James Tiptree, JR - A nők, akiket nem értenek a férfiak
Akkor láttam először, amikor a Mexicana-727-es nyílegyenesen leereszkedett Cozumel szigetére. Kifelé igyekeztemben ugyanis véletlenül belerúgtam az ülésbe.
- Pardon - mondtam az ülésen helyet foglaló páros nőnemű foltnak. A közelebbi szó nélkül bólintott, a fiatalabbik, az ablak melletti, csak nézett kifelé. Folytattam az utam a folyosón, nem tűnt fel semmi. Abszolút semmi. Soha többet nem néztem, nem gondoltam volna rájuk.
Cozumel repülőtere most is az izgatott, tengerparti fövenyhez öltözött jenkik és a nyugodt, elegáns, ebédhez kicsípett mexikóiak szokásos keveréke. Én - komoly horgászásra készülődő elnyűtt jenki - gyorsan kimentem felszerelésemet, botjaimat a tömegből, és átvágok a repülőtéren, hogy megkeressem bérelt gépem pilótáját. Egy bizonyos Esteban kapitány - szerződésünk értelmében - elvisz majd a part mentén háromszáz kilométerre fekvő, hölgyhalban gazdag belize-i lapályhoz.
Esteban kapitány négy láb kilenc magas, bőre, mint a mahagóni, hamisítatlan puro maja. Közli, hogy a Cessna, amit béreltem, felszállási tilalom alatt áll, a Bonanzával pedig egy másik társaságot kell Chetumalba szállítania.
Chetumal délre fekszik. Mi lenne, ha felvenne, s miután őket letette, továbbvinne Belize-be? Komoran megfontolja a lehetőséget. Ha a társaság beleegyezik, és ha nincs túl sok equipajes.
Feltűnnek a Chetumalba tartó utasok: a nő az, fiatal társnőjével - a lányával? - kecsesen lépegetnek a jukkával szegélyezett kavicsos úton. Kétrészes kosztümjük, akár ők maguk, kis méretű, egyszerű, jellegtelen színű. Semmi probléma. Amikor a kapitány megkérdi, velük tarthatok-e, az anya, anélkül hogy rám pillantana, azonnal szelíden beleegyezik:
- Természetesen.
Azt hiszem, belső zavarjelzőm ekkor küldte az első tétova figyelmeztetéseket. Mikor nézett meg magának ilyen alaposan ez a nő, hogy habozás nélkül felvesz a gépére? Gyorsan kiverem a fejemből a dolgot. A rögeszmék már évek óta csak megzavarják az életemet, de hát nem könnyű leszokni róluk.
Ahogy bemászunk a gépbe, látom, a lánynak - volna csak egy szikra élet benne - egész vonzó alakja lenne. De hát nincs. Esteban kapitány összehajtogatott csíkos takarót terít maga alá, hogy ellásson a motorház fölött, majd gondosan ellenőrzi a műszereket. Percek múlva már a Karib-tenger türkiz kocsonyája fölött dobálózik velünk a durva déli szél.
Balfelé a tengerparton a Quintana Roo vidéke terül el. Ha még sosem látták Yucatánt, képzeljék el a világ legnagyobb, makulátlanul sírna zöldesszürke szőnyegét. Elhagyatott egy vidék. Átrepülünk a Tulum fehér romja és Chichén Itza barázdának látszó útja, meg egy féltucat kókuszdióültetvény fölött, aztán csak zátonyok, alacsony, sűrű bozót véges-végig a horizont mentén. Évszázadokkal ezelőtt ugyanez a látvány fogadta a konkvisztádorokat is.
Hosszú gomolyfelhőláncok rohannak felénk, árnyékba borítják a partot. Rádöbbenek, hogy pilótánk rosszkedvének jórészt az időjárás az oka. Nyugatra, Merida sárgás színű földjein, tűnőben a hidegfront, a déli szél parti viharokat terel a magasban, errefelé Ilovisnosnak hívják őket. Esteban ügyesen megkerül néhány kisebb viharfelhőt. A Bonanza vadul hánykolódik a levegőben; hátratekintek, azzal a tétova szándékkal, hogy megnyugtassam a hölgyeket. A legteljesebb nyugalommal szemlélik, ami Yucatánból még látható. Elfoglalhatták volna a másodpilóta ülést is, de visszautasították. Ennyire tartózkodóak lennének?
Gomolyogva felszáll előttünk egy újabb Ilovisno. Esteban felviszi a Bonanzát; hogy kilásson, felemelkedik az ülésről. Hosszú idő óta először lélegzem fel, ízlelgetem a szélességi fokokat, amik elválasztanak íróasztalomtól: előttem egy horgászásnak szentelt hét. Kapitányunk klasszikus maja profilja vonja magára a tekintetemet: ragadozóorra fölött a csapott homlok, beugró álla, ajkai. Ha ferde vágású szeme csak egy csöppet is kancsalabbul nézne, nemigen szerezhetett volna jogosítványt. De akár hiszik, akár nem, mindez együtt vonzó képet alkot. A miniruhás kis maja lányoknál ez a színjátszó kancsalság ráadásul még erotikus is. Semmi sincs bennük a keleti nők babaszerűségéből: kőből vannak még a csontjaik is. Esteban kapitány öreganyja bizonyára el tudná vontatni a Bonanzát...
Arra ébredek, hogy a fejem nekiütődik a kabin falának. Esteban a zápor sűrű dobolása közepette ugat fejhallgatójába, az ablakok sötétszürkék.
Egy fontos zaj hiányzik: a motor hangja. Rádöbbenek, hogy Esteban halott géppel küszködik. Háromezerhatszáz... kétezer lábnyit zuhant a magasság.
Ide-oda dobál bennünket a vihar, Esteban a tank gombjait csapkodja, gasolináról vicsorog valamit, óriási fogai kivillannak a szájából. A Bonanza pörögve zuhan lefelé. A kapitány a feje fölötti kapcsolóhoz nyúl, látom, az üzemanyagszint-mutató magasan áll. Lehet, hogy eltömődött egy gravitációs etetőcső, hallottam, errefelé nem valami tiszta a benzin. Esteban eldobja a fejhallgatót, egy a millióhoz, hogy bárki meghall bennünket ilyen viharban, legalábbis ebben a térségben. Kétezerötszáz - zuhanunk lefelé.
Az elektromos tápszivattyú mintha bekapcsolna: a motor felzúg, elhallgat, felzúg, aztán örökre elnémul. Hirtelen kikerülünk a felhők alól. Alattunk a zátonyok hosszú fehér sávját majdnem teljesen eltakarja az eső. Mögöttünk nem látszik a part, csak egy nagy, kanyargós öböl meg néhány mangrovefaliget - sebesen közelednek felénk.
Ebből baj lesz, mondom magamnak minden eredetiség nélkül. Hátam mögött a nők meg sem mukkannak. Ahogy hátranézek, látom, kabátjukat feltették a csomagtartóba, és bekötözték magukat. Nyolcvan körüli szédítő sebességnél nem sokat ér, de azért én is bekapcsolom a biztonsági övet.
Esteban, a zuhanó gép pilótája újból beleüvölt a fejhallgatójába. Nem akármilyen mutatványt hajt végre - ahogy a víz nekünk zúdul, hajmeresztő fordulatot vesz, rátámasztja a gépet a szelekre, és az orrunk előtt máris feltűnik egy homokdűne hosszú, halvány vonulata.
Hogy a pokolba bukkant rá, fogalmam sincs, A Bonanza leszánkázik, és őrült robajjal nekiüti hasát a dűnének, megpattan, aztán megint beleütődik a földbe, vadul forog körülöttünk a világ, ahogy a homokdűne végén bebukfencezünk a mangrovefák közé. Recsegés, ropogás, a gép egyik szárnyával fölfelé betemetkezik a fügefás bucka ölelésébe. Valamennyien egy darabban vagyunk, a gép sem gyulladt ki. Fantasztikus! Esteban kapitány kifeszíti az ajtót, amely most felülre került. Mögöttem az egyik nő ismételgeti:
- Anyám, anyám.
Feltápászkodom a padlóról, és látom, hogy a lány megpróbál kibontakozni anyja öleléséből. Az asszony szeme csukva. Aztán felnéz, és hirtelen elengedi a lányt, nyugodt mint a kőszikla. Esteban kihúzza éket a gépből. Megragadom a Bonanza mentőládáját, és kimászom utánuk a vakító napba és szélbe. A vihar, amely elkapott bennünket, lassan távolodik a part mentén.
- Nagy leszállás volt, kapitány.
- De mi/yen! Csodálatos volt! - A nők gyengén állnak a lábukon, de nem hisztérikusak. Esteban úgy tekint végig a vidéken, ahogy ősei szemrevételezhették a spanyolokat. Akinek már volt effélében része, ismeri a lassú mozdulatokkal terhes bárgyúságot, ami ilyenkor előveszi az embert. Először jön az eufória. Lekászálódunk a fügefáról, és a forró, süvítő szélben kimegyünk a homokdűnére. Minden riadalom nélkül nyugtázzuk, hogy sehol semmi, mérföld hosszan kristálytiszta víz vesz körül minden oldalról. Mindössze egy láb mély, a fenekén olívzöld színű iszap. A távoli part körülöttünk lapos, mocsaras mangroveliget, teljesen elhagyatott.
- Bahfa Espiritu Santo. - Esteban megerősíti gyanúmat, hatalmas vízvadonban vagyunk. Mindig is szerettem volna horgászni errefelé.
- Mi az a füst? - A lány a horizonton lebegő pamacsokra mutat.
- Alligátorvadászok - mondja Esteban. A maja orvvadászok otthagyják tüzeiket a mocsárban. Felrémlik előttem, hogy jelzőtüzeink ezek szerint nemigen fognak különösebb feltűnést kelteni. Gépünk is jól elrejtőzött a fügefák között.
Épp amikor megfogalmazódik agyamban a kérdés, hogy a pokolba fogunk innen kikeveredni, az idősebbik nő higgadtan megkérdi:
- Ha nem hallották önt, kapitány, akkor mikor kezdenek keresni bennünket, holnap?
- Pontosan - bólint szárazon Esteban. Tudom, hogy a légi mentés meglehetősen szabadosan zajlik errefelé. Mintha csak azt mondanák, tartsd nyitva a szemed, hátha felbukkan Mario, az anyja szerint egy hete nyoma veszett.
Derengeni kezd előttem, hogy még jó darabig itt fogunk időzni.
Továbbá, az a diesel-kocsi zajára emlékeztető hang a Karib-tenger moraja, amint betódul az öbölbe. Felénk fújja a szél, és a mangrovefák csupasz törzse is mutatja, hogy dagálykor dűnénk víz alá kerül. Emlékszem, ma reggel teleholdat láttam - azt hiszem St. Louisban -, ez azt jelenti, hogy tetőzni fog a dagály. Nem baj, felmászhatunk a gépbe. De honnan szerzünk ivóvizet?
Valami halkan csobban mögöttem. Az idősebbik nő belekóstolt az öböl vizébe. Megcsóválja a fejét, bánatosan elmosolyodik. Mivel ez az első természetes reakció, amit látok tőlük, úgy vélem, ez jó alkalom a bemutatkozáshoz. Amikor megmondom, hogy Don Fenton vagyok St. Louisból, közli, hogy őket Parsonséknak hívják, Bethesdából valók, Maryland államból. Olyan kedvesen mutatkozik be, hogy csak később jövök rá, a keresztnevüket elmulasztotta elárulni. Mindannyian újból gratulálunk Esteban kapitánynak.
A bal szeme teljesen be van dagadva, de egy maja az ilyen apró kellemetlenségekre rá se hederít. Mrs. Parsonsnak azonban feltűnik, hogy a könyökét furcsán bemélyeszti a bordái közé.
- Maga megsérült, kapitány.
- Roto. Azt hiszem, eltört. - Látszik, hogy szégyenli a fájdalmát. Amikor lehámozza magáról az inget, csúnya seb tűnik elő gyönyörű, sötét pejszín mellkasán.
- Van ragtapasz abban a ládában, Mr. Fenton? Értek egy keveset az elsősegélynyújtáshoz.
Hozzáértéssel, személytelenül nyúl a tapaszhoz. Miss Parsonsszal elsétálok a dűne széléig. Később, amikor felidéztem, pontosan emlékeztem a beszélgetésünkre.
- Rózsaszínű kanalasgémek - mutatom, ahogy a három madár tovaszáll.
- Gyönyörűek! - mondja vékonyka hangján. Mindkettőjüknek vékony a hangja. - Maja indián, ugye? Mármint a pilóta.
- Az. Valódi maja, egyenesen a Bonampak faliképekről. Látta már Chichént és Uxmalt?
- Igen. Méridában is voltunk, most Tikalba megyünk, Guatemalába. Vagyis akartunk.
- El fognak jutni. - Rájövök, hogy a lányra talán ráfér egy kis bíztatás. - Hallott róla, hogy a maja anyák hajdanában deszkát erősítettek az újszülöttek homlokára, hogy lejtős legyen ? Az orruk fölé pedig faggyúlabdát függesztettek, attól a kancsalság. Úgy tartották, a kancsalság előkelő.
A lány mosolyog, és még egy pillantást vet Esteban felé.
- Itt, Yucatánon, egészen mások az emberek - mondja elgondolkozva. - Nem olyanok, mint a Mexico City környéki indiánok. Sokkal, nem is tudom... függetlenebbek.
- Ez azért van így, mert sohasem igázták le őket. A majákat üldözték, gyilkolták, de soha senki nem tudta térdre kényszeríteni őket. Fogadok, nem tudja, hogy az utolsó mexikói-maja háború fegyverszünettel végződött 1935-ben.
- Nem. - Aztán komolyan hozzáteszi: - De nagyon örülök neki.
- Én is.
- A víz valóban nagyon sebesen emelkedik - szólal meg halkan Mrs. Parsons a hátunk mögött.
Nemcsak a víz emelkedik, jön az újabb llovisno is. Visszamászunk a Bonanzába. Vízhatlan csuklyámat kikötözöm esőfogónak, de a dühödt vihar azonnal letépi. Szétosztunk néhány rúd malátát, a felfordulásból elékerül Jack Daniels whiskym, viszonylagos kényelembe tesszük magunkat. A Parsons hölgyek épp hogy belenyalnak a whiskybe, Estében és én viszont derekasan kortyolunk belőle. A Bonanza össze-vissza rázkódik. Estében ősei jellegzetes kacsintásával nyugtázza, hogy a víz beszivárog a kabinjába, aztán elalszik. Mindannyian elszunnyadunk.
Visszavonul a víz, és magával viszi eufóriánkat is. Rettentő szomjasak vagyunk, és pokoli közel a naplemente. Munkához látok a horgászbottal meg néhány hármashoroggal, és sikerül négy apró márnát fognom. Esteban és a nők kikötik a Bonanza apró mentőtutaját a mangrovefák közé, hogy felfogja az esővizet. Forrón perzsel a szél. Repülőgép nem mutatkozik.
Végül jön egy újabb zápor, és fejenként hat uncia vízzel ajándékoz meg bennünket. Amikor a naplemente aranyfüstbe borítja a világot, a dűnén ülünk, vizes, nyers márnát és kétszersültet eszünk. A nők sortot viselnek, csinosak, de egy csöppet sem ingerlőek.
- Nem is tudtam, hogy a nyers hal ilyen üdítő - mondja Mrs. Parsons kellemesen. A lánya kuncog, szintén kellemesen. Az anyja túlsó oldalán ül, jó messze Estébentől és tőlem. Már tudom, hova tegyem Mrs. Parsonst. Tyúkanyó, aki mindenáron megvédelmezi egyetlen csirkéjét a férfi ragadozóktól. Felőlem... Elvégre én horgászni jöttem.
Valami mégis dühített. Képzeljék el, ezek a fránya nők egyetlenegyszer nem panaszkodtak. Se egy pillantás, se egy zokszó, az égvilágon semmiféle személyes megnyilvánulást nem láttam tőlük. Mintha csak egy kézikönyvből léptek volna elő.
- Igazán nagyon otthonosan mozog a vadonban, Mrs. Parsons. Gyakran kirándul?
- Ó, dehogyis ! - Félénk nevetés. - Utoljára cserkész koromban. Nézze csak, nem hajósmadarak azok ott?
Kérdésre kérdéssel válaszol. Megvárom, amíg a fregattmadarak méltóságteljesen belerepülnek a lemenő napba.
- Bethesda... Tévedek, ha úgy tippelem, Samu bácsinak dolgozik?
- Nem, dehogy. Nagyon jól ismerheti Washingtont, Mr. Fenton. Gyakran szólítja oda a munkája?
Bárhol beugrottam volna ennek a fogásnak, de nem a mi kis dűnénken. Vadászösztönöm újból feléled.
- Melyik ügynökségnél van?
Bájosan feladja.
- Ó, semmi izgalmas, a kormánybiztonság levéltáránál. Könyvtáros vagyok.
Hát persze. Most már ismerem, ismerek minden levéltárakban, könyveléseken, kutatócsoportokban, személyzeti és adminisztrációs hivatalokban dolgozó Mrs. Parsonst. Szóljanak Mrs. Parsonsnak, hogy készítsen egy kimutatást a 73-as költségvetési év külszolgálati szerződéseiről.
- Aha, szóval most Yucatánt ellenőrzik. Kár... - kísérletezem a bárgyú kis viccel. - Szóval maga tudja, hova rejtették a holttesteket.
Szemrehányóan elmosolyodik, feláll.
- Nagyon gyorsan sötétedik.
Ideje visszamenni a géphez.
Egy csapat íbisz köröz fölöttünk, nyilvánvaló, hogy fügefákon szoktak elülni éjszakára. Esteban előveszi a machetéjét és egy maja függőágyat. Nekilát, hogy felakassza a fa és a repülő közé. Nem engedi, hogy segítsek, noha machetecsapásai észrevehetően ernyedtek.
A Parsons hölgyek pisilnek egyet a szárny mögött. Hallom, hogy egyikük elcsúszik és halkan sikkant. Amikor visszatérnek a gép törzsébe, Mrs. Parsons megkérdi:
- Nem alhatnánk mi a függőágyban, kapitány?
Esteban visszafojtja hitetlenkedő vigyorgását, én felhívom a figyelmüket az esőre és a szúnyogokra.
- Ó, van nálunk rovarirtó, és szeretjük a friss levegőt.
Körülbelül ötös erősségű szél fúj, a levegő minden perccel egyre hidegebb.
- Van esőkabátunk is - teszi hozzá vidáman a lány.
- Jól van, hölgyeim. Mi, veszélyes hímek visszavonulunk a nyirkos kabinba.
A szél mormogására át hallom, hogy a nők nevetgélnek, nyilvánvalóan jól érzik magukat fagyos íbiszfészkükben. Ez lehet a rögeszméjük, állapítom meg. Tudom magamról, hogy egy csöppet sem vagyok fenyegető férfi, e karizma hiánya nálam valójában az évek során kialakult munkaártalom. Talán Esteban piszkálta fel a fantáziájukat? Vagy tényleg ennyire bolondulnának a friss levegőért?... Az álom láthatatlan diesel-motorok zúgásával jön felém a zátony irányából.
Száraz szájjal ébredünk a szeles, lazacszínű napkeltére. Gyémánt napszelet tör fel a tengerből, és azonnal felhőbe vész. Munkához látok a bottal és a márnacsalikkal. Időközben két zápor is megkerül bennünket. A reggeli egy-egy szeletke nedves barracuda hal.
A Parsons hölgyek továbbra is nyugodtak, segítőkészek. Esteban irányítása alatt felállítjuk a motorház tetejét, hogy amennyiben repülőzúgást hallunk, azonnal jelzőtüzet gyújthassunk, de nem jön semmi, csak egy láthatatlan jet zümmög el Panama felé. A szél üvöltve tombol, forró, száraz, teli korallporral. Megtellünk vele mi is.
- Először a tengerben keresnek majd - jegyzi meg Esteban. Előkelő, csapott homlokán verítékcseppek gyöngyöznek, Mrs. Parsons nyugtalanul figyeli. Felnézek a vastag felhőtakaróra, egyre magasabb, szárazabb, vastagabb. Amíg ez itt van, nem találnak meg bennünket, a vízellátásunk dolga pedig nem tréfa.
Végül veszem Estében machetéjét, és kivágok egy hosszú, könnyű cölöpöt.
- Valami folyó halad errefelé, láttam a gépből. Nem lehet két-három mérföldnél messzebb.
- Sajnos a tutaj elszakadt. - Mrs. Parsons mutatja a hasadást a narancsszínű műanyagon; dühítő, hogy épp Delaware márka.
- Nem baj - hallom a tulajdon hangomat. - Közeleg az apály. Ha levágjuk annak a légtömlőnek az ép részét, tudok benne vizet hozni. Nem egy lapályon átgázoltam már.
Még nekem is őrültségnek tűnik, amit mondok.
- Maradjon a gépnél - mondja Esteban. Természetesen igaza van. Ugyanakkor látom, hogy kezd belázasodni. Csak ránézek a felhőségre, és máris érzem a homok és az ócska barracuda hal ízét. Pokolba a józan ésszel!
Ahogy szabdalom a tutajt, Esteban figyelmeztet, hogy vigyem a takarót is.
- Egy éjszakát ott kell töltenie. - Ebben is igaza van: ki kell várnom majd a dagályt.
- Magával megyek - mondja Mrs. Parsons higgadtan.
Csak bámulok rá. Miféle újabb téboly szállta meg Tyúkanyót? Úgy gondolja, hogy Esteban túl gyönge lábon áll, hogy tartani kelljen tőle?
Megdöbbenésem közepette sem kerüli el a figyelmemet, hogy Mrs. Parsons térde környéke rózsaszín, a haja kilazult, az orrát kicsit már lekapta a nap. Takaros, valójában csinos hervadó negyvenes.
- Nézze, szörnyű egy út tesz, Fülig sárban, a feje búbjáig vizesen.
- De igazán, erős vagyok, és rendszeresen úszom. Megpróbálok majd lépést tartani magával. Kettesben biztonságosabb, és több vizet is hozhatnánk.
Komolyan gondolja. Nos, én bezzeg olyan erősnek érzem magam, akár a harmat ebben a télben, és nem is tudok úgy tenni, mint aki nem örül az ötletnek. Ám legyen.
- Hadd mutassam meg Miss Parsonsnak, hogy kell kezelni a botot.
Miss Parsons az anyjánál is rózsásabb, szélfúttabb, és egész ügyesen bánik a horgászfelszerelésemmel. Jó lány ez a maga szürke veréb módján. Vágunk egy újabb botot, és felszereljük. Az utolsó pillanatban Esteban bizonyságát adja, hogy milyen pocsékul érzi magát: felkínálja a machetét. Megköszönöm, de nem, hozzászoktam a Wirkhala késemhez. Levegőt fújunk a műanyag csőbe, hogy fent maradjon a vízen, és nekiindulunk a leghomokosabbnak látszó úton.
Esteban felemeli sötét tenyerét. Buen viaje. Mise Parsons megöleti anyját, aztán visszamegy a mangrovefákhoz, és kiveti a horgot. Integet, visszaintegetünk.
Egy órával később még alig vagyunk látótávolságon kívül. Valóban cudar nehéz előrehaladni. A homok iszappá omlik a talpunk alatt, sem járni, sem úszni nem lehet benne, a fenék tele van mangrovefaágakkal. Sziklaüregről sziklaüregre bukdácsolunk, rájákat, teknősöket riasztunk fel, és fohászkodunk, nehogy villamos angolnába botoljunk. Amikor épp nem a mocsokban tocsogunk, a nap aszal - máris úgy bűzlünk, mint egy-egy kréta kori őslelet.
Mrs. Parsons makacsul kitart, csak egyszer kell kihúznom az iszapból. Ekkor veszem észre, hogy a homokdűne már eltűnt a szemünk elöl.
Végül elérjük a mangrovefák között a hasadékot, ahol a folyót hittem. Kiderül, hogy az öböl másik ága nyílik itt, és egyre sokasodnak a mangrovefák. Közeledik a dagály.
- A világ leghülyébb ötlete volt, hogy idejöttünk.
Mrs. Parsons csak ennyit válaszol csöndesen:
- A repülőből olyan más a látvány.
Magamban revideálom a cserkészlányokról alkotott véleményemet, és továbbvonszoljuk magunkat a mangrovefák mentén a füstös pára felé. Az bizonyára már a part lesz. A lemenő nap az arcunkba tűz, alig látunk. Ibiszek, gémek röppennek föl körülöttünk, újabb és újabb sziklaüregekbe esünk, elemlámpáink átnedvesednek. Gondolatban egyetemes akadállyá növesztem a mangrovefát: nehéz elképzelni, hogy valaha is végigmehettem mondjuk egy utcán úgy, hogy ne botlottam volna unos-untalan mangrovegyökerekbe. A nap közben egyre lejjebb és lejjebb zuhan.
Hirtelen sziklazátonynak ütközünk, átbotlunk rajta, bele egy hideg áramlásba.
- A folyó ! Friss víz
Hörpölünk, nyakalunk, belemártjuk a fejünket is; a legjobb ital, amit valaha kóstoltam.
- Istenkém!... - Mrs. Parsons hangosan felkacag. - Az a sötét szakasz ott jobbra úgy néz ki, mintha igazi szárazföld tenne.
Egy kemény homokpad mentén, amely kisvártatva szilárd partként emelkedik a fejünk felé, átbotorkálunk a folyón. A sűrű, szúrós broméliák közti kis tisztáson felmászunk a tetőre. Vizesen, büdösen végre leroskadunk. A karom, puszta reflexből, társam válla felé indul, de Mrs. Parsonst nem találja meg, négykézlábra ereszkedve vizslatja a körülöttünk elterülő kiégett síkságot.
- Olyan jó szárazföldet látni, amin megvetheti az ember a lábát! - A hang túlságosan is ártatlan. - Noli me tangere!
Meg ne próbálja! Fel vagyok bőszülve, mit képzel az a csupa sár kis nő?
- A talaj ott hamuval borított sár, tele rönkökkel. Combközépig elsüllyedne benne.
- Itt szilárdnak látszik.
- Alligátorkeltetőben vagyunk. Az a lejtő is ahhoz tartozik, amin feljöttünk. De ne aggódjon, az öreg hölgy már bizonyára útban van, hogy kézitáskát csináljanak belőle.
- Szégyen, gyalázat!
- Jó lesz, ha kivetem a horgot a folyóba, amíg látok. - Visszacsúszom, és felszerelem a horgot, amely talán megszerzi majd a reggelinket. Amikor visszatérek, Mrs. Parsons a sáros vizet facsarja a takaróból.
- Örülök, hogy figyelmeztetett, Mr. Fenton. Valóban csalóka a talaj.
- Az. - Már nem vagyok ingerült, isten a tanúm, nem akarom elcsábítani Mrs. Parsonst, még akkor sem tenném, ha nem lennék ennyire kimerülve. - A maga módján kemény vidék Yucatán, nem könnyű az itteni ember dolga. Bizonyára megérti, hogy miért építettek a maják utakat. De ha már itt tartunk, nézze csak!
A lemenő nap utolsó sugarainak körvonalában, pár kilométerre a szárazföld belsejében kis négyzet alakú építmény áll: egy maja ruina, közepéből fügefa nő.
- Rengeteg ilyen van errefelé. Úgy vélik, őrtornyok lehettek.
- Milyen elhagyatott vidék.
- Reméljük, a szúnyogok is elhagyták.
Letelepedünk az alligátorkeltetőben, és megosztozunk az utolsó darab malátacukron. A rohanó felhők között ki-be surrannak a csillagok. A rovarok viszonylag békén hagynak, bizonyára betett nekik a tűz. Már hőség sincs; sőt, amilyen vizesek vagyunk, még meleg sem. Mrs. Parsons továbbra is nyugodt érdeklődést tanúsít Yucatán iránt, és teljesen közönyös, ami az együttlétet illeti. Épp amikor már dühösen azon morfondírozom, ugyan hogyan fogjuk tölteni az éjszakát, ha az egész takaróra igényt tart, Mrs. Parsons feláll, a lábával szétterít néhány földkupacot, és közli:
- Azt hiszem, ez a hely sem rosszabb a többinél, nem igaz, Mr. Fenton?
Ezzel a fejéhez rakja a felfújható zsákot, lefekszik a porba, a takaró egyik felét magára húzza, a másiknak pedig csinosan visszahajtja a csücskét. Kicsi hátát mutatja felém. Olyan meggyőző a mutatványa, hogy már majdnem elfoglalom a helyemet a magam fél takarója alatt, amikor a helyzet komikus volta mégis megállít.
- Mellesleg, Don a keresztnevem.
- Ó, nem is mondtam. - A hangja csupa bűbáj. - Ruth vagyok.
Úgy fekszem le, hogy hajszál híján érintjük egymást, akár két hal egy tányéron. A csillagok lebámulnak ránk, érezzük a füst szagát a szélben, alattunk mocorgások - évek óta ez a legintimebb, legfurcsább pillanat az életemben.
Semmit sem jelent a számomra ez a nő, de bárgyú visszahúzódása, kis dacos feneke nyolcinchnyire a sliccemtől... nem sok kellene hozzá, hogy megszabadítsam a sortjától, és igazából is bemutatkozzam. Ha húsz évvel fiatalabb volnék, és ha nem lennék ennyire zavarban... De a húsz év és a kimerültség megteszi a magáét. Savanyúan döbbenek rá, hogy Mrs. Ruth Parsons alkalmasint mindennel számolt. Ha tényleg fiatalabb lennék húsz évvel, ő nem lenne itt. Akár a vajhal, amely nyugodtan úszkál a jóllakott barracuda körül, készen, hogy bármelyik pillanatban lelépjen, Mrs. Parsons jól tudja, apró sortját nem fenyegeti veszély. Azt a feszesre tömött sortot, ilyen közel...
Forró mocorgást érzek az ágyékomban - ugyanakkor rádöbbenek, hogy csöndes üresség honol mellettem. Mrs. Parsons észrevétlenül arrébb kígyózott. Felgyorsult volna a lélegzésem? Akárhogy is, tökéletesen biztos vagyok benne, hogy ha kinyúlt volna a kezem, ő már máshol lenne - valószínűleg bejelentené, hogy úszik egyet. A húsz év végül győz, kuncogás bugyborékol a torkomban, megnyugszom.
- Jó éjszakát, Ruth!
- Jó éjszakát, Don!
Akár hiszik, akár nem; alszunk a fejünk felett tomboló szélhordák alatt. Fény ébreszt - hideg, fehér fény.
Alligátorvadászok - ez az első gondolatom. Legokosabb, ha minél előbb közöljük velük, hogy turistas vagyunk. Ahogy feltápászkodom, látom, hogy Ruth beugrott a broméliacserjék alá.
- Quién estás? A secorro! Segítség, senores! - Semmi válasz, csak kialszik a fény, vaksötét lesz.
Elüvöltöm ugyanezt még néhány nyelven. Marad a sötétség. Halk mászkálás, füttyögés hallatszik az elhamvadt tüzek tájékáról. Percről percre egyre kevésbé tetszik nekem az egész. Megpróbálom elmondani, hogy lezuhant a gépünk, és segítségre van szükségünk.
Egy ceruzavékony fénynyaláb végigpásztáz rajtunk, aztán kialszik.
- Eg, eg - mondja egy elmosódott hang, fémes cirpelés hallatszik. Az biztos, hogy ezek nem helybeliek. Kellemetlen érzésem támad.
- Segítség!
Recsegés, susogás hallatszik, aztán elhal minden hang.
- Mi a pokol! - Odatántorgok, ahol az előbb voltak.
- Nézze - suttogja Ruth a hátam mögött. - Ott, a romnál.
Odapillantok, de a vibráló fénypászmák azonnal kihunynak.
- Tábor?
Még két lépést teszek a vaksötétben. Ahogy a láborr belesüpped az iszapos talajba, egy tövis belém fúródik, épp ott, ahova az ember a kést szúrja, amikor ketté akar vágni egy csirkecombot. Ahogy a fájdalom belehasít a hólyagomba, már tudom, hogy a térdemnek befellegzett.
A térdkalács verhetetlen, amennyiben azonnali lerokkanásról van szó. Amikor felfedezi az ember, hogy nem hajlik a térde, megpróbálja ráhelyezni a testsúlyát. Ekkor olyan éles fájdalmat érez a gerincében, mintha bajonettet szúrtak volna bele, állkapcsa leesik. A térd megpróbál összecsuklani, de nem tud, az ember végül szerencsésen lezuhan a földre. Ruth visszatámogat a takaróhoz.
- Milyen egy istenverte hülye vagyok!
- Ugyan már, Don. Teljesen természetes, hogy megpróbált utánuk menni. - Gyufát gyújtunk, eltolja az ujjaimat. és megtapogatja a térdemet. - Azt hiszem, nem ugrott ki, de nagyon gyorsan dagad. Teszek rá egy nedves kendőt. Várnunk kell reggelig, hogy megnézhessük a sebet. Mit gondol, orvvadászok voltak?
- Valószínűleg - hazudom. Én csempészekre tippelek. Benedvesített tarka kendővel tér vissza, rátekeri a lábamra.
- Biztosan megijesztettük őket. Az a fény... olyan vakító volt.
- Bizonyára vadászok voltak. Az emberek sok őrültségre képesek errefelé.
- Hátha reggel majd visszajönnek.
- Hátha.
Ruth felhúzza a nedves takarót, ismét jó éjszakát kívánunk egymásnak. Egyikünk sem céloz rá, hogy vajon miképp jutunk vissza a repülőhöz.
Ahogy bámulom a fejem felett a felhőtakaróból ki-kipislogó Alfa Centaurit, elátkozom magam, amiért ilyen jó kis zűrt csináltam. Első gyanúm lassan helyt ad egy még kellemetlenebb gondolatnak.
A csempészés errefelé általában úgy folyik, hogy néhány fickó beül egy segédmotoros ladikba, a zátonynál meg ott várja egy rákászhajó. Nem pásztázzák végig lámpáikkal az eget, és nincs fémesen füttyögő mocsárjáró kocsijuk. No meg nagy táboruk... esetleg harcászati felszerelésük. Ha ez az ábra, jobban örülnék, ha inkább nem is jönnének vissza.
Szemerkélő esőben ébredek, egyedül. Már az első mozdulatnál nyilvánvaló, a lábam csöppet sem jobb, mint vártam, óriási, helyt tévesztett erekció türemkedik ki a nadrágomból. Kínlódva feltápászkodom. Ruth a broméliáknál áll, az öblöt fürkészi. Az összefüggő, nedves felhőből délen zuhog az eső.
- Sehol egy betevő repülőgép.
- Jó reggelt, Don! Nézzük csak azt a sebet.
- Semmiség. - Valójában alig szakadt fel a bőr, a szúrás sem mély. Egyáltalán nem áll arányban a rombolással, amit odabent okozott.
- Nos, már van ivóvizük - mondja Ruth higgadtan. - Talán visszajönnek azok a vadászok. Megnézem, van-e hal a horgon... Most jut eszembe, Don, segíthetek valamiben?
Milyen tapintatos. Barátságtalanul elhárítom, mire megy a maga útjára.
Hogy külön útjai vannak, az biztos: mikor egészségügyi ténykedésem befejeztével összeszedem magam, ő még mindig távol van. Végül csobbanást hallok.
- Óriási hal! - Újabb csobbanás. Egy három font súlyú alligátorteknőssel - meg valami egyébbel - mászik vissza a partra:
De ez csak a halfilézés mocskos művelete után jut el az agyamig. A füvekből, ágacskákból rakott tűzön megperzseli a halszeleteket, apró keze gyors, asszonyos felső ajka feszes. Az eső már elállt, csuromvizesek vagyunk, de nem fázunk. Ruth a mangrove nyárson odakínál nekem egy darab halat, aztán fura sóhajjal leguggol.
- Maga nem eszik?
- Dehogynem, persze. - Fog egy szeletet, ímmel-ámmal majszolni kezdi, aztán gyorsan megjegyzi: - Hol túl sok a só, hol túl kevés, nem igaz? Hozok egy kis tengervizet.
A tekintete céltalanul repdes.
- Jó gondolat. - Újabb sóhajt hallat. Úgy érzem, a cserkészlánynak bátorításra van szüksége. - A lánya említette, hogy Meridából jönnek. Sokfelé jártak Mexikóban?
- Nem mondhatnám. Tavaly voltunk Mazatlánban és Cuernavacában. - Leteszi a halat, grimaszol.
- És most Tikalba készülnek. Bonampakba is ellátogatnak?
- Nem. - Hirtelen felugrik, letörli arcáról az esőcseppeket. - Hozok magának egy kis vizet, Don.
Gyorsan lecsúszik a lejtős parton. Jó darab idő múlva tér vissza, kezében broméliaszár, tele vízzel.
- Köszönöm. - Megáll fölöttem, szeme nyugtalanul pásztázza a horizontot. - Ruth, utálom, hogy ezt kell mondanom, de azok a fickók nem fognak visszajönni. Valószínűleg jobb így, mert akármiben sántikáltak is, az útjukban voltunk. Legfeljebb annyit tesznek, hogy szólnak valakinek, hogy itt vagyunk. Egy-két napba is beletelik, amíg ideérnek, és addigra mi már a repülőnél leszünk.
- Biztos igaza van, Don. - Átsétál a füstölgő tűzhöz.
- És ne aggódjon már a lánya miatt. Nem kislány.
- Ó, biztos vagyok benne, hogy Althea rendben van... Most már van elég ivóvizük. - Az ujjaival dobol a combján. Ismét megered az eső.
- Jöjjön, Ruth, üljön le szépen. Meséljen nekem Altheáról. Még iskolába jár?
Sóhajtva felnevet, leül,
- Tavaly diplomázott. Komputerprogramozó.
- Remek szakma. És maga, mit csinál maga a levéltárnál?
- A Külföldi Ellátmány Archívumnál vagyok. - Gépiesen mosolyog, de közben kényszeredetten, nehezen kapkodja a levegőt. - Nagyon érdekes munka.
- Ismerek egy Jack Witting nevű pasast, a szerződéseket intézi, talán ismeri.
Meglehetősen abszurdan hangzik itt az alligátorkeltetőben.
- Ó, igen, volt szerencsém Mr. Wittinghez. De biztos vagyok benne, hogy ő nem emlékezne rám.
- Miért nem?
- Nem vagyok az a típus, akire emlékezni szoktak.
A hangja ténymegállapító. Persze tökéletesen igaza van. Ki is volt az a nő, Mrs. Janning, Janny, aki a napidíjamat intézte évek során át? Kompetens, kellemes, személytelen. Beteg édesapja volt, vagy valami ilyesmi. De a fenébe is, Ruth sokkal fiatalabb, jobb külsejű. Legalábbis viszonylag.
- Talán Mrs. Parsons nem is akarja, hogy emlékezzenek rá.
Bizonytalan hangot hallok, és rádöbbenek, Ruth egyáltalán nem figyel rám. A kezével átkulcsolja a térdét, és a rom irányába, a szárazföld belseje felé bámul.
- Ruth, megmondtam magának, hogy villogtató barátaink már hét határon túl járnak. Felejtse el őket, nincs rájuk szükségünk.
Úgy néz rám, mint aki már el is felejtette, hogy ott vagyok, lassan bólint. Mintha a beszéd túlságosan igénybe venné az erejét. Hirtelen felkapja a fejét, felugrik.
- Megyek, megnézem a botot, Don. Mintha hallottam volna valamit. - Elszalad, mint a nyúl.
Távollétében a bot segítségével megpróbálok feltápászkodni a jó lábamra. Pokolian fáj, mintha külön lávafolyam vezetne a térdemből a gyomromba. Ugrálok párat, hogy ellenőrizzem, az övemben tartott Demerol képes lesz-e mozgásra bírni. Ahogy ezt próbálgatom, Ruth jelenik meg a magas parton, kezében hal ficánkol.
- Ó, ne, Don, ne! - Ijedtében a melléhez szorítja az alligátorteknőst.
- A víz majd könnyít a súlyomon. Szeretném kipróbálni.
- Nem szabad! - kiáltja Ruth hevesen, de azonnal le is csillapodik. - Nézze az öblöt, Don. Semmit sem lehet látni.
Keserű szájjal, egy lábon billegve elnézek a víz felett rohanó, napsütötte esőfüggönyre. Hál' istennek igaza van. Még két jó lábbal is bajban lennék ott kint.
- Gondolom, nem pusztulunk bele, ha még egy éjszakát itt kell töltenünk.
Hagyom, hogy visszatámogasson a homokos műanyagra. A szó szoros értelmében sürög-forog körülöttem: egy tönköt kerít, hogy legyen mire támaszkodnom, a takarót két bot segítségével kifeszíti fölöttem, hogy megvédjen az esőtől, újból vizet hoz, száraz fa után kotorászik.
- Ahogy eláll, igazi tábortüzet rakok. Észreveszik a füstünket, tudni fogják, hogy jól vagyunk. Csak várnunk kell. - Vidáman rám mosolyog. - Tehetnék még valamit a kényelme érdekében?
A kis házi szent, lakásosdit játszik a sártenger kellős közepén. Egy buta pillanatra megfordul a fejemben: Mrs. Parsonsnak talán szándéka van velem. Aztán újból felsóhajt, leguggol, arcára megint kiül az a sóvár figyelem. Feneke öntudatlanul meg-megbillen. Fülemben megragad a kulcsszó: várni.
Ruth Parsons vár valamire. Látszik rajta, hogy annyira vár valamit, hogy majd belepusztul. Mit? Valakit, aki kivisz innen bennünket, mi mást?... De miért rémült meg annyira, amikor felálltam, és megpróbáltam elindulni? Miért ilyen ideges?
Paranoiám mocorogni kezd. Fülénél fogva megragadom, és szép lassan visszapergetem az eseményeket. Amíg azok a fene tudja kicsodák fel nem bukkantak az éjjel, Mrs. Parsons becslésem szerint normálisan viselkedett. Legalábbis nyugodtan, higgadtan. Most meg úgy sistereg, mint a magasfeszültség drótja. Szemlátomást itt akar maradni és várni. Intellektuális időtöltés, semmi egyéb? De miért?
Szándékában állhatott épp ide jönni? Semmiképpen sem. Chetumalba akart menni, az pedig a határon van. Ha belegondolunk, Chetumal szép kis kitérő Tikalba. Mondjuk, a terv az volt, hogy Chetumalban találkozik valakivel. Valakivel, aki tagja a szervezetnek. A chetumali kapcsolat tehát tudja, hogy késik. Amikor tegnap éjjel megjelentek azok a figurák, valamiből arra következtetett, hogy ők is a szervezethez tartoznak. Azt reméli hát, hogy azok is rájönnek erre, és visszatérnek érte?
- Elkérhetném a kést, Don? Megpucolom a halat.
Ahogy lassan odanyújtom a kést, a tudatalattim elhallgat. Ez a tisztességes, rendes kis nő, ez a jó kis cserkész? Csak az a baj, hogy az óvatos sztereotípiák mögött túl sok ügyes profit láttam már. Nem vagyok az a típus, akire emlékezni szoktak.
Mi lehet az a Külföldi Ellátmány Archívum? Witting a titkos szerződéseket intézi. Jobbára pénzügyek: külföldi valutatárgyalások, reálártervek, kevés ipari technológia. Vagy - tegyük csak fel - egy bankjegyköteg lapul abban a szerény bézs kosztümben, amit elcserél, mondjuk, egy Costa Ricából érkező csomagra. Ha Ruth futár, bizonyára meg akarja szerezni a repülőt is. Akkor mi lesz velem és Estebannal? Még feltételezésnek is rémes.
Nézem, ahogy vagdossa a halat, a homloka csupa ránc az erőlködéstől, a foga az ajkába mélyed. Ez az ideges, magába zárkózott nő Mrs. Ruth Parsons Bethesdából. Hogy lehetek ilyen őrült? Észreveszik e füstünket...?
- Itt a kése, Don. Megmostam. Nagyon fáj a lába?
Elhessegetem a fantazmagóriákat, és egy ijedt kis nőt látok magam előtt a mangrove-mocsárban.
- Üljön le, pihenjen már egy kicsit. Teljesen kimeríti magát.
Engedelmesen leül, mint a gyerek a fogorvosi székbe.
- Althea miatt fő a feje, ugye? Bizonyára ő is aggódik maga miatt. Holnap visszamegyünk, Ruth, a magunk erejéből.
- Igazán egyáltalán nem aggódom, Don. - A mosoly elhal, beharapja az ajkát, az öböl felé grimaszol.
- Tudja, Ruth, nagyon meglepett, amikor felajánlotta, hogy velem tart. Nem mintha nem méltányoltam volna, de azt gondoltam nem szívesen hagyná egyedül Althát a mi jó pilótánkkal. Vagy csak tőlem tartott?
Erre végre felfigyel.
- Esteban kapitány, azt hiszem, igen jó fajta férfi.
Kissé meglepnek szak a szavak. Nem azt szokták mondani ilyenkor, hogy: "Bízom Altheában", vagy esetleg felháborodottan: "Althea rendes lány!"
- A kapitány férfi, és úgy tűnt, Althea vonzónak találja.
Ruth csak bámul tovább az öböl felé, nyelvét kidugja, és megnyalja kiugró felső ajkát. Nyaka és füle körül, ahol nem sütötte le a nap, pirosság ömlik szét, egyik kezével lágyan dörzsölgeti a combját. Ugyan mit lát ott kint a lapályon? Ohó!
Esteban kapitány mahagóni karjai átölelik Miss Althea Parsons gyöngyházfényű testét. Esteban kapitány archaikus orrlukai beleszuszognak Miss Parsons gyönge nyakába. Estében kapitány rézszínű feneke ki-be mozog Althea krémszínű popsiján. A függőágy nagyon ruganyos. A maják minden trükkjét ismerik.
Szóval így állunk, Tyúkanyónak is megvannak a maga csalafintaságai.
Kicsit ostobán érzem magam, és több mint kicsit zabos vagyok. Most kellett rájönnöm... De még a más gyönyöre is nagyon jólesik itt a sárban, esőben. Ahogy hátradőlök, eszembe jut, hogy Miss Althea, a komputerprogramozó igen higgadtan intett búcsút. Azzal az elhatározással küldte velem anyját át az öblön, hogy ő közben beprogramozza magát majára?
Épp amikor meg akarom kérdezni Mrs. Parsonst, hogy nem osztaná-e meg velem esőtől védő menedékemet, derűsen megjegyzi:
- A maja remek fajta. Hiszen maga is mondta Altheának.
Úgy hull rám a sejtés, mint az eső. Fajta. Úgy is, mint tenyészapa, nemző. Estében tenyészmén, illetve genetikai donor szerepe az én tanúbizonyságomon alapul?
- Ruth, csak nem azt akarja mondani, hogy szívesen venne egy félig indián unokát?
- Miért ne, Don? Ez csupán Altheán múlik.
Ahogy ránézek az anyjára, tudom, ez így is van. Ó, azok a mahagóni ivarmirigyek! Ruth ismét elmélyülten hallgatja a szél zúgását, de most nem eresztem ilyen könnyen. Különösen a noli me tangere műsor után.
- Mit szól majd Althea apja?
Felém fordítja arcát, látom, őszintén meg van lepve.
- Althea apja? - Erőltetett félmosoly. - Nem fogja bánni.
- Ő is el fogja fogadni? - Megrázza a fejét, mintha egy légy szemtelenkedne körülötte. A nyomorékok rosszindulatával teszem hozzá. - A férje ugyancsak remek fajta ember lehet.
Ruth rám néz, vizes haját hátracsapja. Az ez érzésem, hogy a szolid egérke most dühödt üvöltésbe kezd, de a hangja nyugodt:
- Nincs semmiféle Mr. Parsons, Don. Nem is létezett. Althea apja agy dán orvostanhallgató volt... Úgy tudom, fontos személyiség lett belőle.
- Ó! - Valami azt súgja, okosabb, he nem sajnálkozom. - Úgy érti, hogy nem is tud Altheáról?
- Úgy. - Mosolyog, a szeme ártatlanul csillog.
- Nem lehet könnyű ez egy lánynak.
- Én remekül felnőttem hasonló körülmények között.
Kész, ki vagyok ütve. Agyamban őrült képzet bontogatja szirmait: magányos Parsons-ok generációi, amint megtermékenyülést célzó utazásaik során kiválasztják a megfelelő tenyészfajtát. Úgy hallom, mostanában efelé tart a világ.
- Ideje megnéznem a horgászbotot.
Távozik, az arcáról már lehervadtak a rózsák. Nem. Csak semmi kapcsolatteremtés. Isten vele, Esteban kapitány! Nagyon kínoz a lábam. Pokolba Mrs. Parsons távoli orgazmusával. Ezután nemigen beszélgetünk, úgy tűnik, Ruthnak ez meg is felel. Vonszolódva telik a nap, egyik szélvihar jön a másik után. Ruth bevagdos még néhány halszeletet, de az eső eloltja a tüzet. Akkor zuhog a legsűrűbben, amikor a nap már-már előbukkan.
Végül beül a megsüppedt takaró alá, de itt sincs meleg. Szunyókálás közben is meg érzem, hogy időnként feláll, körülnéz. A tudatalattim azt súgja, hogy még mindig feszült, izgatott. Közlöm a tudatalattimmal, hogy verje ki magából.
Arra ébredek, hogy Ruth egy kis ázott noteszbe irkál valamit.
- Mi az, összeírja az alligátoroknak, hogy mit hozzanak a boltból?
Gépies, udvarias nevetés.
- Ó, csak egy cím. Ha esetleg... ó, tiszta bolond vagyok, Don.
- Hé! - Ahogy felülök, összerázkódom a fájdalomtól. - Ruth, ne eméssze magát, de igazán. Nemsokára kikecmergünk ebből a csávából. Nem akármilyen mesélnivalója lesz. Nem néz rám.
- Igen... azt hiszem, lesz mit mesélni.
- Ugyan már, egész remekül mennek a dolgok. Tudja jól, hogy nem forgunk veszedelemben. Hacsak nem allergiás a halra.
Kislányosan nevet, de belül csupa remegés.
- Néha szeretnék elmenni... egészen messzire.
Hogy beszéltessem, azt mondom, ami elsőként eszembe jut.
- Meséljen, Ruth. Érdekel, hogy miért választotta ezt a magányos életet Washingtonban. Egy olyan nő, mint maga...
- Miért nem megyek férjhez? - Reszkető sóhaj, aztán visszadugja a noteszt nedves zsebébe.
- Igen, miért? A házasság a társas lét normális forrása. Ne mondja nekem, hogy maga afféle profi férfigyűlölő lenne.
- Arra céloz, hogy leszbikus? - A nevetése ezúttal élettelibb. - Az én bizalmi beosztásommal? Nem, nem vagyok az.
- Na hát akkor. Akármilyen trauma is érte, nem tarthat örökké a hatása. Nem gyűlölhet minden férfit.
Ismét elmosolyodik.
- Nem ért semmiféle trauma, Don, és nem gyűlölöm a férfiakat. Az éppen olyan ostobaság lenne, mint mondjuk az időjárást gyűlölni. - Savanyúan kipillant a zuhogó esőbe. - Az az érzésem, maga haragszik. Majdhogynem borzong tőlem.
Finoman, akár egy egérharapás, azt mondja:
- Hallhatnék valamit a családjáról, Don?
Touché. Előadom neki a hitelesített változatot, hogy miért nincs családom, ő meg sajnálkozik, hogy milyen szomorú. Elfecsegünk róla, hogy az egyedülállóknak tulajdonképpen milyen kellemes az életük, hogy ő meg a barátai mennyire szeretik a színházat, a koncerteket, az utazást; egy barátja, képzeljem csak el, főpénztáros a Ringling fivéreknél.
Egyre szaggatottabban beszél, mintha egy kopott szalagot hallgatna az ember, szünetet tart, a szeme végigpásztázza a horizontot, arcára kiül a feszült várakozás. Nem, nem az én hangom az, amit les. Mi a baja? Eh, mi más lenne, mint akármelyik titkon mindent felrúgó nőnek, üres ággyal és bizalmi állással. Valami csúf megszokás azt súgja, hogy Mrs. Parsons a leható legklasszikusabb behatolási célpont.
- Mostanában annyival több lehetőségünk van. - A hangja elhal.
- Éljen a női egyenjogúsítási mozgalom?
- Ugyan! - Türelmetlenül előrehajol, és kiegyengeti a takarót. - Annak megpecsételődött a sorsa.
Az apokaliptikus kifejezés felkelti a figyelmemet.
- Mit ért azon, hogy megpecsételődött?
Úgy néz rám, mintha hiányozna egy kerekem, és tűnődve mondja:
- Ó...
- Tényleg, miért van megpecsételve? Hisz megszavazták az egyenlő jogok törvényét.
Hosszú habozás. Amikor újra megszólal, a hangja egészen másképp cseng:
- A nőknek csak annyi joguk van, Don, amennyit a férfiak engednek nekik. Ők a hatalmasabbak, a rámenősebbek, ők irányítják a világ dolgait. A következő igazi válság úgy megrázza majd őket, hogy úgynevezett jogaink olyan gyorsan szétfoszlanak, mint az a füst ott. Megint az leszünk, ami mindig is voltunk: tulajdon. És ha bármi rosszul sül el, rákenik majd a mi függetlenségünkre, mint Róma bukását. Meglátja...
Mindezt a tökéletes meggyőződés szürke tónusában adja elő. Amikor legutóbb hallottam ezt a hangot, az illető épp azt magyarázgatta, hogy miért létszükséglete fiókjait teletömni döglött galambbal.
- Ugyan már, hisz maga és a barátai ennek a szisztémának a gerincét alkotják, ha maguk itthagynák, pillanatokon belül leblokkolna.
Egy mosolyt küld válaszul.
- Ez csak illúzió. - A hangja még mindig nyugodt. - A nők nem gyakorolnak ilyen hatást. Fogatlan világban élünk. - Úgy néz körül, mint aki befejezte. - Egyesével, kettesével élünk a maguk világgépének repedéseiben.
- Úgy hangzik, mint egy gerillahadművelet. - Tulajdonképpen nem is viccelek itt az alligátorkeltetőben. Azt hiszem, mégis túl sok időt vesztegettem a mahagóni karokra.
- A gerillák legalább reménykedhetnek. - Hirtelen vidáman rám mosolyog. - Olyanok vagyunk, mint az oposszumok, Don. Tud róla, hogy a világ tele van oposszumokkal? Még New York City is.
Bizsergő nyakkal mosolygok vissza. Eddig azt hittem, kettőnk közül én vagyok a paranoiás.
- A férfi és a nő nem két külön fajta, Ruth. A nők képesek mindarra, amire a férfiak.
- Igazán? - A szemünk találkozik, de ő mintha szellemeket látna kettőnk között az esőben. Valami olyasmit mormog, hogy "My Lai", és elnéz. - Az a sok, véget nem érő háború... - A hangja suttogóra fordul. - A hatalmas irányítószervezetek és lehetetlen tevékenységük. Az ember csak azért él, hogy egymás ellen harcoljon, csak a csatatér egységei vagyunk. Mindig így lesz, hacsak nem változtatjuk meg az egész világot. Néha arról álmodozom, hogy elmegyek... igazán messze... - Észreveszi magát, és hirtelen hangot vált: - Bocsásson meg, Don. Hülyeség ilyesmikről beszélni.
- A férfiak is gyűlölik a háborút, Ruth - mondom olyan gyöngéden, ahogy csak telik tőlem.
- Tudom - megvonja a vállát, és feltápászkodik. - De ez már az ő problémájuk, nem igaz?
Vége a társalgásnak. Mrs. Parsons még csak nem is abban a világban él, ahol én. Nézem; ahogy fejét a romok felé fordítva nyugtalanul mászkál. Az efféle elidegenedés könnyen döglött galambokhoz vezethet, és ez a munkáltatójának fejtörést okozna. Az is lehet, hogy előbb-utóbb bedől valami pasasnak, aki azt ígéri, hogy megváltja a világot. Ez viszont, amennyiben az illető múlt éjjel ott volt a táborban, amiről Ruth nem veszi le a szemét, már az én gondom lesz. A gerillák legalább reménykedhetnek...
Ostobaság. Kipróbálók egy másik testhelyzetet, és nyugtázom, hogy ahogy megy le a nap, kezd kitisztulni az ég. Végre a szél is elcsendesedik. Agyrém azt képzelni, hogy ez az asszonyka készül valamire itt a mocsárban. De a múlt éjszakai szerkentyű nem a képzelet szüleménye volt. Ha azok a fickók kapcsolatban állnak vele, én útban leszek. Alig lehetne alkalmasabb helyet találni egy holttest eltüntetésére...
Képtelenség! Biztos, hogy az. Ennél képtelenebb csak az lenne, hogy miután túléltem a háborúkat, egy őrült könyvtáros pasasa végezzen velem egy horgászkirándulás alkalmával.
Hal csobban alattunk a folyóban. Ruth olyan gyorsan fordul sarkon, hogy belerúg a takarót tartó cölöpbe.
- Megrakom a tüzet - mondja, a szemét le nem veszi a lapályról, fejét felszegve hallgatózik.
Isten neki, próbáljuk meg kiugrasztani a nyulat a bokorból.
- Társaságot vár?
Ez betesz neki. Megdermed, a szemét úgy kapkodja körülöttem, mint a némafilmek hősnői a Félelem aláírású kockákon. Úgy dönt, hogy mosolyogni próbál.
- Sosem tudhatja az ember. - Furcsa nevetést hallat, de a szeme riadt marad. - Keresek gyújtóst. - Majdnem belerohan a bozótba.
Ezt aztán - paranoiás vagy sem - senki sem nevezheti normális reakciónak.
Ruth Parsons vagy bolond, vagy vár valamire, aminek semmi köze az én személyemhez. Úgy ráijesztettem, hogy majd bepisilt.
Meglehet, hogy őrült. Az is lehet, hogy tévedek, de vannak tévedések, amiket csak egyszer tud elkövetni az ember.
Kényszeredetten kikapcsolom az övemet, mondván, hogy ha igaz, amit gyanítok, a legokosabb, ha beveszek valami fájdalomcsillapítót, és olyan messzire megyek, amennyire csak tudok, még mielőtt megérkezik az a valaki, akire Mrs. Ruth Parsons várakozik.
Az övemben van egy 32 lövetű, amiről Ruth nem tud, de az ott is marad. Magas kort szeretnék megérni, a lövöldözést hagyom hát a tévének, és ragaszkodom hozzá, hogy máshol legyek, amikor leszakad a tető. Tökéletes biztonságban eltölthetek egy tökéletesen szörnyű éjszakát kint valahol a mangrovelapályon... Lehet, hogy őrült vagyok?
Ebben a pillanatban Ruth feláll, és leplezetlenül a szárazföld belseje felé bámul, kezével nyíltan árnyékot vet a szemére. Aztán bedug valamit a zsebébe, begombolja, és megszorítja az övét.
Ez eldönti a dolgot.
Szárazon lenyelek két 100 mg-os tablettát, ez majd talpra állít, és az agyam se tompul el tőle teljesen. Várok pár percet, amíg hat. Aztán megbizonyosodom róla, hogy az iránytűm és a horgaim ott vannak a zsebemben, és várok. Ruth a tűzzel vacakol, és amikor azt hiszi, nem figyelem, egyre távolabb és távolabb lopózik.
Ahogy a lábam kezd zsibbadni, a körülöttünk elterülő sík vidék földöntúli borostyán és lila színekbe öltözik. Ruth, mintha csak száraz ágakat keresne, bemászik a broméliák közé, látom a lábát. Oké. Nyúlok a botomért.
Hirtelen a láb megrándul, Ruth felkiált - vagy inkább csak feltör a torkából az a furcsa, rémült hang. Lába a broméliaszárak recsegése közepette eltűnik.
Ahogy feltornászom magam a mankóval, dermesztő látvány tárul a szemem elé a parton.
Ruth a lejtőnél kuporog, két kézzel átkulcsolja a hasát. Egy yardnyira alatta csónak lebeg a vízen. Amíg, én hülye, eltökéltem magam, a barátai idesiklottak szépen az orrom előtt. Hárman vannak.
Magasak és fehérek. Megpróbálom fehér ejtőernyősruhába öltözött embernek látni őket. A parthoz legközelebb álló hosszú, fehér karját Ruth után nyújtja. Ruth összerándul, és hátrébb húzódik.
A kar utána nyúl, egyre hosszabb és hosszabb. Két yard után megáll, ott lebeg a levegőben. A végén kis fekete csápok mozognak.
Odapillantok, ahol az arcuknak kellene lenni, és üres, fekete korongokat látok, vízszintes csíkokkal. A csíkok lassan mozognak...
Nem hihetem tovább, hogy emberek - vagy bármi más, amit valaha láttam. Mibe keveredett Ruth?
Tökéletes csend honol a tájon. Egyre csak pislogok - ez nem lehet igaz. A másik kettő a csónakban, egy háromlábú állványon álló szerkezet körül tekergeti a karjait. Fegyver volna? Hirtelen megüti a fülemet ugyanaz a tompa hang, amit az éjjel hallottam.
- Ahadd... - nyögi. - Add...
Édes istenem, ez valóság, akármi legyen is. Meg vagyok rémülve. Megpróbálom még magamban sem kimondani a szót.
És Ruth - Jézusom, hát persze -, Ruth is halálra van rémülve. Egyre távolabb oldalaz tőlük a parton, csak bámul a szörnyetegekre, akik, nyilvánvaló, nem barátai az égvilágon senkinek sem. Ruth valamit szorongat a testéhez. Miért nem jön fel a partra, miért nem kerül a hátam mögé?
- Aadd... - A sípolás a háromszögtetű állvány felől jön. - Kééérem, add... - A csónak a folyó irányában követi Ruthot. A kar ismét kinyúl felé, az ujjacskák begörbednek. Ruth felmászik a partra.
- Ruth! - A hangom elcsuklik. - Ruth, jöjjön ide mögém!
Nem néz felém, egyre messzebbre húzódik. A rémületem dühként robban.
-Azonnal jöjjön vissza! - Szabad kezemmel kiveszem a 32-est az övemből. A nap már lement.
Ruth nem fordul meg, fáradtan kiegyenesedik, még mindig szorongatja azt a holmit. Látom, hogy mozog a szája. Valóban beszélni próbál hozzájuk?
- Kérem - nyel egyet. - Kérem, beszéljenek. Szükségem van a segítségükre.
- RUTH!
Ebben a pillanatban a legközelebb álló fehér szörnyeteg hatalmas S alakba görbed, és a nyolclábnyi hófehér borzalom kiront a partra.
Ekkor rálövök Ruthra.
Persze csak később döbbentem rá - olyan gyorsan emeltem lövésre a fegyvert, hogy a botom kicsúszott alólam, s tüzelés közben a földre zuhantam. Ahogy feltápászkodom, hallom Ruth sikoltását.
- Ne, ne, ne!
A fehér teremtmény közben visszahúzódik a csónakja mellé. Ruth csak áll, karját a testéhez szorítva. A könyökén csorog a vér.
- Hagyja abba, Don! Nem fogják megtámadni.
- Az isten szerelmére, ne legyen őrült, ha nem jön el onnan, nem tudok segíteni magának!
Nem válaszol. Senki se mozdul, egy hang se hallatszik, csak messze fentről egy repülőgép zümmögése. Alattam a sötétedő folyóban a három fehér alak nyugtalanul mozog, mintha radarernyők fókuszálnának. A szó végül csak megjelenik az agyamban: idegenek. Földönkívüliek.
Mit csináljak, telefonáljak az elnöknek? Fogjam el őket egy szál magam a sörétes puskámmal, az isten háta mögött, sérült lábbal, meperidin-hydrocloridba burkolt aggyal?
- Kééérem - zúgja a gépük. - Milyen segít...
- A repülőgépünk lezuhant - mondja Ruth tiszta, csengő hangon. Az öböl felé mutat, ahol a gép áll. - A gyermekem ott van. Kérem, vigyenek oda a csónakukkal.
Édes istenem! Ahogy gesztikulál, meglátom, mit szorongat sebesült karjában. Fémszerű, mint egy nagy, csillogó elosztófej. Mi...?
Várjunk csak. Ma reggel, amikor olyan sokáig távol volt, akkor találhatta ezt a dolgot. Itt hagyták vagy elveszítették. Ő meg nem szólt nekem, csak elrejtette. Azért mászkált folyton a broméliabozótba, ezt figyelte és várt. A tulajdonosok pedig visszajöttek érte, és meglátták őt. Vissza akarják kapni. Ruth üzletet próbál kötni velük, atyaisten!
- A vízen - mutatja. - Vigyenek el minket. Engem és őt.
A fekete arcok felém fordulnak, vakon, rémisztőn. Később lehet, hogy hálás leszek ezért a "minket"-ért, de nem most.
- Dobja el a fegyvert, Don: Visszavisznek bennünket. - Gyönge a hangja.
- Egy fenét dobom! Maguk... kicsodák maguk? Mit keresnek itt?
- Ó, istenem, hát számít az? Meg van ijedve - kiáltja a fényeknek. - Értik?
Éppolyan idegennek tűnik az alkonyatban, mint ők. A csónak utasai egymással csivitelnek. A doboz ismét felnyög.
- Diákok - hallom. - Tanulmányozunk... nem báhántunk... hanem... - A szöveg érthetetlen lesz, aztán: - Add... mi... megy...
Békeszerető diákok, csillagközi kultúrcsere-egyezmény keretében. Ó, ez nem !ehet igaz !
- Hozza ide azt a dolgot, Ruth, azonnal!
De ő csak bámulja őket.
- Vigyenek el.
- Várjon! Valami érszorító kellene a karjára!
- Tudom. Kérem, tegye le azt a fegyvert.
Már a csónaknál áll, közvetlenül az idegenek mellett. Nem mozdulnak.
- Jézus Krisztus! - Lassan, vonakodva eldobom a fegyvert. Amikor elindulok lefelé a lejtőn, úgy érzem, mintha lebegnék: az adrenalin és a Demerol rossz keverék.
A csónak lassan siklik felém, Ruth a hajó orránál még mindig szorongatja azt a tárgyat. Az idegenek a hajó farában állnak, távolabb tőlem, a háromlábú állvány mögött. A csónak, most látom csak, barnászöld színnel van álcázva. Körülöttünk a világ mély sötétkék.
- Don, hozza a víztömlőt!
Ahogy levonszolom a műanyag zsákot, rádöbbenek, hogy Ruthnak tényleg elment az esze, már nincs is szükségünk a vízre. De az agyam már képtelen több terhelést elviselni. Csak annyit látok, hogy egy hosszú, fehér, gumiszerű kar kis fekete csápjaival megragadja a tömlő távolabbi végét, és segít megtölteni. Ez nem lehet igaz!
- Be tud szállni, Don? - Ahogy felemelem elzsongított lápomat, két hosszú, feliét cső nyúlik felém. Ne, ezt ne. Elrúgom magam, és lehuppanok Ruth mellé. Arrébb húzódik.
A csónak közepe, az ék alakú tárgy felől csikorgás, zümmögés hallatszik, ahogy siklani kezdünk a sötét mangrovefasor felé.
Közönyösen bámulom az ék alakú műszert. Idegen technológiai rejtély? Nem látok rajta semmit, a hajtóművet elrejti a körülbelül két láb hosszú, háromszögű fedőlemez. A háromlábú állvány gombjai éppolyan rejtélyesek, csak annyit látok, hogy az egyiken nagy lencse van. Ez lenne a fényforrásuk?
Ahogy a nyílt öbölbe érünk, a zümmögés felerősödik, egyre sebesebben száguldunk, Harminc csomó? Nehéz megítélni a sötétben. A csónaktest szabálytalan triéder, nagyon hasonló a mieinkhez, de feltűnik, hogy sehol sem látszik összeillesztés nyoma. Mondjuk, úgy huszonkét láb. Az agyamban tervek sisteregnek, hogy hogyan foghatnám el. Esteban nélkül nemigen boldogulok. Hirtelen fehér fényözön ömlik ránk a háromlábú állványból, és egyszersmind sötétségbe borítja a tatban álló idegeneket. Ruth szorosabbra húzza az övet a karján, a szerkentyűt még mindig öleli.
- Hadd kössem meg ezt a karján.
- Jól van így.
Az idegen tárgy enyhén csillog, foszforeszkál. Odahajolok, hogy alaposabban megnézzem.
- Adja ide, majd átpasszolom Estebannak - suttogom.
- Nem! - Elrántja magát a csónak széléhez. - Az övék, szükségük van rá.
- Micsoda?! Megőrült? - Annyira megdöbbent az ostobasága, hogy a szó szoros értelmében dadogni kezdek. - Meg kell... meg kell...
- Nem bántottak minket, pedig ha akarják, biztos vagyok benne, hogy, tudtak volna. - Vadul bámul rám, olyan az arca a fényben, mint a tébolyulté. Akármilyen tompa is az agyam, rádöbbenek, a nyomorult asszony képes rá, hogy átdobja magát a csónak peremén, ha megmozdulok. Az idegen holmival együtt.
- Olyan kedvesek - motyogja.
- Az isten szerelmére, Ruth, hisz idegenek!
- Hozzá vagyok szokva - mondja szórakozottan. - Itt a sziget! Állj! Álljanak meg!
A csónak lassít, fordul. A levélsátor egészen aprónak látszik a fényben. Fém csillan - a repülőgép.
- Althea! Althea! Jól vagy?
Kiáltások, mozgolódás hallatszik a gép felől. A víz magas, könnyen átlebegünk a dűnén. Az idegenek maguk előtt tartanak bennünket, úgy, hogy őket takarja a fény. Egy világos alak gázol felénk, mögötte, lassabban, egy sötétebb figura közeledik. Estebant bizonyára zavarba ejti ez a furcsa fény.
- Mr. Fenton megsebesült, Althea. Ezek az emberek visszahoztak bennünket. Jól vagy?
- Jól. - Althea pipiskedik a vízben, izgatottan kapkodja a fejét. - Te jól vagy? Hű, micsoda fény!
Automatikusan nyúlok a hülye vizestömlő után, hogy kiadjam neki.
- Hagyja azt a kapitányra - mondja Ruth élesen. - Althea, be tudsz mászni a csónakba? Gyorsan, nagyon fontos!
- Jövök.
- Ne, ne! - tiltakozom; de a csónak már meg is billen, ahogy Althea belekapaszkodik. Az idegenek csivitelni kezdenek, hangládájuk felmordul:
- Aadd... most... add...
- Que llegal - Esteban arca jelenik meg mellettem, vadul kancsalit a fény felé.
- Fogja, vegye el tőle... azt a holmit, amit tart... - de Ruth hangja elnyomja az enyémet:
- Kapitány, emelje ki Mr. Fentont a csónakból. Megsérült a lába. Siessen, kérem!
- A fenébe is, várjon! - kiáltom, de egy erős kar átfogja a derekamat. Amikor egy maja megragadja az embert, nincs mese. Még hallom, hogy Althea felkiált:
- Anyám, a karod! - és rázuhanok Estebanra. Derékig érő vízben bukdácsolunk, egyáltalán nem érzem a lábamat.
Amikor végre szilárdan állok, a csónak már yardokkal eltávolodott. A két nő összebújva sutyorog.
- Kapja el őket! - Eltépem magam Estebantól, és előrevetem magam. Ruth feláll a csónakban, és szembefordul a láthatatlan idegenekkel.
- Vigyenek magukkal. Kérem. Szeretnénk elmenni magukkal, el innen!
- Ruth! Esteban, kapja el azt a csónakot! - Ahogy előretörök, a lábam megint kimegy alólam. Az idegenek vadul csivitelnek a fényfüggöny mögött.
- Kérem, vigyenek el. Nem érdekes, hogy milyen égitestre, megtanulunk, megteszünk mindent. Igazán nem fogunk bajt okozni. Kérem. Ó, kérem! - A csónak lassan távolodni kezd befelé.
- Ruth! Althea! Megőrültek? Várjanak... - Úgy gázolok a sűrű iszapban, mint lázálmában szokott az ember. Hallom, ahogy a doboz újból sípolni kezd.
- Nem... tér... vissza... nem... tér... - Althea odafordul, szája széles mosolyra húzódik.
- Igen, értjük - kiáltja Ruth. - Nem akarunk visszajönni. Kérem, vigyenek magukkal.
Ordibálok, és Esteban is üvölt valamit a rádióról, ahogy csapkodva elhúz mellettem.
- Igennn... - nyögi a hang.
Ruth hirtelen leül, átöleli Altheát. Abban a pillanatban Esteban belekapaszkodik a csónak peremébe.
- Fogja, Esteban! Ne engedje el!
Ahogy ferde szemével hátranéz, látom, hogy tökéletesen közönyös. Észrevette az álcázást, a halászfelszerelés hiányát. Kétségbeesetten rohanni kezdek, de megint elcsúszok. Amikor felbukkanok a vízből, Ruth épp azt mondja:
- Elmegyünk ezekkel az emberekkel, kapitány. Kérem, vegye ki a pénzét a tárcámból, fent van a gépen. Ezt pedig adja oda Mr. Fentonnak.
Apró tárgyat nyújt felé: a noteszt. Estében lassan utána nyúl.
- Esteban! Ne!
Esteban elengedi a csónakot.
- Köszönöm - mondja Ruth, ahogy lebegve távolodnak. Felemeli remegő hangját: - Nem lesz semmi baj, Don. Kérem, adja fel ezt a táviratot. Egy barátnőmnek szól, ő majd elrendez mindent. - Az egész éjszaka tébolyának betetőzéseképpen még hozzáteszi: - Nagyszerű teremtés, az ápolónőképző igazgatója az Egészségügyi Szervezetnél.
A csónak tovalebeg, még hallom, hogy Althea valami olyasmit mond:
- Gyerünk.
Édes Jézus... A következő percben felzümmög a motor, a fény gyorsan távolodik. Mrs. Ruth Parsons és Miss Althea Parsons már csak két apró árnyék a fényben, mint két oposszum. A fény kialszik, a zümmögés elmélyül - mennek, távolodnak, elmentek.
A sötét vízben Esteban közli a nagy semmivel, hogy felőle nyugodtan chingarse magukat.
- Barátok vagy mi - mondom akadozva. - Úgy tűnt, velük akartak menni.
Makacsul hallgat, és visszakormányoz a géphez. Jobban tudja, hogy mi fordulhat elő errefelé, mint én, de a maják is értik, hogyan programozzák be magukat hosszú életre. Sokat javult az állapota. Amikor beszállunk a gépbe, látom, a függőágy visszakerült a helyére. Éjjel - alig van emlékem róla - megfordul a szél.
Másnap reggel fél nyolckor mái egy Cessna zümmög a homokdűnén a felhőtlen ég alatt.
Délre vissza is érünk Cozumelbe. Estében kapitány felveszi a fizetségét, és lakonikusan búcsút vesz, hogy megvívja harcát a biztosító társasággal. A karibi ügynöknél hegyorr Parsonsék csomagjait, aki fütyül az egészre. Feladom a táviratot Mrs. Priscilla Hayes Smith, szintén bethesdai lakos címére. Elmegyek az orvoshoz, és háromkor már ott ülök a Cabanas teraszán, bepólyázott lábbal, egy dupla margaritakoktél mellett, és megpróbálom elhinni ezt az egészet.
A távirat így szólt: Althea és én rendkívüli utazásra kaptunk alkalmat, évekig távol leszünk. Légy szíves, törődj a dolgainkkal, csókol Ruth.
Ezt aznap délután írta, értik?!
Rendelek még egy dupla margaritát, és elátkozom magam, hogy nem néztem meg alaposabban azt a szerkentyűt. Hátha volt rajta valami felirat. Made by Csillangócia?! Nem számítva az egész dolog kísértetiességét, hogyan lehetett valaki olyan őrült, hogy azt képzelje...
És még reménykedni, tervezgetni?! Bárcsak elmehetnék... Ezt csinálta egész nap. Várt, remélt, számítgatta, hogy juthatna el Altheáért. Hogy nyomtalanul eltűnhessenek az idegen világban...
A harmadik margarita után megpróbálok viccet fabrikálni ez elidegenedett nőkről, de valahogy nem megy. Biztos vagyok benne, hogy nem esik majd bántódásuk. Két nőnemű ember, egyikük valószinűleg terhes, eltávoztak, gondolom, a csillagokba - és a társadalom meg sem érzi majd a hiányukat. Eltűnődöm, hogy vajon Mrs. Parsons minden barátja örök készenlétben áll-e, minden eshetőségre számítva, beleértve a Föld elhagyását is? Mrs. Parsons talán majd azt is kimódolja, hogyan küldhetne Mrs. Priscilla Hayes Smithért, azért a nagyszerű teremtésért?
Én csak egy újabb italért küldök, és Altheára gondolok. Esteban kapitány kökényszemű ivadéka, ha lesz, vajon milyen nap alá születik? Szállj be, Althea, indulunk az Orionra. Oké, anya. Új nevelési rendszer? Egyesével, kettesével élünk a maguk világgépének repedéseiben... Szokva vagyok ez idegenekhez... Komolyan gondolt minden szót. Téboly. Hogy választhatta, hogy ismeretlen szörnyűségek között éljen, hogy örökre búcsút mondjon az otthonának, a világának?
Ahogy a margariták hatni kezdenek, az egész vad kavargás leülepszik bennem, csak a két apró alakot látom, amint ott ütnek egymás mellett a halványuló, idegen fényben. Két oposszumunk örökre távozott.
Gspann Veronika fordítása