna szeme élt, mégpedig önálló életet, teljesen függetlenül az öblös, puha fotelbe süppedt testének letargikus lététől. Olykor arra gondoltam, hogy maga Élise is növénnyé változott, arra gondoltam, megőrült, hogy az ő alkatával képtelen túlélni azokat az eseményeket, amelyeket át kell élnünk (amelyek azért sokkal kevésbé rémisztőek, mint a háború), arra gondoltam, hogy a szemem láttára fog meghalni, és nem feleltem.
Pedig valóban háborúról volt szó, a víz meg a mohafélék elleni háborúról, amelyet az ember visszavonhatatlanul elveszített. A kocsik meg a gépek befulladtak, megfojtotta őket a mohák, a zuzmók, az algák megállíthatatlan elszaporodása; mindent ragacsos és szívós, sápadt növénytakaró borított be, a gazdasági gépezet megint akadozott, elháríthatatlanul kezdett berozsdásodni. A nehézipar megpróbált gőgösen egyedül fennmaradni a viharban, mint a civilizáció szigete a fogyasztói társadalom bukásában, erőfeszítése azonban csupán utóvédharc volt. A moha ellen lángszórót vetettek be, ez azonban költséges, veszedelmes, egy szó mint száz, nevetséges volt: hiába tisztítottak meg egy négyzetméternyi területet, egy óra múltán húsz négyzetmétert lepett el az áthatolhatatlanul sűrű növényháló. Egy napot a cementgyárban kellett töltenem, egy magas kémény a szemem láttára robbant fel, mivel a nyílása bedugult, a kemencék pedig makacsul tovább forogtak a falak közt. A téglák süvöltve repültek az esőcsíkozta égre, körülöttem csapódtak be, eszembe sem jutott, hogy legalább egyetlen lépést hátráljak. Az utcákon a csatornák mindenütt sötét, undorító sarat okádtak, a folyó húsz centi híján kilépett a partjai közül, és szakadatlanul hordta a kitépett fákat, a kérődzők tetemeit, az elsodort kocsikat. És a nedves, szinte erőszakmentes kataklizma közepette, e lassan terjedő rothadás közepette, a víz alatt lévő utcák ragacsos díszletében alacsonyabb rendű társaink, az állatok, hordákba verődtek: ázott, loncsos szőrű egerek meg patkányok hemzsegtek a talajon, a méltóságteljes hollók esőtől elnehezült szárnnyal vergődtek a mohakámeával kirakott homlokzatok közt, hosszú, fekete csőrükkel kopogtak a kivilágított ablakokon, mintha jelezni akarnák az ostromolt embereknek: ideje kijönni, ideje még egyszer utoljára az utca sötét szakadékában szembenézni az igazsággal. Azt is hallottuk, hogy a környéken farkascsordák kóborolnak, hogy a mindennap egyre jobban terjedő mocsarakból óriás szalamandrafajták bukkannak elő… De hát mi mindent össze nem hordtak azokban a napokban, amikor minden szétmállott?
Március végén kezdett nehézségekbe ütközni az ennivaló beszerzése. Áprilisban nagy méretű sztrájkok kezdődtek. Ki ellen sztrájkoltak? Ki ellen? Akkor, amikor már senki sem tehetett az égvilágon semmit… akkor, amikor a mohától megfulladt gyárakban már sehol egyetlen gép sem működött? A helyzet ésszerű elemzése teljesen hiábavaló lett volna. A vad sztrájkok minden bizonnyal azt az elgépiesedett társadalmat akarták kétségbeesetten és gyökeresen - és milyen elkésve - elutasítani, amelyről homályosan sejtettük, hogy saját maga nyitotta meg azt a rést, amelyen az elnyomott természeti elemek most bezúdultak. És miközben a rádió meg a tévé nyugalomra, bátorságra, rendre, méltóságra intett, az elárasztott utcákon gyárosokat meg rendőröket öltek, gépeket törtek össze, kocsikat borítottak fel, a megváltoztatandó világ szemmel látható jeleire támadtak, de ez a világ nem várta be az Ember lázadását, ő maga indult el a visszaúton.
Nem működik a rádió meg a tévé. Április 12-én végleg kikapcsolták az áramot.
Két hete ki sem tettem a lábam a lakásból. Bezárkóztam nedves otthonomba, behúzódtam kagylóhéjamba, szántszándékkal visszavonultam az egyre növekvő zűrzavar elől, behunytam a szemem, befogtam a fülem, a világegyetem érzékelését egyetlen gyújtópontra korlátoztam: Élise-re, Élise-re, akit aggódó figyelmességgel kényeztettem, Élise-re, akinek hallgatását szüntelenül fürkésztem, Élise-re, akivel kétségbeesetten szerelmeskedtem, akit a legnagyobb igyekezettel sem tudtam felélénkíteni, felmelegíteni, akinek arcbőrére az élvezet nem csalt többé ráncot.
Élise azt mondta:
- Érzem, hogy az a sok ezer, sok millió év, amelyet az ember megpróbált eltörölni, óriás léptekkel támad ránk. Itt a vég, Jean-Pierre, itt a vég és az újrakezdés. - Elhallgatott, örökre. De nem akartam elhinni, még nem, mint kerge pillangó ütköztem végleges némasága jeges lángjába, és még mindig természetellenes okot kerestem a reményre, a reményre, hogy még bekövetkezhet a képtelen megváltás. Amikor április 15-e éjszakáján valamilyen dörgésre, a falak remegésére ébredtem, és a nappali ablakából láttam, amint nyugat felől rőt láng csap fel az égre, még mindig nem hittem, hogy ez már a vég. Kimentem a lépcsőházba, a szomszédom már ott volt, bőröndöket cipelt, nyakában zseblámpa lógott egy zsinegre kötve.
- Az Atomközpont robbant fel! - kiáltotta.
Az épület remegett, surrogott, csikorgott. A nedvesség roncsolta falakról gipsz hullt le. Az Atomközpont! Földrengés! Sugárzás! Mindez súlyos volt, de megmagyarázható, ez még a dolgok ésszerű rendjébe tartozott; csak menekülni, futni kell, el innen. Mint a forgószél berontottam, felöltöztem, Élise-t is felöltöztettem, nem mozdult, már csak viaszfigura volt, még egy nagy barna-zöld skótkockás pokrócba is bebugyoláltam. A szoba felesleges csillárja a szőnyegre zuhant. Egy perc alatt az utcán voltunk, térdig érő vízben tapicskoltam. Magamhoz szorítottam Élise-t, karom törékeny vállára nehezedett, bal kezemmel a takaró átnedvesedett szövetét markolásztam. A házak sötét körvonalai kirajzolódtak a bíbor fényben, kiáltozó, rémült tömeg tolongott a bűzös vízben, amelyben meghatározhatatlan zúzalék kavargott, egyre cifrább rémhírek terjedtek szájról szájra. A Szitakötő reaktor robbant fel, az egész Atomközpont elsüllyedt, helyén óriási lyuk tátong, ahonnan most lávafolyam lövell… A levegő kénes gőzöktől bűzlött, amelyek a víz színén gomolyogtak; az esőbe most már apró lángcsóvák keveredtek, mint remegő szentjánosbogarak, mint hullócsillagok. Magam előtt toltam Élise-t, dél felé, tolakodva szeltem a sáros vizet, amelyben láthatatlan és rejtélyes állatok cikáztak, olykor éreztem, amint elsiklottak a bokám mellett, vagy éppen beleharaptak apró, tűhegyes fogukkal. Végre kijutottunk a város rothadt betonhatárán. De vajon pontosan hol? Semmit sem ismertem fel. A szomorú családi házak szép katonás rendje helyén csupán mocsár cuppogott előttünk, amelyet olykor váratlanul felkavart valami, és amelyet felfutó, fortyogva szétpukkanó buborékok lyuggattak át, és ahol olyan hosszú törzsű, gyér levélzetű fák körvonalai rajzolódtak ki helyenként, amilyeneket soha életemben nem láttam, olyanok voltak, mint holmi furcsa kihunyt kandeláberek a sötét márványon. E sáros felületen túl a süket éjszakában, ahol föld, víz és ég összeolvadt, szabályos időközökben néma villámok hasították szét az űrt halvány rózsaszín meg lila fényeikkel, egy-egy múló pillanatra megannyi olvadó vaspálcává változtatva az eső csíkjait.
A földre zuhantam, a süppedékeny talajra. A lábam meg a fenekem könnyedén süllyedt a félfolyékony oldatba, mögöttem az ég még mindig vöröslött, függőlegesen az őrjöngő városra. Elgémberedett karomba vettem Élise-t, fejemet vékony nyakába fúrtam, nedves haja meg a csuromvizes takaró közé. Hosszú ideig céltalan és gondolattalan várakozásba merevedtem, egy idő múltán keleten sápadni kezdett az ég, fehér és lapos, zavaros fénytakarót terítve szét, amely a világ végéig űzte a fákkal tűzdelt mocsár végtelen felületét.
Mindig kételkedtem, egészen eme őrült napig, egészen a fordulat órájáig, amikor is látnom kellett, hogy az a világ, amelyet ismertem, szétmállik az évezredek sarában; sohasem akartam hinni, soha, akkor sem, amikor már nyilvánvaló volt. Mindig védekeztem lépésről lépésre, konokul, vadul, módszeres racionalizmusom páncéljába burkolózva. De te, Élise, te mindig tudtad az igazat, mindig tudtad, hogy valami visszavonhatatlan és lélegzetelállító dolog történik. Kőkaromba, borostyánkaromba, víz- és sárkaromba szorítottalak, és valójában csak ebben az utolsó és első órában értettem meg, amikor e lehetetlen hajnal szűrt fényében a mocsár fortyogva kettévált és felemelkedve agyagágyából, amelyekben évmilliókon át aludt, elénk magasodott a Tyrannosaurus Rex pompás alakja, ívelt hátát a langyos zápor alá tartotta, és fenyegetően csattogtatta az égre irdatlan pofáját, amelyben három hosszú, sárga fogsor csillogott.
Szoboszlai Margit fordítása