James Schmitz - A nagyapa
Egy tyúk nagyságú, zöld szárnyú, bolyhos-pihés valami ereszkedett le a hegyoldal fölött, s Cord feje fölött vagy hét méterrel körözni kezdett. Cord, egy tizenöt éves emberi lény elmélyülten szemlélte a dolgot, miközben egy csónaknak dőlt, amely az emberek számára csak négy földi év óta ismert bolygó egyenlítője mentén ringott. A Sutang Gyarmatügyi Csoport felületes és nem éppen szabatos terminológiája szerint ez a valami egy mocsári bogőr volt. A bogár fejének bolyhos szőrzetében egy másik, kisebb, félparazita lény rejtőzött, amelyet bogárutasnak neveztek el. Cordnak úgy tűnt, hogy a bogár egy addig még ismeretlen fajtához tartozik. Talán utasa is. Amikor megpillantotta a fura repülő csoportot, vele született kutató szelleménél fogva Cordban azonnal borzongató kérdések sokasága fogalmazódott meg. Hogyan tapadt ez a bizonyos jelenség a másikra, és miért? S ha létezéséről tudomást szerez az ember, miféle lenyűgöző dolgokat végeztethet vele?
A körülmények általában meggátolták, hogy bármiféle hasonló vizsgálatot végezzen. A gyarmatügyi csoport gyakorlatias, keményen dolgozó társaság volt - kétezer ember, akiknek húsz év állt a rendelkezésükre ahhoz, hogy felmérjék és uralmuk alá hajtsák Sutang teljesen ismeretlen világát, s megfelelő biztonságot és kényelmet teremtsenek százezer majdani gyarmatosító telepesnek. Még a fiataloktól - mint például Cordtól - is elvárták, hogy kíváncsiságuk ne lépje túl annak az állomásnak a tudományos vizsgálódási körét, amelyhez tartoztak. Cord független kutatásra való hajlama miatt már korábban kegyvesztett lett közvetlen felettesei körében.
Gyors pillantást vetett a Yoger-öbölben lévő Körzeti Állomás felé. A hegybe zárt, alacsony, erődítményszerű tömb az élet semmi jelét nem mutatta. A főkapu még zárva volt. Tizenöt perc múlva menetrendszerű pontossággal kinyitják, s kilép rajta a bolygó gyarmatainak kormányzója, aki ma a yoger-öbli állomást és annak legfőbb tevékenységeit ellenőrzi. Cord úgy vélte, ez a tizenöt perc elegendő arra, hogy valamit kisüssön az új bogárról. Ehhez azonban először is meg kell azt szereznie.
Övéből kivette az egyik fegyverét. A kettő közül ez a sajátja volt: még Vanádiából hozta magával. Apróvadhoz szükséges bénítószerrel töltötte meg, és egy fejre leadott mikroszkopikus pontosságú lövéssel lehozta a mocsári bogarat. Amint a bogár lezuhant utasa levált a hátáról. Apró kis bíborszínű sátánfajzat volt, gömbölyű és pattogó, mint egy gumilabda. Három hosszú ugrással Cordnál termett, s már mohón készítette két-három centis méregfogát, hogy új otthont szerezzen vele. Cordnak még a lélegzete is elállt. Újra meghúzta a ravaszt, és ugrás közben kapta el az élősdit. Igen, ez is még ismeretlen fajta! A legtöbb bogárutas ártalmatlan növényevő, csupán növényi nedveket szív...
- Cord! - kiáltott egy női hang.
A fiú halkan elkáromkodta magát. Nem hallotta, hogy kattant volna a főkapu zárja. A lánynak az állomás másik oldaláról kellett előjönnie.
- Hallo, Grayan! - üdvözölte ártatlanul, s föl se nézett. - Nézd csak, miket szereztem. Új fajták!
Grayan Mahoney, egy nála két évvel idősebb, karcsú, fekete hajú lány leügetett hozzá a domboldalon. Sutang mintatanulója volt, és Nirmond, az állomás vezetője időről időre megpendítette Cordnak, hogy igazán példát vehetne a lányról. Ennek ellenére Cord jó barátjának tekintette őt, bár a lány eléggé parancsoló hangon bánt vele.
- Cord, te fafejű - indult máris a zsémbeskedés -, hagyd már abba a gyűjtögetést! Ha most kijönne a kormányzó, jól leteremtene. Nirmond már amúgy is mesélt egyet-mást rólad.
- És mit? - kérdezte Cord megriadva.
- Először is - kezdte Grayan a beszámolót -, hogy nem a kijelölt munkát végzed. Másodszor, hogy havonta legalább egyszer eltűnsz, és magánexpedíciókat kezdeményezel, hogy aztán majd meg lehessen menteni...
- Engem eddig még senkinek sem kellett megmenteni! - szólt közbe Cord ingerülten.
- Honnan tudja Nirmond, hogy életben vagy, és semmi bajod, ha egyszerűen csak eltűrsz egy hétre? - vágott vissza Grayan. - Három - folytatta a felsorolást, miközben karcsú ujjain számolta a vádpontokat -, azt is elpanaszolta, hogy azonosítatlan és esetleg halálos mérgű élősdi férgekből saját kis állatkertet rendeztél be az állomás mögötti erdőben. És negyedszer... hát igen, Nirmond egyszerűen nem akar többé felelősséget vállalni érted! - Négy ujját jelentőségteljesen felemelte.
- Affene! - hördült fel rémülten Cord. Így hirtelen minden együtt - hát bizony nem állt valami jól a szénája.
- Ezt jól mondtad! Én mindenesetre figyelmeztettétek. Nirmond most azt akarja a kormányzótól, hogy küldjön vissza téged Vanádiába, és két nap múlva már jön is egy űrhajó Új Vénuszra! - Új Vénusz a gyarmati csoport fő települése volt a Sutanggal ellentétes oldalon.
- Mit csináljak?
- Próbálj úgy viselkedni, mintha azért nagyjából értelmes ember lennél - vigyorodott el hirtelen Grayan. - A kormányzóval is beszéltem, Nirmond még nem mondott le teljesen rólad. De ha ma az Öböl-telephez vivő utunkon nem embereled meg magad, kiraknak a csoportból, az biztos!
Cord kissé kábultan nézett a lány után. Eddig nem is tűnt fel neki, hogy apránként milyen rossz lett a helyzete. Grayan családja négy generációra visszamenően gyarmati csoportoknál dolgozott - az ő felfogása szerint elképzelni sem lehet rosszabbat, mint hogy valakit elbocsássanak, és megszégyenítően visszaküldjenek az őshazába. Cord legnagyobb meglepetésére rádöbbent, hogy neki ugyanez a véleménye a dologról.
Újonnan szerzett élőlényeit hátrahagyva, sietősen megkerülte az állomást, a helyére vitte a csónakot. A bogár és utasa ellenanyag nélkül is magához tér majd, s elrepül. A mocsaras öböl szélén, ahol Nirmond megállította a terepjárót, három tutaj hevert belesüppedve az ingoványba. Rettentően puffadt, viseltes, cukorsüvegforma kalapra emlékeztettek - zölden és kérgesen merültek el a posványban. Vagy talán mintegy nyolc méter átmérőjű tavirózsa leveléhez hasonlítottak, amelynek a csúcsából nagy, zöldes-szürke ananász nőtt ki. Valamiféle virágállatok lehettek. Sutang túlságosan új volt a kutatók számára ahhoz, hogy élőlényeit a szabályos rendszertanra legalább távolról emlékeztető csoportosítás szerint osztályozhatták volna. A tutajokat helyi furcsaságnak tekintették, és felületes tanulmányozás alapján ártatlan és aránylag hasznos élőlényekként kezelték őket. A hasznosságuk annyit jelentett, hogy - bár elég lassúak voltak - a Yoger-öböl sekély, mocsaras vizeiben szállítóeszközként lehetett őket használni. Jelenleg ennyiben merült ki a csoport irányukban megmutatkozó érdeklődése.
A kormányzó, aki a kocsi hátsó ülésén foglalt helyet Cord mellett, felállt. Csak négyen voltak: elöl Grayan és Nirmond ült.
- Ezek lennének a mi járműveink? - a kormányzó hangja csúfondárosnak tűnt. Nirmond kissé savanyúan elvigyorodott.
- Ne becsülje le őket, Dane! Idővel a terület fontos gazdasági tényezőjévé válhatnak. Az igazat megvallva azonban, ez a három kisebb annál, mint amit használni szeretek. - Körülkémlelte az öböl náddal benőtt partját. - Egy szabályszerű szörny is errefelé szokott lenni...
Grayan Cordhoz fordult.
- Talán Cord tudja, hol rejtőzködik Nagyapa. - A kérdés jogos volt, de azért Cord azt remélte, hogy senki sem fog tudakozódni nála Nagyapa holléte felől. Most aztán mindenki ránézett.
- Mármint Nagyapa? - kérdezte némileg zavartan. - Otthagytam a... szóval, úgy értem, néhány héttel ezelőtt vagy egy kilométerrel délebbre láttam.
Grayan sóhajtott egyet. Nirmond dünnyögött valamit, majd azt mondta a kormányzónak:
- A tutajok ott szoktak maradni, ahol hagyják ókat, feltéve, ha az a hely sekély és mocsaras. Hajgyökér-rendszerrel vegyi anyagokat és mikroszkopikus nagyságú táplálékot szívnak fel közvetlenül az öböl fenekéről. Nos, akkor elvezetnél oda minket, Grayan?
Cord mogorván dőlt hátra, ahogy a terepjáró mozgásba lendült. Nirmond gyanította, hogy valamelyik önkényes területkutató útján a fiú használta Nagyapát, s bizony nem is tévedett.
- Úgy tudom, hogy te szakértője vagy ezeknek a tutajoknak, Cord - szólalt meg mellette Dane. - Grayan azt mondta nekem, a mai utunkhoz keresve sem találhattunk volna nálad jobb kormányost vagy vezetőt, vagy hogy is nevezzem, mit.
- Értek hozzájuk valamicskét - válaszolt Cord verejtékezve. - Az embernek semmi gondja sincs velük. - Úgy érezte, hogy eddig nem tett valami jó benyomást a kormányzóra. Dana fiatal, csinos asszony volt, könnyed csevegő és víg kedélyű, de bizonyára nem véletlenül került a Sutang Gyarmatügyi Csoport élére. Mindenesetre nagyon is képesnek látszott arra, hogy bárkit hazaküldjön, aki nem felelt meg a követelményeknek.
- Ezeknek a szörnyeknek van egy nagy előnyük is a csónakokkal szemben - szólt hátra Nirmond az első ülésről. - Nem kell attól tartani, hogy az emberrel együtt egy alligátorteknős is megpróbál felkapaszkodni a fedélzetre. - Aztán beszélt a tutajok szúrós, szalagszerű csápjairól, amelyek a víz alatt borítják testüket, s amelyek elveszik a különféle élőlények kedvét attól, hogy lágy alulsó részeikből lakmározzanak. Az alligátorteknős és az öböl még vagy két-három mozgékony és agresszív teremtménye még nem tanulta meg, hogy ostobaság csónakban utazó fegyveres embereket megtámadni. Egy lustán cammogó tutaj útjából viszont mindig sietősen kitértek.
Cord elégedetten nyugtázta, hogy egy darabig nem vele foglalkoznak. A kormányzó, Nirmond és Grayan egyaránt földi ember volt - ez a csoport tagjainak többségére is állt. A földi emberek körében, főleg, ha egyszerre többen is voltak együtt, kényelmetlenül érezte magát. Vanádia, az ő hazája még csak alig emelkedett ki a gyarmati sorból, s ez magyarázatot ad érzelmeire. Minden földi ember, akivel eddig találkozott, annak szentelte életét, hogy megvalósítsa a Nagy Eszményt - ahogy Grayan nevezte. Nirmond ugyanezt "A mi itteni küldetésünk"-nek szokta hívni. Ezek az emberek szigorúan csoportjuk rendszabályai szerint cselekedtek - Cord ezt néha őrültségnek vélte. Esetenként ugyanis előfordultak olyan új helyzetek, amelyekre nem találtak érvényes rendszabályt, s ilyenkor nagyon könnyen elpusztulhatott valaki. Ebben az esetben persze azonnal módosítani szokták a szabályokat, de különben nemigen zavartatták magukat az ilyen eseményektől.
Grayan megpróbálta ezt elmagyarázni Cordnak: "Soha nem tudhatjuk előre, milyen lesz egy ismeretlen világ. És mihelyst ott vagyunk, a teendő túl sok, a rendelkezésünkre álló idő pedig túl kevés ahhoz, hogy a terület minden egyes négyzetcentiméterét átvizsgáljuk. Az ember megkapja a munkát, és igyekszik azt jól elvégezni. Ha ragaszkodunk a szabályokhoz, mégiscsak nagyobb az esélyünk arra, hogy valakinek a segítségével kikecmeregjünk az esetleges bajból..."
Cord viszont úgy gondolta, helyesebb, ha inkább a saját józan eszére hallgat, és nem engedi, hogy a szabályok vagy a munka olyan helyzet elé állítsák, amelyen ne tudna a saját erejéből úrrá lenni. Mire Grayannak az volt a válasza, hogy a Nagy Eszmény még nem ragadta magával.
A terepjáró némi zötykölődés után megállt, Grayan pedig felkelt az ülésről, és előremutatott.
- Ott van Nagyapa, ott, arra!
Dane is felállt, s elismerően füttyentett. Nyilvánvalóan lenyűgözte Nagyapa vagy százötven négyzetméternyi felülete. Cord döbbenten nézett körül. Egészen biztos volt benne, hogy a tutaj több száz méterre volt attól a ponttól, ahol két héttel azelőtt hagyta. Nirmond is mondta, hogy maguktól nem szoktak elmozdulni. Zavartan követte a többieket a vízhez vezető, fa nagyságú nádakkal szegélyezett keskeny ösvényen. Időnként Nagyapa úszó fedélzetére pillantott - a tutaj szorosan a parthoz simult. Aztán az ösvény kiszélesedett, és teljes valójában szeme elé tárult a sekély vízben heverő napsütötte monstrum.
Hirtelen dermedten megállt. Nirmond éppen a fedélzetre akart lépni, nyomában Dane.
- Várjanak! - kiáltott Cord. A rémülettől egészen elvékonyodott a hangja. - Álljanak meg! - Gyorsan előreszaladt.
Társai azonnal megálltak, mintha földbe gyökerezett volna a lábuk. Sietősén körülnéztek, majd az előrejövő Cordra tekintettek. Edzve voltak az ilyesmihez.
- Mi a baj? - Nirmond hangja nyugodt és sürgető volt.
- Ne menjenek fel a tutajra, nem olyan, mint máskor! - Még saját magát is meglepte, mennyire remeg a hangja. - Lehet, hogy ez nem is Nagyapa...
Még be sem fejezte a mondatot, már rájött, hogy tévedett. A tutaj szélén végig hőfegyverektől származó elszíneződött nyomokat látott, melyek közül néhányat az ő fegyvere ejtett. Ezzel a módszerrel lehetett mozgásra bírni a lomha és bárgyú jószágokat. Cord a középen lévő kúp formájú kidudorodásra mutatott.
- Nézzék, a feje! Kihajtott!
- Kihajtott! - ismételte értetlenül az állomás vezetője.
Nagyapa feje a testméretéhez illően úgy három méter magas és ugyanolyan széles volt. Szarutáblák borították, mint a gyíkok hátát, így védekezett az élősdiek ellen. Két héttel ezelőtt még éppoly jellegtelen volt, mint a többi tutaj feje. Mostanra azonban a kúp egész felületéből zöld huzalokra emlékeztető, hosszú, tekervényes, levéltelep indák nőttek ki. Némelyik szorosan összetekert rugóra hasonlított, mások meg ernyedten nyúltak el a fedélzeten, néhány még le is lógott róla. A kúp csúcsát pörsenésszerű, vöröses gyulladt rügyek tarkították - korábban ezek sem voltak ott. Nagyapa betegnek látszott.
- Igen, valóban így van - szólalt meg Nirmond. - Kihajtott. - Grayan levegő után kapkodott. Nirmond kétkedően nézett Cordra. - Ez minden, ami aggaszt?
- Hát persze - kezdte Cord izgatottan. Nem tűnt fel neki a "minden" szó. Még mindig ki volt kelve magából, és hevesen reszketett. - Soha egyikük sem...
Aztán megállt. Le tudta olvasni az arcukról, hogy fogalmuk sincs semmiről. Vagy talán van, de nem vesznek róla tudomást, nehogy felborítsa a tervüket. A szabályok szerint a tutajok ártalmatlanok, s ők annak is tekintik őket mindaddig, amíg nem bizonyosodik be az ellenkezője. Az ember itt nem fecsérli az idejét a szabályok módosítgatására - láthatóan még akkor sem, ha az az ember esetleg a gyarmatok kormányzója. Hiszen senkinek sincs eltékozolni való ideje...
Ismét megpróbálkozott.
- Hallgassanak csak ide... - kezdte. Azt akarta mondani nekik, hogy egy ismeretlen tényezővel bővült Nagyapa már nem ugyanaz a Nagyapa többé. Az élet valamifajta robusztus, cselekvéseiben kiszámíthatatlan megnyilvánulási formája volt, és megfontolt alapossággal fel keltene kutatni, mi ez az új tényező.
De semmi értelme nem volt. Ők ugyanúgy tudták mindezt. Reményvesztetten tekintett rájuk.
- Én...
Dane Nirmondhoz fordult.
- Talán jó lenne, ha átvizsgálná - mondta. Nem tette hozzá, hogy "a fiú megnyugtatása végett" - de ez volt az, amire gondolt.
Cord érezte, hogy borzasztóan elvörösödik. Azt gondolták, hogy fél , ami igaz is volt -, és sajnálták is, amihez pedig nem volt joguk. De most már semmi egyebet nem tehetett, mint nézte, miként lép Nirmond magabiztosan a fedélzetre. Nagyapa néhányszor megborzongott - de a tutajok mindig is így tettek, ha valaki hosszabb szünet után rájuk lépett. A telep vezetője megállt az egyik tekervényes fiatal hajtás előtt, és megrántotta. Aztán megnyomkodta a legalsó rügyszerű kinövések egyikét.
- Fura micsodák, az már igaz - szólt hátra. Majd megint Cordra nézett. - Ettől függetlenül semmi komolyabb okot nem látok az aggodalomra. Hát akkor mindenki jön?
Az egész olyan volt, mint egy rémes álom, amelyben az ember csak kiabál és kiabál, de senki sem hallja meg. Dane és Grayan mögött Cord görcsösen fellépett a fedélzetre. Pontosan tudta, mi történt volna, ha akár csak egy pillanatig is habozik. Valamelyikük barátságos hangon, vigyázva arra, nehogy túl megvetően hangozzék, azt mondta volna: "Nem kell ám jönnöd, ha nem akarsz."
Grayan elővette a hőfegyverét, és már indítani is akarta Nagyapát a Yoger-öböl csatornái felé. Cord azonban előrántotta a sajátját, és nyersen Grayanre támadt.
- Úgy beszéltük meg, hogy ezt én csinálom!
- Ó, persze, természetesen. - Grayan arrább húzódott, s közben odavetett egy félmosolyt, mintha életében akkor látta volna először Cordot.
Olyan bőszítően udvariasak voltak! Cord úgy vélte, az lenne a legjobb, ha rögtön visszaindulna Vanádiába. Már szinte azt kívánta, bárcsak történne valami rettenetes katasztrófa, amely megleckéztetné ezeket az embereket. De semmi nem történt. Amikor peremének egy pontján megérezte a forróságot, Nagyapa most is, mint rendesen, enyhén és mintegy bemelegítésképpen megremegett, majd megmozdult - minden a szokásos módon játszódott le.
A víz alatt láthatatlanul bújtak meg a tutaj munkavégző egységei: a rövid, vastag levélszerkezetek, amelyek formájukra és funkciójukra nézve egyaránt lapátkerekekre emlékeztettek. Aztán ott voltak a csalánszerű nyálkás szalagok, amelyek a Yoger-öböl vegetariánusait tartották távol, s végül az összefonódott hajgyökerek, amelyekkel a sárból és a lassú folyású vízből a táplálékát szívta fel Nagyapa - ugyanezekkel le is tudta magát horgonyozni.
A lapátkerekek kavarni kezdték a vizet, a fedélzeten remegés futott át, a hajgyökerek kiemelkedtek a sorból, és Nagyapa nekivágott fáradságos útjának.
Cord kikapcsolta, és oldaltáskájába csúsztatta a hőfegyvert, majd felállt. Ha egyszer a tutajok nekiindulnak, jó darabig egyenletesen haladnak. Megállítani úgy lehet őket, hogy peremük elülső részén kapnak egy adag forróságot, fordulásra pedig úgy lehet kényszeríteni őket, ha az ember a fordulási iránnyal ellentétes oldalon böki meg őket a puskával. Ilyen egyszerű az egész.
Cord nem nézett a többiekre. Még mindig rendkívül izgatott volt. A mellettük elhaladó nádast figyelte, s ahogy az itt-ott megnyílt, szeme elé tárult a ködös, sárgás-zöldes-kékes brakkvizű öböl. A ködön túl nyugati irányban húzódtak a Yoger-szorosok, amelyek dagály idején kiszámíthatatlanok és rosszindulatúak voltak. A szorosokon túl feküdt a nyílt tenger, a nagy Mély Zlanti, amely már teljesen más világ volt, s egyike azoknak, amelyekből nem sokat látott még eddig. Hirtelen átvillant rajta a keserű felismerés, hogy feltehetően soha nem is fog többet látni belőle. Vanádia elég kellemes bolygó volt, de a vadság és a különlegesség már nem volt sajátja többé. Hiába, nem Sutang.
Grayan odaszólt Dane mellől:
- Melyik a legalkalmasabb út innen a telepekhez?
- A jobb oldali nagy csatorna - válaszolt Cord, majd némileg mogorván hozzátette -, éppen arrafelé megyünk.
Grayan odajött hozzá.
- A kormányzó nem akarja az összeset látni - mondta lehalkított hangon. - Először az alga- és planktontenyészetekhez menjünk. Aztán mutassunk meg neki annyit a mutáns gabonaszemekből, amennyi vagy három órába belefér. Irányítsd úgy a tutajt, hogy a legjobbakat lássa, s akkor Nirmond örülni fog. - Cinkosan rákacsintott. Cord zavartan nézett utána. A viselkedéséből igazán nem lehetett látni, hogy bármi baj is lenne. Talán...
Reménykedni kezdett. Nehéz volt nem szeretni a csoporthoz tartozó embereket - még akkor is, amikor olyan csökönyösen ragaszkodnak a szabályaikhoz. Talán a vitalitásukat és lendületüket adó céljuk miatt, jóllehet az saját magukkal és mindenki mással szemben is könyörtelenné tette őket. Akárhogy is van, a napnak még nincs vége. Még megváltozhat róla a kormányzó véleménye. Történhet valami...
Cord hirtelen szinte maga előtt látott egy szörnyeteget, amint csattogó állkapoccsal a tutajra veti magát, 6 pedig mindenkit - elsősorban Nirmondot - megelőzve villámgyorsan a szeme közé lő - és mindezt még azelőtt, hogy bárki is észrevette volna a veszélyt. Az öböl szörnyei persze messze elkerülték Nagyapát, de valamilyen úton-módon esetleg tényleg oda lehetne csalni az egyiket. Cord ráébredt, hogy hagyta eluralkodni magán az indulatait. Ideje gondolkozni egy cseppet!
Először is Nagyapa. Kihajtott hát: zöld indák, vörös rügyek, a cél ismeretlen - szokásos viselkedési mintáiban azonban nem következett be észrevehető változás. Ő a legnagyobb tutaj az öböl innenső felén, bár a többi is egyenletesen növekedett azóta, hogy Cord két évvel ezelőtt felfedezte az egyiket. Sutang évszakai lassan váltották egymást - egy teljes ciklus valamivel több mint öt földi évnek felel meg. Az első csoportok tagjai még nem éltek meg egy egész itteni évet.
Nagyapán tehát az évszakváltás jegyei mutatkozhatnak. A többi tutajon, amelyek még nem ennyire fejlettek, csak egy kicsit később jelentkeznek hasonló tünetek. Virágállatok - lehet, hogy most virágzanak, s készülnek a szaporodásra.
- Grayan - szólt a lánynak -, hogyan lehet elindítani a tutajokat? Már úgy értem, amikor még kicsik.
Grayan örült a kérdésnek, és Cordban ez tovább táplálta a reményt. A lány végre újra az ő oldalán áll.
- Senki sem tudja egyelőre - hangzott a válasz. - Most foglalkozunk a kérdéssel. A part menti mocsarak állatvilágának mintegy a fele valószínűleg lárvaként kezdi életét a tengerben. - A tutaj kúpjának vörös rügyei felé bökött. - Úgy néz ki, mintha Nagyapa virágzana, hogy magvait aztán a szél vagy a dagály kivigye a szorosokon keresztül.
Ez hihetően hangzott. Sőt, még Cord maradék kis reménysugarát is kioltotta - Nagyapa bizonyára nem fog olyan drasztikus átalakuláson átmenni, hogy így vagy úgy, de beigazolódjék, miért is vonakodott a fedélzetre lépni. Cord még egyszer alaposan szemügyre vette Nagyapa szarupáncélos fejét - nemigen akaródzott neki teljesen föladni a reményt. A páncéltáblák között ragacsos, függőleges hasadékok nyíltak; két hete még ezekből sem látszott semmi. Úgy tűnt, mintha a hasítékok mentén Nagyapa kezdene szétesni. Ami azt is jelenti, hogy nőjenek bármilyen nagyra is, a tutajok nem élnek át egy teljes ciklust, hanem a sutangi évnek körülbelül ebben az időszakában kivirágzanak és elpusztulnak. Mindazonáltal attól nem nagyon kellett tartani, hogy Nagyapa az utazás vége előtt aggkori szenilitásba roskad.
Cord Nagyapára tekintett. Újra felötlött benne az előző gondolat - az öböl valamelyik szörnyetegét esetleg támadásra tudná bírni, s akkor a kormányzó meglátná, hogy azért mégsem olyan pipogya alak!
Mert szörnyek aztán voltak szép számmal. Cord letérdelt a fedélzet szélére, és a borszínű, mély csatorna tiszta vizét kémlelte. Szinte bármely pillanatban a szörnyek válogatott hada bukkanhatott a szeme elé.
Látott öt vagy hat alligátorteknőst. Testük jórészt csokoládébarna színű volt, páncélozott hátukat zöld és piros foltok tarkították, s alapjában véve nagy, lapos rákokhoz hasonlítottak. Helyenként olyan vastagok voltak, hogy az ember csak csodálkozhat, min lehetnek képesek megélni - mindamellett gyakorlatilag mindent felfaltak, egészen a sárig, amelyben meghúzódtak. Táplálékukat jókora falatokban és élve szerették bekapni, és ez egyik oka annak, hogy az ember nem szívesen úszkált az öbölben. Esetenként csónakokat is megtámadtak - most viszont hanyatt-homlok menekültek a csatorna partja felé, ami azt mutatta, hogy nemigen akartak összeakadni egy nagydarab úszó tutajjal.
A csatorna fenekén félméteres üregek árválkodtak gazdátlanul. Cord tudta, hogy normális esetben mindegyik lyukat egy-egy fej szokta kitölteni. A fejek csaknem kizárólag háromszoros állkapocsból álltak, amelyek mint valami csapda, türelmesen tátongtak. Fejük mögött rejtőző, hosszú, féregszerű testüket kinyújtva aztán időnként rácsaptak valami elhaladó zsákmányra. Az áttetsző, zászlóforma csápokkal hadonászó Nagyapa azonban őket is elijesztette.
Ezenkívül főleg apró élőlények csapatai tűntek fel - majd szigonyorrát a vízbe vágva, hirtelen riasztó skarlát villanás tört elő a nádasból a tutaj mögött balra. Cord mozdulatlanul figyelte. Ismerte ezt a teremtményt, bár az elég ritkán bukkant fel az öbölben, és még nem állapították meg helyét a rendszertanban. Gyors és kíméletlen ragadozó volt, elég fürge ahhoz, hogy felugorva, a levegőben kapja el a mocsári bogarakat. Egyszer Cord horgára akadt egy példány, s addig kínlódott, míg felvetette magát a lehorgonyzott tutajra, vadul dobálva magát mindaddig, amíg Cord agyon tudta lőni. Most nincs horgászfelszerelés. Talán egy zsebkendő is megtenné, ha megkockáztatná karja elvesztését...
- Micsoda fantasztikus teremtmények! - hallotta Dane hangját közvetlenül maga mögött.
- Sárgafejűek - mondta Nirmond. - Igen magas a hasznossági mutatójuk. Bogarakkal táplálkoznak.
Cord föltápászkodott. Nem lehetett elvacakolni az időt. A jobb oldali nádas tömve volt sárgafejűekkel, egész kolóniát alkottak. Némileg békaszerűek voltak, ember nagyságúak vagy; még nagyobbak. Az öböl általa ismert összes teremtménye közül Cord őket kedvelte a legkevésbé. Vékony lábaikkal a csatornát szegélyező hatméteres nádakba akaszkodtak, löttyedt, zsákforma testük ernyedten csüngött. Nagy ritkán mozdultak csak meg, de úgy tűnt, hogy hatalmas, kidülledt szemük a körülöttük zajló élet minden apró mozzanatát magába fogadja. Időnként egy bolyhos mocsári bogár elég közel jött, s ilyenkor valamelyik sárgafejű szélesre tárta roppant, fogaktól villogó függőleges szájnyílását, arca harangszerűen óriásira tágult, és a bogár máris az enyészeté lett. Lehet, hogy hasznosak, de Cord utálta őket.
- Tíz év múlva már bizonyára pontos ismereteink lesznek a part menti élet ciklusáról - szólt újra Nirmond. - Amikor felállítottuk az állomást a Yoger-öbölnél, még nem voltak itt sárgafejűek. A következő évben jelentek meg. Még ugyan felfedeztük rajtuk az óceáni lárvaélet nyomait, de átalakulásuk már majdnem teljes volt. Körülbelül harminc centiméter hosszúak...
Dane megjegyezte, hogy életük körforgása másutt már tökéletesen kialakult. A kormányzó távcsövön szemlélte a sárgafejűek kolóniáját, majd miután befejezte tanulmányozásukat, mosolyogva Cordhoz fordult.
- Mennyire vagyunk a telepektől?
- Úgy húszpercnyire.
- A megfejtés kulcsát feltehetően a Zlanti Medence rejti - töprengett tovább Nirmond. - Tavaszonként minden bizonnyal pezseg az élettől.
- Így is van - bólintott Dane, aki négy földi évvel ezelőtt már látta a sutangi tavaszt. - Szerintem már magáért a medencéért érdemes volt idejönnünk. A kérdés viszont változatlanul az, hogy az ilyesforma teremtmények - itt a sárgafejűekre mutatott - miképpen jutnak el oda?
Az óceáni áramlatokról elmélkedve, átsétáltak a tutaj másik oldalára. Kis híján Cord is velük tartott. De nem messze mögöttük, a tutajtól balra valami nagyot csobbant. Nem moccant; és a vizet kémlelte.
Egy pillanattal később meglátta a nagy sárgafejűt. Lecsusszant a nádról, amelybe csimpaszkodott, s ez okozta a csobbanást. Csaknem egészen a víz alá merült, és óriási vizenyős szemét kimeresztve, a tutaj után eredt. Cordnak úgy tűnt, mintha egyenesen rá nézne. Ekkor döbbent rá, miért nem szereti a sárgafejűeket. Ebben a zöldes tekintetben az értelemhez valami egészen hasonlót fedezett fel, valami idegenszerű gondolkodásmódot. Teljesen rendellenesnek látszott, hogy egy ilyen teremtmény értelemmel bírjon. Mi hasznát veheti vajon?
Végigfutott a hátán a hideg. A sárgafejű teljesen a víz alá bukott - nyilvánvalóan el akarta érni a tutajt. Rettenetes izgalom fogta el. Azelőtt soha nem látott még olyan sárgafejűt, amely a vízbe ereszkedett volna a nádasból. Lehet, hogy az a szolgálatkész szörnyeteg, amelyért annyira sóvárgott, a várakozástól eltérő módon jelentkezik?
Egy perccel később újra meglátta, amint ügyetlenül úszott a mélyben. Úgy tűnt, non akar egyből a fedélzetre kapaszkodni. Cord még látta, hogy Nagyapa kígyózó csápjai közé furakszik, s meghökkentően furcsa emberi mozdulatokkal tekergőzik köztük - aztán eltűnt a tutaj alatt.
Cord fölállt, és megpróbálta kiokoskodni, mi is történt. Úgy látszott, mintha a sárgafejű tudott volna a csápokról - minden egyes mozdulata céltudatosságra vallott. A fiúban felötlött, hogy mesélhetne róla a többieknek, de visszatartotta annak a diadalittas percnek a lehetősége, amikor a csatakos szörnyeteg esetleg hirtelen felbukkan, s ő mindenkit megelőzve lepuffantja. Mindenesetre ideje a tutajt a telepek felé irányítani. Ha addig semmi nem történne...
Feszülten figyelt. Már öt perc eltelt, és semmi nyoma a sárgafejűnek. Egyre csak töprengett, kissé nyugtalan is volt; aztán beállította a hőfegyvert, és rászorította Nagyapára. Kis idő múlva megismételte a műveletet. A homlokát elöntötte a verejték, és egyszerre tökéletesen megfeledkezett a sárgafejűről.
- Nirmond! - kiáltotta élesen.
Három társa a fedélzet közepe táján, a nagy páncélozott kúp mellett álldogált, s a telepek felé tekintett. A kiáltásra felkapták a fejüket.
- Mi van?
Cordnak egy pillanatra elszorult a torka. Hirtelen újra elfogta a rettegés. Valami nagy baj történhetett!
- Nem akar elfordulni a tutaj!
- Hát akkor ne vacakolj vele, égesd meg jó alaposan! - tanácsolta Nirmond. Cord a férfira nézett. Nirmond, mintha csak védeni akarná őket, néhány lépéssel Dane és Grayan előtt állt, és láthatóan izgatottság kezdett erőt venni rajta. Cord egymás után három helyen szorította a fegyvert a fedélzetre, de mintha Nagyapa váratlanul érzéketlenné vált volna a hőre. És ők továbbra is egyenletesen haladnak az öböl középpontja felé...
Cord végül mély lélegzetet vett, legerősebb fokozatra álította a hőfegyvert, és Nagyapa testéhez préselte. Egy jó tenyérnyi folt azonnal felhólyagosodott, megbarnult, majd elfeketedett...
Nagyapa megtorpant. Halálos mozdulatlanságba dermedt.
- Ez az! Csak így to... - Nirmond nem tudta befejezni az utasítást.
Iszonyatos rázkódás. Cord a víz felé tántorgott. Aztán a tutaj széle körös-körül felemelkedett, majd ágyúdörejhez hasonló robajjal visszacsapódott a vízre. Cord elvágódott, és hason fekve a fedélzetre lapult. Alatta felduzzadt Nagyapa teste. Még két hatalmas lecsapódás, végigfutó remegés. Aztán nyugalom. Körülnézett, hogy hol lehetnek a többiek.
Jó három méterre feküdt a központi kúptól. A kúp rejtélyes friss hajtásai közül vagy húsz-harminc vékony zöld ujjként görcsösen felé nyúlt. Túl messze voltak azonban tőle - a legközelebbi is több mint húsz centire.
De a többieket mind elkapta Nagyapa. A kúp tövében hevertek összegabalyodva, mozdulatlanul - zöld növénykötelek feszes hálója fonta be őket. A fiú óvatosan felhúzta a lábát, el volt készülve rá, hogy megmoccanására újabb földrengés lesz a válasz. De nem történt semmi. Nagyapa időközben továbbindult a korábbi irányban. A hőfegyver eltűnt. Vigyázva elővette vanádiai fegyverét.
- Téged nem kapott el, Cord ? - A kormányzó volt.
- Nem - válaszolt halkan. Most ébredt csak rá, hogy halottnak hitte őket. Kegyetlenül rosszul érezte magát.
- Mit csinálsz?
Cord ádáz dühvel fürkészte Nagyapa óriási, páncélozott fejét. A kúp belseje üreges volt - az állomás laboratóriumában arra a következtetésre jutottak, miszerint fő feladata az, hogy levegőt gyűjtsön magába, és ezáltal a felszínen maradjon a tutaj. De ugyanebben a központi egységben helyezkedik el az a szerv is, amely Nagyapa életműködéseit minden vonatkozásban szabályozza.
Csendesen megszólalt:
- Van egy puskám és tizenkét nagy erejű robbanótöltetem. Kettő éppen elég ahhoz, hogy darabokra menjen ez a kúp.
- Nem lesz jó, Cord! - hangzott a fájdalomtól elgyötört hang. - Ha ez a micsoda elsüllyed, mi is odaveszünk. Van a puskához altatólövedéked?
A fiú kénytelenségből a kormányzó hátához beszélt.
- Van.
- Akkor hát mielőtt bármit is tennél, altasd el Nirmondot meg a lányt. Lehetőleg pontosan a gerincükbe lőj, de semmiképpen se gyere közelebb.
Cord valahogy képtelen volt ellentmondani ennek a hangnak. Óvatosan felállt. Két tompa pukkanás hallatszott.
- Ez eddig megvan. - A hangja rekedt volt az izgalomtól. - Most mit kell tennem?
Dane nem válaszolt azonnal.
- Igazán sajnálom, de nem tudom. Néhány megfigyelésemmel segíthetek csupán. - Megint elhallgatott egy pillanatra. - Ez a monstrum nem akart megölni minket, pedig nagyon könnyen megtehette volna. Irtózatos ereje van. Láttam, hogy roppantotta ketté Nirmond lábát. Amint azonban feladtuk a harcot, már csak fogva tartott minket. Ők addigra már elvesztették az eszméletüket. Egyedül kell végigcsinálnod. Gondolom, téged is ezek a csápok vagy micsodák közé akart vetni, nem?
- Igen, azt hiszem - mondta Cord bizonytalanul. Persze hogy azt akarta. És bármelyik pillanatban újra megpróbálhatja.
- Az indáiból valamiféle bénító hatású anyagot szivárogtat belénk. Tudod, amolyan kis tüskékkel, hogy mozdulatlanná dermedjünk. - Egy percre elhalt a hangja, majd tisztán, árthatóan folytatta: - Meg kell mondjam, Cord, úgy látszik, hogy élelemnek raktároz el bennünket. Érted, mit jelent ez?
- Igen, értem.
- Most jött el a szemképződés ideje. Természetes folyamat az ilyesmi. Valószínűleg nem magának a tutajnak kellünk, hanem a szemek beéréséhez van szükség élő táplálék-alapanyagra. Az ember nem számíthatott erre, igaz? Itt vagy?
- Igen.
- Ameddig csak tudok, ébren akarok maradni. Még egy fontos dolgot kell megbeszéljünk: ez a tutaj valamilyen meghatározott irányba halad, valami neki kedvező hely felé. Elképzelhető, hogy ez valahol partközelben lesz. Akkor adhatsz neki, ha gondolod - egyébként mindent úgy csinálsz, ahogy jónak látod. De azért légy észnél, és várd ki a legjobb alkalmat. Semmi hősködés, világos?
- Vigyázni fogok. - Észrevette, hogy szinte bátorítóan beszél, mintha nem is a bolygó kormányzójához, hanem valamelyik pajtásához szólna.
- A lány azonnal elvesztette az eszméletét, de Nirmond borzasztó állapotban van. Csak legalább a karom ne fájna annyira... Talán ha öt-hat órán belül segítséget kapunk, még megúszhatjuk. Ha bármi lényeges történne, szólj.
- Rendben van - biztosította Cord szelíden. Aztán fegyverét Dane felé irányította, a lapockák között gondosan kikeresett egy alkalmas pontot, s újabb halk pukkanás hallatszott. A megfeszült test lassan elernyedt. Ennyi az egész.
Cord úgy vélte, nincs értelme, hogy a kormányzó ébren maradjon - útjuk ugyanis semmiféle part felé sem vezetett. A nádasokat és a csatornákat már elhagyták, és Nagyapa a legcsekélyebb mértékben sem módosított az útvonalán. Az öböl nyílt vize felé igyekezett, miközben már útitársak is csatlakoztak hozzá.
Ahogy Cord szétnézett, Nagyapa három kilométeres körzetében hét hatalmas tutajt számolt össze, s a három legközelebb lévőn friss, zöld hajtásokat is észrevett. Mindegyikük nyílegyenesen haladt előre - úgy tűnt, közös cél, a Yoger-szorosok háborgó központja vonzotta őket. És most már alig öt kilométernyi út állt előttük! A szorosokon túl pedig kavargó ködgomolyag rejti a jéghideg Mély Zlantit, a nyílt tengert. Könnyen lehet, hogy valóban a szemképződés ideje jött el, de sajnos nem úgy néz ki, mintha a tutajok az öbölben akarnák szétszórni magvaikat.
Emberi mértékkel mérve Cord egész jó úszó volt, és Dane tanácsa ellenére puskát meg kést is tartott magánál. Éppenséggel megpróbálhatná felvenni a küzdelmet az öböl ragadozóival. De még a legjobb esetben sem lenne túl nagy esélye. Meg alfán biztosan van más lehetőség is. Mindenesetre észnél kell lennie.
Senki sem fog időben a segítségükre sietni - előfordulhat ugyan, hogy valaki véletlenül erre jár, de hát ez eléggé valószínűtlen. Ha mégis a keresésükre indulnának, akkor is csak az Öböl-telepek környékén nézelődnének. Ott mindig egy sereg tutaj szokott horgonyozni, s joggal feltételezheti bárki, hogy azok közül vittek el egyet. Máskor is történnek váratlan dolgok, esetenként még emberek is eltűnnek, de mikorra kiderül, mi is történt voltaképpen, a segítség már rég elkésett. Feltehetően most sem lesz másként. Az elkövetkező néhány órában bizonyára senki sem fogja észrevenni, hogy a mocsarak elnéptelenedtek, a tutajok vándorútra keltek a szorosokon keresztül. A szorosoktól északra volt ugyan egy kis part menti meteorológiai állomás, ahonnan hébe-hóba felszállt egy helikopter, Cord mégis komoran volt kénytelen tudomásul venni, mennyire valószínűtlen, hogy az pont itt és most bukkanjon föl. Józan ésszel alacsonyan szálló sugárhajtású szállító repülőgépben sem reménykedhetett Senki sem fogja megtalálni őket.
Cord most döbbent rá igazán, milyen igaza volt a kormányzónak - egyes-egyedül saját magára számíthatott. Még soha életében nem érezte magát ilyen magányosnak. Csupán azért, mert előbb-utóbb úgyis meg kell vele próbálkoznia, egy olyan dologra vállalkozott, amelynek a sikertelenségéről meg volt győződve. Kinyitotta a fegyver tölténytárát, és kivett belőle ötven bénító hatású lövedéket, amelyeket aztán sietősen el is tett, mert egyelőre nem akart azon töprengeni, mire fogja végül használni őket. Még mintegy háromszáz töltény maradt a tárban, és a következő néhány perc alatt Cord szép sorjában vagy százat belelőtt Nagyapa fejébe. Várt egy kicsit. Még egy elefánt is elbágyadna, ha ennek az adagnak akár csak a felét kapná. Nagyapa viszont továbbra is a legnagyobb nyugalommal lapátolta a vizet. Testének néhány tenyérnyi foltja ha elzsibbadt talán - sejtjei nyilván nem voltak berendezkedve egy ilyen jellegű altatószer hatásának az átadására.
Akárhogy is törte a fejét, semmi nem jutott az eszébe, amit a szorosok elérése előtt még tehetne. Haladási sebességükből arra következtetett, hogy nem egész egy óra múlva már ott lesznek - és miután áthaladtak a szorosokon, megpróbálkozik majd az úszással. Az adott körülmények között bizonyára Dane sem ellenezné a dolgot. Hiszen ha ez a tutaj kiviszi őket a Mély Zlanti ködbe burkolódzó határtalan vizeire, a túlélésre gyakorlatilag a legparányibb remény sem marad.
Nagyapa időközben határozottan felgyorsult. Nem ez volt az egyetlen dolog azonban, ami egy kissé rémületbe ejtette a fiút. A tutaj alig észrevehető apró változásokon ment keresztül. A pörsenésszerű vörös rügyek, amelyek a kúp felső részét tarkították, fokozatosan kinyíltak. Legtöbbjük közepéből vékony, nedves, féregforma bíbornyúlvány türemkedett elő. Vakon tapogatózva, lassú tekergőzéssel két-három centiméterenként préselték egyre kijjebb és kijjebb magukat. A szarupajzsok közti sötét, függőleges hasítékok percről percre mélyebbek és szélesebbek lettek, és valami feketés, sűrű folyadék csepegett lassan majd mindegyikükből. Cord tisztában volt vele, hogy más körülmények között lenyűgözné ez az átalakulási folyamat. Most viszont gyanakvással figyelte a változásokat, nem tudta, mit jelentenek.
Aztán egyszerre valami borzalmas dolog történt. Grayan hangosan és iszonytatóan jajgatni kezdett, teste egészen kifacsarodott. Szenvedése nem tartott sokáig, mert egy újabb zsibbasztó lövedékkel Cord lecsendesítette. Az indák azonban rögtön szorosabbra fonódtak körülötte, rugalmatlanul, húsba vágóan, mintha valami hatalmas ragadozó madár zöldes karmai lennének. Ha Dane nem figyelmeztette volna...
Cord lassan leengedte a fegyvert, falfehér arca verejtékben úszott. Az indák vasmarkú szorítása-enyhült, s úgy tűnt, Grayan nem szenvedett újabb sérüléseket. Minden bizonnyal a lány lenne az első, aki azt mondaná, hogy Cord gyilkos dühét akár az emberi szellem gép elleni haragjának is lehetne tekinteni. Mindazonáltal a fiú még néhány pillanatig bőszen tajtékzott magában. Ha jónak látná, a tutajt egy perc leforgása alatt még mindig darabokra tépett és elemeire hullt süllyedő vegetációvá változtathatná.
Ehelyett azonban értelmesebb cselekvést választott. Hogy ne fordulhasson elő még egy ilyen szörnyűség, Dane és Nirmond nyugalmát is újabb lövéssel biztosította. Tudta, hogy két ilyen lövedék bármely emberi lényt legalább négy órára érzéketlenné tesz. Öt lövés pedig...
Megpróbálta elterelni a gondolatait ebből az irányból, de azok nem engedelmeskedtek az akaratának. Szívósan tartották magukat, s Cord végül nem bírta már megakadályozni a feltörésüket. Igen, történjék velük bármi, öt ilyen lövedék teljes eszméletlenséget bocsátana mindhármójukra, és tehetetlenségükben elpusztulnának valamitől. Csak ellenanyaggal lehetne megmenteni őket.
Elborzadt a gondolattól. Nem, semmiképpen sem tudná megtenni. Ez egyenlő lenne a meggyilkolásukkal. De aztán mégis azon kapta magát, hogy a fegyver makacsul emelkedik a kezében, s az öthöz szükséges további három lövést készül leadni társaira. Az utóbbi négy év során Cordnak most először támadt sírhatnékja - ugyanakkor viszont úgy érezte, apránként már kezdi érteni, mit is jelent az, hogy "légy észnél"; és más dolgok is megvilágosodtak lassanként előtte.
Alig harminc perc múlva meglátott egy hatalmas tutajt, amely vagy kétszáz méterrel előttük szelte a szoros fehéren habzó hullámait. Legalább akkora volt, mint Nagyapa, de rettenetesen küzdött az áradattal. Ahogy összetalálkozott az örvénylő áramlásokkal, hirtelen irányt változtatott, orra a víz alá bukott, teste megperdült. Aztán egy darabig egyenesen haladt előre, de az ár újra elsodorta. Végül megint a helyes irányba kormányozta magát. Cord úgy vette észre, hogy a tutaj mozgása eltér a növény vaksi tapogatózásától. Tudatosan harcolt választott útiránya megtartásáért, kitűzött célja eléréséért. Gyakorlatilag elsüllyeszthetetlennek látszott, miként a többi tutaj is.
Cord megmarkolta a kését, lehasalt, és szorosan a fedélzethez simult. A hullámok már közvetlenül előttük tomboltak. A tutaj összevissza dobálta a hátán, s ő mindegyre belevágta a kését a fedélzetbe, rácsimpaszkodott, és szívósan kitartott. A hideg víz harsogva csapott át fölötte. Nagyapa megremegett, mint egy dohogó gőzgép. A fiúba ekkor szörnyű gondolat hasított: a hullámokkal való csatája közben a tutaj esetleg eleresztheti öntudatlan foglyait. De igaztalanul alábecsülte Nagyapát. Ő is szívósan kitartott.
Aztán hirtelen vége lett. Sebesen vitte őket a tengerár. A közelükben még három másik tutaj is úszott, a hullámok összesodorták őket. Nem vonzódtak azonban egymás társaságához; miközben Cord bizonytalanul fölállt, és elkezdte levetni a ruháit, már jól láthatóan újra távolodtak egymástól. Egyikük fedélzete félig a víz alá merült, bizonyára túl sokat veszített a felszínen tartó levegőből. Mint valami kis hajó, lassacskán süllyedt lefelé.
Most már csak három kilométert kellene úsznia, hogy északi irányban elérje a partot. Onnan aztán alig félórás gyaloglással eljuthat a szorosok Központi Állomásához. Bár az áramlás irányát nem ismerte, a távolság legyőzhetőnek tűnt, s talán még kését és puskáját is magával tudja vinni. Képtelen lett volna megválni tőlük. Az öböl szörnyei a meleg sárban érezték jól magukat, és nemigen kalandoztak a szorosokon túlra. Persze a Mély Zlantinak is megvoltak a maga ragadozói, de a part közelében csak ritkán lehetett őket látni. Apránként kezdett felébredni benne a remény.
Cord szoros csomóba kötötte a ruháit, legalulra tette a cipőjét, s rá a többit. Feje fölött egyszer csak vékony, sivító, furcsán nyivákoló hangokat hallott. Felnézett. Négy, tengerre merészkedő óriási mocsári bogár körözött fölötte, mindegyikük hátán egy-egy láthatatlan utas. Valószínűleg ártalmatlan dögbogarak, de azért háromméteres szárnyszélességük tekintélyt parancsoló. Cordnak összerándult a gyomra, ahogy eszébe jutott róluk az a fogát dühödten vicsorító bogárutas, amit az állomás mellett terített le.
Egyikük lustán siklani kezdett feléje, majd újra a magasba emelkedett, végül megint leereszkedett, és a kúp fölött lebegve megállapodott. Az oktalan állatot irányító bogárutast egyáltalán nem a fiú érdekelte. Nagyapa vonzotta őt! Cord lélegzet-visszafojtva figyelt. A kúp teteje mostanra már a bíborszínű, féregforma nyúlványok lassan kígyózó eleven nyüzsgésévé vált. A bogárutas szemében feltehetően csábítóan ehető tápláléknak tűntek. A bogár könnyed lebegéssel leereszkedett a kúpra. A zöld indák villámsebes csapdaként összezárultak a szimbiózis körül. A törékeny szárnyak szétmorzsolódtak, és szinte belepréselődtek a hosszú, lágy testbe.
Alig egy pillanattal később Nagyapa újabb zsákmányt szerzett. Áldozata ezúttal a tenger adománya volt. A másodperc törtrésze alatt játszódott le az egész. Egy apró, gumiszerű, fókára emlékeztető teremtmény kétségbeesett gyorsasággal a tutaj szélére vetette magát; mintha menekült volna valami elől. Sorsát azonban így sem kerülhette el - az indák azonnal a kúphoz rántották, és a bogár mellett keményen leszorították.
Cordnak a rémülettől a lélegzete is elállt, de nem a hihetetlen könnyedségű zsákmányszerzés láttán. Rádöbbent helyzete tökéletes kilátástalanságára. Semmi esélye sincs többé arra, hogy úszva elérje a partot. Vagy negyven méterre tőlük felbukkant a gumiszerű élőlényt üldöző ragadozó. Villanásnyi időre jelent meg csupán, amint éppen visszafordult a tutajtól, de Cordnak ennyi tökéletesen elég volt. Elefántcsontszínű teste és tátongó állkapcsa olyannyira emlékeztetett a földi cápa jellegzetességeire, hogy Cordnak a természetét illetően sem lehettek kétségei. A Mély Zlanti fehér gyilkosainak volt azonban egy olyan szokásuk, amely révén lényegesen eltértek földi másuktól - ahol csak megjelentek, mindig ezren és ezren vonultak együtt.
Cord összeroskadt a hihetetlen balszerencse súlya alatt. Csomóba kötött holmiját szorongatva a partot kémlelte. Figyelmét viszont most már egyre csak a hullámok árulkodó fodrozódásai kötötték le. A felszínen meg-megvillantak a hosszúkás, elefántcsontszín testek, majd ismét eltűntek a mélyben. Körülöttük kétségbeesett halrajok vágódtak ki a vízből, egy darabig csillámló permetfelhőként lebegtek, aztán visszazuhantak a habokba.
Ha megkockáztatná az úszást, az előtte álló útnak még egy töredékét se tudná megtenni - ezek a fenevadak ízekre szednék. Nem telt bele azonban egy perc, és rádöbbent, hogy sorsa mindenképpen megpecsételődött. Nagyapa elkezdett enni.
A kúp oldalán végigfutó mély hasítékok mindegyike egy-egy száj volt. Ez idáig még csak egyikük lépett működésbe, de a tutaj egyelőre azt sem tudta elég nagyra nyitni. Az első falatot viszont már valahogy csak magába tuszkolta; az indák kitépték az utast a bogár nyakának bolyhos szőrzetéből. Bármilyen kicsi is volt, Nagyapának mégis jó néhány percébe tellett, hogy eltüntesse. De azért ez mégiscsak a kezdet jele.
Cord idegei lassanként kezdték felmondani a szolgálatot. Ruhacsomóját gyűrögetve fásultan gubbasztott, és, nemigen vett róla tudomást, hogy a tutajon időnként átcsap a jéghideg víz, s ő immár szakadatlanul reszket. Ennek ellenére Nagyapa minden rezdülését figyelemmel kísérte. Következtetései szerint még legalább három-négy órába telik, míg valamelyik sötét szájnyílás elég rugalmas és energikus lesz, és valamelyik embertársa bekebelezésére is képessé válik. Hogy ez megtörténik-e vagy sem, a jelen körülmények között társai szempontjából gyakorlatilag mindegy, sajnos. Ettől függetlenül Cord elhatározta, hogy abban a pillanatban, amikor Nagyapa megkísérli elpusztítani valamelyiküket, szitává lövi a tutajt. Akárhogy is nézzük, az elefántcsontszínű ragadozók kevésbé visszataszítóan falják fel áldozataikat. Ha mást nem is, a halál nemét még mindig saját akarata szerint választhatja meg. Egyetlen aprócska reménysugár maradt: a meteorológiai állomás helikoptere még talán megpillanthatja őket...
Időközben kimerülten, de lázasan töprengett, vajon mi okozhatta a tutajok rejtélyes átalakulását. Arra már rájött, hogy hova visz az útjuk. A szorosokban szétszórt láncot alkotó tutajok a planktontól hemzsegő Zlanti Medence felé haladtak, amely még több mint ezer kilométerre volt tőlük északi irányban. Azt még csak el lehet képzelni, hogy magvainak a legelőnyösebb környezetben való szétszóródása érdekében még egy ilyen mozgó tavirózsa-tutaj is hosszú vándorútra kel. Arra azonban már semmiféle magyarázatot nem lehet találni, mitől vált ilyen hirtelen mohó és erőszakos ragadozóvá.
Legközelebb a fókához hasonló kis gumiszerű lény került sorra. Az indák kettéroppantották a gerincét, azután felvonszolták az egyik szájhoz, amely először a válláig nyelte el, majd komótosan a többi részét is magába készült gyűrni. Egyelőre viszont még egy kicsit nagy volt ez a falat neki. Közben újabb nyivákoló hangok hallatszottak felülről, és pár percen belül két másik tengeri bogár is csapdába esett, szinte egyazon pillanatban.
Nagyapa szépen elrakosgatta őket az éléskamrájába. Azután kiköpte a döglött fókaforma lényt, és magába tömött még egy bogárutast. A másik utas váratlanul elrugaszkodott hordozójáról, és fogát vadul belevájta az egyik indába, mire az ismét megragadta, és gyilkos erővel a fedélzethez vágta.
Cord esztelen haragra gyulladt Nagyapa ellen. Egy bogár megölése nem több, mint ha az ember letör egy faágat, hiszen az is csaknem teljesen tudattalan. De az utas iránt rokonszenvet érzett, mert megnyilvánulásaiban értelmes cselekvéseket vélt felfedezni. Ebben a vonatkozásban az utas feltétlenül közelebb állt az emberhez, mint a monstrumhoz, ami gépiesen, bár nem kevés sikerrel őt is meg az embereket is csapdába ejtette. Aztán Cord gondolatai megint elkalandoztak, s azon kapta magát, hogy ezeken a különös szimbiózisokon töri a fejét, amelyekben két olyan eltérő teremtmény, mint például a bogár és utasa, idegrendszerei révén olyannyira összekapcsolódik, hogy úgyszólván egy szervezetként működik. Az arcára hirtelen döbbent felismerés ült ki. Megvan! Megtalálta a megoldást!
Sietve talpra állt, az izgalomtól egész testében remegett. Fejében már tökéletesen kész volt a terv. Gyors mozdulatára vagy tucat hosszú inda azonnal kifeszült, nyújtózkodni kezdett feléje, vadul kereste őt. Nem érték ugyan el, de dühödt reagálásuk láttán Cord kővé dermedt, moccanni se mert. A fedélzet reszketett a talpa alatt, mintha a fiú elérhetetlenségén dühöngene. De nem tudott akkorát taszítani rajta, mint a széleken, s képtelen volt az indák szorításába hajítani. Azért csak jó lesz vigyázni! Cord óvatosan lopakodott a kúp kőről, míg elérte a tutaj elülső részén kiválasztott helyet. Aztán várt. Hosszú-hosszú percekig moccanás nélkül állt. A szíve már nem vert olyan szaporán, a tutaj felszínének rendellenes, haragos rázkódása lassanként csillapult, s végül az utolsó indák is feladták a vak tapogatózást. Mikor majd újra elindul, nem lenne éppen haszontalan dolog, ha Nagyapát néhány másodpercig kételyek gyötörnék a hollétét illetően.
Hátrafordult, hogy megnézze, mennyire távolodtak el a szorosok Központi Állomásától. Nem tudta pontosan meghatározni, de úgy egy órája elhaladhattak már mellette - s ez még a legpesszimistább számítások szerint sem túl sok, feltéve, ha minden rendben megy. Azon már aztán nem törte a fejét, hogy ez a "minden" mit is foglalhat magában, hiszen még egy sereg előre nem látható dolog jöhet közbe. Ha túlságosan belebonyolódna a fantáziálásba, tervét esetleg képtelen lenne megvalósítani.
Roppant elővigyázatosan cselekedni kezdett. Bal kezébe tette át a kést, fegyverét egyelőre még nem vette elő. Jobbjával lassan a feje fölé emelte a szorosan összekötözött ruhacsomót, s egy ideig kereste rajta a legmegfelelőbb fogást. Aztán hosszú, egyenletes ívű lendítéssel áthajította a kúpon, csaknem a tutaj túlsó szélére. A batyu nagyot puffanva csapódott az átázott fedélzetre. A tutaj széle villámgyorsan felgörbült, hogy a különös zsákmányt a nyújtózkodó indák közé vesse. Ugyanebben a pillanatban Cord veszett iramban rohanni kezdett előre. Már-már úgy tűnt, sikerült tökéletesen megzavarnia Nagyapát, de ekkor a fedélzet felpúposodott, s ő elvágódott. A víztől már csak alig több mint két méter választotta el. Amikor a tutaj pereme visszaereszkedett, kétségbeesetten előrevetette magát.
Egy másodperccel később már a tutaj orra előtt hasította a jéghideg, áttetsző vizet, lebukott, majd újra feljebb emelkedett. A tutaj már a feje fölött úszott. Táplálékszerző gyökerei erdejében apró tengeri élőlények hada nyüzsgött. A fiú kitért egy széles, üvegszerű, zöldesen imbolygó csáp elől, de egy másik enyhén oldalba taszította, és kissé megperzselte a bőrét. Cord vaksin továbbevickélt a tutaj alját borító nyálkás, fekete hajgyökerek kusza szövevényének hálójában. Egyszer csak zöldes derengésre lett figyelmes. Feltornázta magát a víz színére, és a kúp belsejében találta magát.
Félhomály, forró, áporodott levegő. Hullámok csapdostak körülötte, ismét el akarták ragadni. Nincs semmi, amiben megkapaszkodhatna! Aztán felnézett, és jobb kéz felől, a kúp belső görbületébe olvadva, mintha csak a tutajnak örök időktől fogva szerves tartozéka lenne, a békaforma, ember nagyságú sárgafejű lapult.
A tutajutas...
Cord felnyúlt, és megragadta a Nagyapával szimbiózisban élő teremtmény petyhüdt hátsó lábát, derékig kihúzódzkodott a vízből, s gyors egymásutánban kétszer belevágta tórét a tutaj irányítójának testébe. A sárgafejű álmosan nyitogatta vizenyős, zöld szemét.
A bogárutasok általában nem tudtak azonnal leválni gazdáikról. Cord ügy vélte, hogy ennek a békaszerű teremtménynek is némi időbe telik, míg védekezni tud. Valóban, csak a fejét fordította el, de szájával belekapott Cord bal karjába a váll alatt. Szabadon maradt jobbjával a fiú belevágta kését ellenfele kidülledt szemébe, mire a sárgafejű hátrahőkölt, kitépve Cord markából a tőrt.
A fiú lejjebb csúszott, mindkét karjával átfogta a nyálkás lábat, és teljes súlyával rácsimpaszkodott. Az utas néhány pillanatig csüngött még, majd ezernyi idegvégződése cuppogó, reccsenő hangok kíséretében levált a tutajról, végül a sárgafejű Corddal együtt belezuhant a vízbe.
Ismét feketés hínárgyökerek erdeje, és Cord újabb két elektromos ütést érzett a hátán meg a lábán. Fuldokolva továbbkínlódta magát. Alatta feltűnt egy pillanatra a fura, emberi mozdulatokkal tekergő-kígyózó test, majd a fiút hirtelen roppant víztömeg sodorta el, taszította feljebb, ahogy a tekergőző testet valami óriási elefántcsontszín villanás elragadta.
Cord a tutaj mögött négy méterrel bukott fel a vízből. A távolság biztosan nagyobb lett volna, ha Nagyapa közben nem lassul le. Kétszeri próbálkozás után fölvergődött a fedélzetre, kimerülten lerogyott, s egy jó darabig csak zihált meg görcsösen köhögött. Nagyapa most semmi jelét nem mutatta annak, hogy visszautasítaná a társaságát. Mintha korábbi önmagát próbálná felidézni, néhány inda komolyabb meggyőződés nélkül még rándult egyet-kettőt, amikor Cord odabotorkált a többiekhez, hogy megnézze, életben vannak-e. De végül mégsem lépett hozzájuk. Sürgető tennivalói voltak, és sokkal biztosabb volt abban, hogy életben vannak, semhogy ő maga kísérelje meg az eszméletre térítésüket. Kivette Grayan oldaltáskájából a hőfegyvert. Nagyapa ekkor már mozdulatlanul lebegett a vízen.
Cord még nem tért teljesen magához, máskülönben biztosan nyugtalankodott volna, vajon az irányitójától ilyen erőszakosan elszakított Nagyapa képes-e még egyáltalán az önálló mozgásra. A tépelődés helyett kiokoskodta, merre lehet nagyjából a szorosok Központi Állomása, kiválasztott egy alkalmas pontot a fedélzeten, s a hőfegyvert finoman Nagyapához szorította.
Először nem történt semmi. Cord türelmesen babrált a fegyveren, majd egy fokozattal magasabbra kapcsolta. Nagyapa gyengén megborzongott. Cord felállt.
Kezdetben lassan és tétovázva, aztán célja irányában már kitartóan - bár ismét tudattalanul - haladva, Nagyapa elkezdett lapátolni a szorosok Központi Állomása felé.
Etédi Péter fordítása