Jean-Pierre Andrevon - Ide nekem a csillagokat!
Brümmmm… Űrpilóta vagyok! Igen, én, Joseph Kapek, harminckilenc éves, volt műszaki rajzoló, űrhajós lettem… Néhány - három-négy - nap múlva, mindenesetre még e héten felemelkedik a vakító fényoszlopon az az irdatlan rakéta, amelyért egyedül én vagyok felelős, és átfúrja az ég sötét kupoláját célja felé, amelyet én még csak számsor formájában tudok, és amely olyan iszonyatosan messze van, hogy még elképzelni is hiú dolog. Már nem a Holdról van szó; nem is a Marsról, nem is a Vénuszról; egyáltalán semmiről, ami nevetségesen kicsiny csillagrendszerünkhöz tartozik: vadászterületem az egész Galaktika! Ki hitte volna, hogy ez lesz a sorsom? Mindenesetre én nem… Semmi ok sem volt rá, hogy engem válasszanak: természetesen semmiféle tudományos képzettség és egyáltalán semmi olyasmi, ami jelölésem mellett szólhatott volna… Mégis felvettek! Engem! Joseph Kapekot, egy névtelen kis harminckilenc éves, nőtlen rajzolót, akinek még érettségije sincs, és aki sohasem hagyta el szülővárosát egy hónapnál hosszabb időre. Olykor előfordulnak az életünkben ilyen tébolyító események. Brümmmm… Egy hete kaptam meg az értesítést, a hétfő reggeli postával. Kék, galvanizált, szokatlanul hosszú borítékban, hasonló volt ahhoz, amelyet egy hónappal korábban kaptam, s amelyben arról értesítettek, hogy jelentkezésem elfogadták, s a legelsőhöz is hasonlított (öt hónappal ezelőttről), amelyben csak meghívtak: menjek el a Támaszpontra. Alig bírtam feltépni a borítékot (a papír - valójában nem is papír - nagyon erős); néhány nekem szóló nyomtatott sort olvashattam benne. A lap felső szélén a Szövetség címere: tizenkét domború csillag spirállal körülvéve, úgy tetszett, ez utóbbi mozog; azután: Toulon, keltezés, majd az alábbi sorok:
F. H. Joseph Kapek,
(Az F. H. természetesen Földi Hímet jelentett)
A Csillagközi Szövetség Föld (Franciaország) Toulon Támaszpontjának Regulátora javalotta az ön kinevezését a csillagközi közlekedés pilótájának megtisztelő állására. A Regulátor és a Szövetség szívesen várja önt a Teljességben. Végleges felkészítése végett 13-15 naprendszeri óráig kell jelentkeznie a Támaszponton.
A betűk feltűnően szélesek voltak, nem feketék, ellenkezőleg: vakítóan fehérek, s villogtak a kék papírlapon. Aláírás sehol, csupán egy sötét, erezett kör, amely - most már tudom - minden bizonnyal a feladó lelki lenyomata volt. Hirtelenjében nem is éreztem semmit. A levéllel a kezemben bárgyún álltam tovább a szobám ablaka előtt, amely fehér homlokzatra néz, ezt is egyforma ablakok lyuggatják. Brümmmm… Felvettek. Helyes: felvettek, nemsokára itt hagyom Toulont, itt hagyom a Földet, ezután nem kell a fél életem egy irodában töltenem, a tuskihúzóval vagy a csőtollal bajlódnom, megismerem az űrutazó izgalmas életét, akinek a világ minden fényében tündöklő galaktikus köd meg csillaghalmaz a láthatára… És szép lassan, amint e képek kirajzolódtak előttem, s amint a képzeletem egyre szélesebb rést ütött agyamban, kezdtem pontosabban felmérni a helyzetet, amely reám vár. Űrpilóta! Űrpilóta lettem! A kék papír már elolvadt a kezemben, csak annyi nyoma maradt, mint valamilyen szivárványhártyának, amely gyorsan elporlad a levegőben, de én még mindig az ablakom előtt álltam, s a szemben lévő ablakokat néztem, persze nem láttam őket.
Aznap délután nem mentem be a hivatalba. Toulonban kószáltam, a kikötőben kóboroltam, egy kisvendéglőben ettem, halványan emlékeztem rá régebbről. Úgy tetszett, mindenki engem néz, hogy az arcomra, a tekintetemre, a járásomra van írva: a Csillagközi Szövetséghez fogok tartozni. Szerettem volna tanúul hívni a járókelőket, megmondani nekik: Nézzetek rám! Gratuláljatok! Én vagyok Joseph Kapek, az űrpilóta! Ami persze csak amolyan gyerekes vágy volt, és csak mint valami bizsergés maradt meg az ereimben. Azért mégis szerettem volna beszélni valakivel. De kivel? Szüleim már régóta nincsenek, barátaim sincsenek, csak néhány munkahelyi ismerős, ők azonban hidegen hagynak, pár hónappal ezelőtt szakítottam a legutóbbi barátnőmmel (hogy őszinte legyek, tulajdonképpen nem is én szakítottam), és senki sem volt a láthatáron, aki a helyébe léphetett volna. Egyedül kellett hát maradnom magamba fojtott lelkesedésemmel. Este, mielőtt hazamentem volna kis lakásomba, kedvem támadt egy kurvára, de végül lemondtam e tervemről: néhány nap múlva - gondoltam - én is elhenceghetek az űrhajósokat körülragyogó dicsőséggel, s akkor minden nő az enyém lesz; akit csak akarok! Ha egyetlen pillanatra is sejthettem volna… De ugyan honnan tudhattam volna előre?
Magányosan hazaballagtam tehát, alig vártam a másnapot, arról álmodoztam, milyen lehet az űrpilóta élete. Álmaim hatalmas képekben vetítődtek ki, minden tudományos fantasztikum iránti rajongásomat hozzájuk adtam, hiszen sráckorom óta imádtam az ilyesmit.
Brümmmm… Tizenkét-tizenhárom éves voltam az 50-es évek elején, amikor Franciaországban megjelentek az első sorozatok, az első folyóiratok: A Sötét Folyam, A Fantasztikus Sugár, a Fikció, a Galaktika, a Műbolygó, később a Jövő a Jelenben, Az Anticipációs Könyvklub, a Másutt és Holnap meg a többiek… Rögtön tűzbe jöttem, mindent megvettem, mindent elolvastam, Maurice Limat-tól kezdve Van Vogtig. Egyszóval erre születtem: elmém évről évre "izmosodott" Asimov, Barjavel, Dick, Carsac olvastán. De mindez, e mesés jövő, e falrengető kalandok csak papírra nyomott szavak maradtak. Sohasem gondoltam volna, jaj, dehogyis, soha, hogy egy szép napon a valóság utoléri néhány szerző fantasztikus képzeletét, még kevésbé azt, hogy én, a kis, kilátástalan jövőjű rajzoló, tagja lehetek egy olyan kiváló testületnek, mint az űrpilótáké.
Olvasmányaim mégis jó ugródeszkának bizonyultak ahhoz, hogy könnyebben tudomásul vegyem, mint általában a földiek, hogy bolygónk az űrközösség korszakába lép. Amikor fél évvel ezelőtt az idegenek leszálltak, persze kissé meglepődtem, talán kissé nyugtalan is voltam, mint mindenki, s a kezdet kezdetén bennem is megvolt az az ostoba félsz, amely azt sugallta: meglehet, hogy gyarmatosítani akarnak, vagy leigázni, kiirtani… De nem sokáig gyötörték az agyam e baljós gondolatok. Hiszen végre-valahára megszabadultunk a csillagmagánytól; amelybe az ember, amióta csak él, be volt zárva. Annyi regényt olvastam az első találkozásról, hogy sohasem kételkedtem benne, bekövetkezik egy napon. Való igaz, hogy Arthur C. Clarke az Ikarosz gyermekeiben, mint mindig, nagyon is közel járt az igazsághoz.
Természetesen másképpen fest a dolog, ha újságban olvassa az ember, fényképeket lát róla, meg riportokat a tévében. De először találkozni "velük" abban a városban, ahol lakik, amióta az eszét tudja, mégiscsak okoz valami kis megrázkódtatást. A megszokás azonban hamarosan felülkerekedett a bizalmatlanságon, majd a kíváncsiságon is: manapság szinte már észre sem vesszük, ha találkozunk velük, s csak olykor időzünk a kelleténél egy icipicivel tovább, hogy szemügyre vehessük különös alakjukat: az ivehák felségesen nemesek, magas növésűek, sötétkék, sima bőrük olyan fényes, akár a selyem; a zyanák kissé nevetségesnek tetszenek hatalmas, göcsörtös fejük és zöldes színű bőrük miatt; végül az annelidák, akiket "póréhagymának" becézünk, mert nagyon hasonlítanak a növényekre, de már senkinek sincs mosolyoghatnékja láttukon, kivéve a kamaszokat, akik szükségét érzik, hogy agresszivitásukat gúnyolódásban éljék ki. E megnyilvánulás egyébként az emberközpontúság öröksége, amelyről le kell szoknunk; annyi más faj él a világegyetemben, amellyel egykor majd találkoznunk kell.
Amikor a Támaszpontot berendezték Toulon határában (tizenkét hasonló bázis van még Franciaországban, valamennyit egyetlen éjszaka állították fel, egy hónappal az első leszállás után, amelyet egy időben hajtottak végre az Egyesült Államokban és a Szovjetunióban), nem gondoltam volna, hogy egyszer bejutok; tudtam, hogy a hivatalos és tudományos kapcsolatfelvétel folyamatban van, mint egyébként a világ minden országában, kivéve talán a Kínai Népköztársaságot és néhány különlegesen szegény vidéket, de nekem, Joseph Kapeknak - brümmmm… - semmi keresnivalóm nem volt ebben a csillagközi tanácskozásban. Érthető, hogy milyen megindultság fogott el, amikor a galvanizált kék borítékban megkaptam a Szövetség meghívóját: látogassak el a Támaszpontra. Vasárnap mentem el. A Támaszpont olyan, mint egy sima, aranyszínű anyagból készült gyűrű, bejárat nem látható rajta, afféle karikagyűrű, amelyet a mészkőfennsík lábához illesztettek a várostól északnyugatra, persze ennek a karikagyűrűnek az átmérője nem kevesebb, mint egy kilométer. A gyűrű középpontjában hihetetlenül karcsú torony emelkedik több száz méter magasan, szintén aranyozott, az ember azt hinné, színarany, s ez a torony az első szögtől az utolsóig pontosan ugyanolyan, mint az az űrhajó, amelynek most én vagyok a vezérlője. Átvágtam a bámészkodók gyűrűjén, sokan sétálgattak a fal mentén, s közelebb mentem. A fal mintha megnyílt volna előttem (akárha érezte volna, hogy közelgek), és beléptem. A fal újra bezárult - benn voltam a Támaszponton! Képtelen vagyok leírni, milyen érzések viharzottak bennem… Azonnal a gondjaiba vett egy iveha (azóta tudom, hogy nemes és komoly külsejük révén őket bízták meg minden, emberekkel való közvetlen érintkezéssel), végigvezetett a Támaszpont számtalan termén, műhelyén, folyosóján, bemutatta nekem az űrhajó belső szintjeit, az átjárókat, a kamrákat, a fülkéket, a dokkokat. Az iveha valóban kifogástalanul udvarias és szerfelett szívélyes volt. "Minő megtiszteltetés az ön részéről, Kapek úr, hogy vett annyi fáradságot, és eleget tett meghívásunknak. Erre tessék, Kapek úr. Legyen szíves, Kapek úr. Engedje meg, Kapek úr. Szeretné közelebbről megnézni a felponcsolódó alfamoncsot, Kapek úr? Nem óhajtaná esetleg egyedül kipróbálni az billentyűt, Kapek úr?…" Valóságos király voltam: bizonyos vagyok benne, hogy az égvilágon semmit sem tagadtak volna meg tőlem, bármire kérem is őket. De szemem, fülem, agyam annyi hihetetlen csodával telítődött, hogy a látogatás végén könyörögtem, hagyjuk abba, mert hirtelen zavaros kavargásnál gomolygott a fejemben a sok felületes élmény. Végül kis köröndre jutottunk, amelyet más világokról készített mozgó dombormívű tájképek díszítettek, kísérőm újra felhívta figyelmem arra, amit már a sajtóban is olvashattunk, vagyis hogy a Csillagközi Szövetség azért lépett érintkezésbe a földiekkel, hogy bekapcsolódhassunk a Galaktika kultúrájába, s azzal járuljunk hozzá fejlődéséhez, hogy bizonyos számú pilótát adunk csillagközi űrhajóikra. Mi csak agyunk teljesítőképességének egyötödét hasznosítjuk, s ha ezt az agyat "feltöltik" (vagy pontosabban "kikapcsolják"), nagyon is alkalmas rá, hogy a mechanikus számítógépnél sokkal hatásosabban elvégezze azokat a bonyolult számításokat, amelyeket az űrhajó vezetése igényel. A Galaktikában minden fajnak azt a küldetést kell betöltenie, amelyre fejlettségi foka a legalkalmasabbá teszi: talán ez lehetne a Szövetség jelszava. Logikai képességünk, velünk született matematikai hajlamunk folytán magától értetődően (legalábbis az idegenek szemében) arra rendeltettünk, hogy mi töltsük be a csillagközi pilóták szerepét.
Mindezt már jól tudtam, mégis mennyire elképedtem, amikor kísérőm azt ajánlotta, adjak be kérvényt, hogy pilóta akarok lenni. Megvallom, zavarban voltam. Ön tréfál - tiltakoztam. Még hogy én! Joseph Kapek, akinek még érettségije sincs, komolyan gondolja… De az iveha rögtön tisztázott mindent: az előzetesen szerzett tudományos vagy műszaki képzettségnek a jelöltek semmi hasznát sem látják, hiszen a rakéta vezérléséhez szükséges ismereteket mindenképpen hipnotikus módszerrel táplálják be az agyba, amelynek teljesítőképességét megötszörözik… Valójában a jövendő jelöltek kiválasztása három alapkövetelménytől függ: nyilvánvaló lélektani okokból a jelöltnek sci-fi kedvelőnek kell lennie (mint az én esetemben), olyan munkát kell végeznie, amely nem elégíti ki (szintén az én esetem), semmilyen családi vagy érzelmi szálak nem fűzik a Földhöz - ebbe a kategóriába is besorolhattak. Az idegenek alaposan kikémleltek mindent! Kissé zavartan hagytam el tehát a Támaszpontot, de a reményre emlékeztető érzés hamarosan feszíteni kezdte tüzelő halántékomat: egy héttel látogatásom után megírtam a Támaszpontnak, hogy jelentkezem. Az idegenek agyafúrt pszichológusnak bizonyultak!
A következő három hónap alatt lelkesedésem szép lassan szertefoszlott az egyhangú, icipicit sem változó hétköznapok szürkeségében. Milyen ostoba voltam! - szitkozódtam magamban. - Hogy engem? Kapekot! Felvennének űrpilótának? Ugyan már! És aztán minden reményt felülmúlva, megérkezett a levél, amelyben közölték velem, hogy jelentkezésem elfogadták. Vaskos, kék papírköteget mellékeltek a levélhez, amelynek néhány cikkelyét sebtében átfutottam; sivár műszaki magyarázatok voltak, akkor éppen semmi kedvem sem volt elolvasni, olyan lázas izgatottsággal töltött el a hír, hogy felvettek. Mennyire sajnálom most, brümmmm… hogy nem olvastam el azt a papírhalmot a legkörültekintőbb gondossággal! De minek szaporítsam a szót? Már aznap este is késő lett volna: az illó papír, amelyet az idegenek használnak, teljesen felszívódott. Akkor egyáltalán nem izgatott a dolog: majd később lesz még elég időm, hogy elsajátítsam leendő feladatom technikai tudnivalóit. Pedig még három hetet kellett várnom, míg megérkezett az idézésem a "végleges felkészítésre". Egy héttel ezelőtt elbúcsúztam a hivatalban, majd másodszor is átmentem a Támaszpont képlékeny falán. De nem maradtam ott. Gömb alakú repülő alkalmatossággal, amelyet "póréhagyma" vezetett, az ágyúgolyó gyorsaságával (valójában még ennél is gyorsabban!) egy másik Támaszpontra szállítottak, minden bizonnyal jelentősebb volt, mint a touloni, mégpedig Spanyolországba, s aztán itt készítettek fel.
Semmi, az égvilágon semmi sem sejtette velem, mi vár rám, pedig azokban a jegyzetekben, amelyeket nemtörődöm módon el sem olvastam, mindent világosan megmagyaráztak - mert az idegeneket a legcsekélyebb álnoksággal sem lehetne vádolni. Azzal a szívélyes és egyszersmind szertartásos kedvességgel fogadtak, amely olyan jellemző a Szövetség tagjaira, az előkészítő központba vezettek, ahol az orvos (természetesen iveha), akire rábíztak; azonnal gondjaiba vett. Azt mondta, vetkőzzem le, nyújtózzam el egy puha fekhelyen. Éreztem, hogy a bal csuklómra gyűrűfélét húznak. Az orvos azt mondta: "Kedves Kapek úr, a felkészítéshez szükséges összes művelet körülbelül egy hétig tart. Semmit sem fog érezni; egész idő alatt alszik. Ha majd eszméletre tér, egy csillagközi űrhajó agya lesz…" Mosoly hintázott kék arcán, amely egyre kisebb-kisebb lett, mígnem teljesen eltűnt valami azúrszínű ködben: aludtam.
Amikor kinyitottam a szemem (vagy hittem, hogy kinyitom), látóidegeim tüstént olyan ellentmondó adatokat kaptak, amelyek irtózatosan összezagyválták gondolataimat: egyszerre láttam magam alatt az egész Támaszpontot, mintha irtózatosan magasan felette lennék, meg az űrhajó megszámlálhatatlan folyosóját, fülkéjét, termét, s az ellentmondó képsor előtt, mintegy átlátszón, egy halom matematikai képlet vonult át. Egy pillanatra az az iszonytató és részegítő benyomásom támadt, hogy a mindenütt jelenvalóság képességével ruháztak fel, hogy irdatlan számú, egymástól független részecskére bomlottam, hogy csupa szem vagyok. Behunytam a szemem (azt hittem, hogy behunyom a szemem), s ez a sokarcú látvány, anélkül hogy eltűnt volna, elrendeződött, minden elfoglalta a maga helyét az agyam pontosan meghatározott részében; a káoszt követő rendben a világ áttekinthető, szilárd lett, de mégiscsak sokkal több mindent láttam, mint amennyit kellett volna. Szerettem volna a kezem a homlokomra tenni, de ez a szándék elvont óhaj maradt, talán mintha azt gondoltam volna: csapdosni kezdek a szárnyammal, és elrepülök. A parancs, amelyet idegrendszeremnek adtam, semmiféle izomreakciót nem szült, semmiféle szenzorikus választ: nem volt mozgatni való kezem, nem volt végigsimítható bőrfelületem. A tehetetlenség, az űr érzése szorongással töltött el, fel akartam állni; de még erre a gondolatra sem, mármint hogy felállok, sem volt semmi válasz, semmiféle testi nehézkedés, semmiféle izomösszehúzódás, mert nem volt izmom. Felállni: már csak testetlen fogalom volt, homályos emlékvisszhang, amely ajtó, ablak, emlékezet nélküli vaskamrában verődött vissza.
Ekkor értettem meg, vagy inkább ekkor hatolt be az agyamba az információhullám, amelyet a végleges előkészítés betáplált a tudatomba. A tudatomba, persze… Hiszen már csak ez maradt belőlem. Már csak ez VOLTAM. Kiáltani akartam, megfeszíteni a hangszálaim, kitátani a szájam, amennyire csak bírom, hogy irtóztató rikácsolással a világba kiáltsam kétségbeesésem, de nem volt többé nyelvem, sem arcizmom, sem torkom, semmim sem volt többé, amivel kifejezést adhattam volna szorongásomnak. Talán kigyulladt néhány biztonsági lámpa, jelezve az elektronikus feszültséget, amely menten felszívódik… mert már semmire sem mentem volna vele küzdelmemben. Minden elvégeztetett. Túlságosan késő. Űrpilóta voltam. El kellett volna olvasnom a műszaki tudnivalókat, amelyeket egy hónappal korábban megkaptam. Megtudhattam volna belőlük, hogy a Szövetségnek emberi agyakra van szüksége a hajók vezérlésére. Agyakra - és semmi másra. Minden más, az egész hús-, csont-, izomtömeg, az összes bonyolult működésű zsiger, amelyet mind, mind kiszedtek belőlem, a sok-sok liter vér és nedv, amelyet kivontak, kiszivattyúztak belőlem, szóval minden más teljesen felesleges az űrhajónak.
Űrpilóta vagyok. Egyetlen szem vagyok, ész, egy kilónál valamivel több agyanyag, amelyet fertőtlenített gömbbe zártak, egy égre törő rakéta csúcsán. Kristályos szemem ügyel a legkisebb hídra, a legkisebb kamrára, mesés fémtestem legkisebb támasztékára, platina idegeim rögzítik a nyomást, a felhajtóerőt, az atomreakciókat, kvarcorrom a végtelent szaglássza: űrpilóta VAGYOK.
Soha többé nem futhatok végig a kavicsos úton, soha többé nem érezhetem az arcomba csapódó szelet, amely felborzolná a hajam, soha többé nem úszhatok a tenger sós hullámaiban, nem ihatok egy pohár bort, nem simogathatok macskát, nem simulhatok langyos asszonyi testhez. De alapjában véve mit számít? Űrpilóta vagyok. Elszigetelt agyam megötszörözte képességét, érzékeim a végtelenségig kiterjedtek, meghökkentő muzsikát hallhatok, sose látott színekben gyönyörködhetek, hozzáérhetek a hullócsillagok üstökéhez, átbújhatok a Vénusz combja közt, csurig telt pohár Tejút-tejet ihatok. Fémgömbömben halhatatlan vagyok, éppolyan halhatatlan, mint maga az űrhajó, amely immár az én testem, csillagmértékre szabva. Néhány - három-négy - nap múlva, amikor már igazán megbarátkozom új rendeltetésemmel, új állapotommal, felemelkedem, brümmmm… fénylábamra, csörr! - és enyém lesz, brümmmm… csörr! - a világegyetem. Űr, csörr! - pilóta, brümmmm… csörr! - vagyok. Brümmm… csörr! 7 6532 0110 AX 23500869 Brümmmm… csörr!
475 45 34 801600 67F + 60 019 - 678/W - 6789 650 001 + 560 000 = 
Szoboszlai Margit fordítása