James Blish - Közös idő
”...a napok lassan mentek körbe-körbe,
végtelenül és egyhangúan. mint körök a térben.
Idő és időszeletek!
Hány évszázadról mesélt már az ágyam,
miközben együtt ringott a hajóval
órákon és éveken át."
(Herman Melville: Mardia)
I.
Ne mozdulj!
Amikor Garrard felébredt, ez volt az első gondolata, és talán ez mentette meg az életét. Leszíjazva feküdt, és csak hallgatta a gépek dohogását. Ez már önmagában is rosszat jelentett; nem lett volna szabad hallania a gyorsítást.
Máris elkezdődött volna? - gondolta.
Egyébként minden olyan volt, mint máskor. A DFC-3 csillagközi sebességre kapcsolt, és ő még mindig él, s a hajó is működik. Ebben a pillanatban elérik a fény sebességének 22,4-szeresét, vagyis másodpercenként 4.157.000 mérföldet tesznek meg - ez már derekas sebességnek számít.
Garrard tulajdonképpen meg sem volt lepve. A két előző kísérlet hajói a gyorsítás pillanatában sodródtak el az Alfa Centauri felé; a spektroszkópiának köszönhető, a másodperc töredékéig tartó utolsó kép Dobbler-váltást mutatott, pontosan azt, amit Haertel jósolt erre a gyorsításra vonatkozóan.
Nem mintha Brown és Cellini nem követték volna az utasításokat; egyszerűen soha többé nem hallottak felőlük.
Lassan kinyitotta a szemét. Rettentő súly nehezedett a szemhéjára. Abból ítélve, hogy teste milyen erővel nyomódik a dívány felszínéhez, a nehézkedési erő normálisnak mondható; és mégis, szemhéját szinte képtelen volt megmozdítani.
Hosszú összpontosítás után végre nyitott szemmel feküdt. A közvetlen előtte lévő műszer a könyöke fölé ért. Még mindig csak a szemét mozgatva, leolvasta a mérőket. Sebesség: 22,4 c. Géphőmérséklet: normális. Szobahőmérséklet: 37 °C. Légnyomás: 778 mm. Üzemanyag: N°. 1. tank: tele, N°. 2. tank: tele, N°. 3. tank: tele, N°. 4. tank: 9/10 részben tele. Gravitáció: 1 g. Naptár: mozdulatlan.
Jobban megnézte, bár a szemével csak igen lassan tudta a tárgyat megcélozni. Persze, a naptár egyben bonyolult óraszerkezet is volt, mely a másodperceket éppúgy mutatta, mint a kettős csillaghoz indított tízhónapos út egészét. De semmi kétség: a másodpercmutató nem mozdult.
Ez volt a második rendellenesség. Garrard fel akart állni, hátha elindíthatná az órát.
Talán csak átmeneti hibáról van szó, s már az is elmúlt. Azonnal eszébe jutott a szigorú parancs, amelyet még az út kezdete előtt, egy hónapja vésett az agyába.
Ne mozdulj!
Ne mozdulj mindaddig, míg mozgás nélkül a lehető legalaposabban fel nem mérted a helyzetet. Bármi is ragadta el örökre és emberi ész számára fel nem foghatóan Brownt és Cellinit, az a veszély most is fennáll, és még számolni sem lehet vele. Nagyszerű emberek voltak, intelligensek, leleményesek, tökéletesen, ám nem túlzottan képzettek - a program legjobb emberei voltak. Hajóikba, éppúgy, mint a DFC-3-ba, minden előre látható zavar ellen műszereket építettek be. Tehát ha baj történt, azt csak valami egyszerű dolog okozhatta - s az is csak egyszer fordulhatott elő.
Hallgatta a gép dohogását. Egyenletes, nyugodt zaj volt, nem túl hangos, de nagyon zavaró. Azt hitték, a gyorsítás nem hallható; az első, kísérleti, ember nélküli hajókon készített hangfelvételek nem tartalmaztak semmiféle zajt. Nem mintha zavart jelzett volna a gyorsítás műveletében, csak éppen nem volt rá magyarázat.
Pedig volt oka. De még mielőtt ezen eltöprengett volna, Garrard még egy nagy levegőt akart venni.
Elképedve vette észre, hogy magához térése óta még egyszer sem vett levegőt. Ettől ugyan cseppet sem érezte magát kényelmetlenül, a felfedezéstől olyan pánikba esett, hogy csaknem felült. Szerencsére - a pánik csillapodtával legalábbis úgy tűnt - a furcsa letargia, mely elnehezítette a szemhéját, a testére is átterjedt, mert a szándék elaludt, még mielőtt erőt gyűjthetett volna. És a pánik, noha egy pillanatig elementáris erejű volt, pusztán intellektuális síkra korlátozódott. Nyugtázta, hogy légzéshiánya semmilyen kellemetlenséget nem okoz - legalábbis egyelőre -, egyszerűen így van, bár a jelenség még magyarázatra vár...
Az is lehet, hogy megöli. De most még él.
Zümmögő gépek, súlyos szemhéj, hiányzó légzés, álló naptár. A négy jelenség nem állt össze egésszé. A kísértés, hogy valamit megmozdítson - hacsak a nagylábujját is -, erős volt, de Garrard leküzdötte. Csak rövid ideje van ébren - legfeljebb félórája -, és máris négy rendellenességet tapasztalt. Nyilván van több is; e négynél talán apróbbak, finomabbak, de még így, mozdulatlanul is megfigyelhetők. Úgysincs semmi tennivalója, csak magával kell foglakozni; a program - abból a feltételezésből kiindulva, hogy Brown és Cellini azért nem jöttek vissza, mert a gyorsításnál támadt valami zavar - a DFC-3 esetében a gyorsítás egész műveletét a számítógépre bízta. Garrard a szó szoros értelmében csak utas volt. Ha a gyorsításnak vége, akkor majd beleszólhat...
Tik. Halk, mély kattanás volt, mint mikor a borosüvegből kihúzzák a dugót. Mintha a jobb oldali műszerfal irányából hallatszott volna. Erővel ellenállt, hogy fejét fel ne kapja a párnáról. Szemét lassan abba az irányba fordította.
Nem látott semmit, ami a hangot okozhatta. A hőmérő nem jelzett változást, tehát nem lehetett szó a differenciál összehúzódását vagy kitágulását kísérő hangjelenségről. Más magyarázat pedig nem jutott eszébe.
Becsukta a szemét - kiderült, hogy ez éppoly nehéz, mint kinyitni -, s megpróbálta felidézni, mit mutatott a naptár, amikor mesterséges álmából magához tért. Miután határozott - és megítélése szerint helyes - kép állt előtte, Garrard újra felnyitotta a szemét. A hang a naptárból jött, a másod percet jelezte. Most újra mozdulatlan volt, látszólag állt.
Nem tudta, rendes körülmények között mennyi idő alatt ugrik egyet; ez a kérdés sohasem merült fel benne. Annyi bizonyos, hogy a szem nem képes követni a másodpercek végén bekövetkező ugrást.
Csak most döbbent rá, mennyi mindent kellett ehhez átgondolnia. A naptár tehát működik. Most elsősorban azt keli megtudnia, mennyi időbe telik, míg újra elmozdul...
Számolni kezdett, hozzáadva a mintegy öt másodpercnyi elvesztegetett időt. Egy-és-hat, egy-és-hét, egy-és-nyolc...
Idáig jutott a számolásban, amikor hirtelen mintha a poklok fenekén találta volna magát.
Most először és teljesen indokolatlanul egyre növekvő, bénító félelem futott az az erein. Belei csigalassúsággal álltak össze egy csomóba. Testét gyenge, lassú lüktetés fogta el - nem rázta meg, inkább a végtagjait csavarta ki, s ruhája alatt a bőrét tette libabőrössé. A zümmögéshez most egy újabb hang társult, valami mennydörgésféle, mely mintha a fejében támadt volna. A félelem csak nőtt, már fájdalmas volt, görcsös ingerek jöttek, izmai megfeszültek, hasán, vállán és karjain görcsös izomfeszülést érzett. Érezte, hogy lassan összegörnyed, s ezzel szemben tehetetlen volt - valami iszonyatos erejű bénultság keríti a hatalmába...
Órákig tartott. A mélyponton Garrard agya, személyisége teljesen kialudt, egész valója egyetlen rémület maradt. Amikor az értelem nélküli érzelem égő pusztaságában lassan pislákolni kezdett a visszatérő értelem, Garrard ülő helyzetben találta magát, s látta, hogy egyik karjával visszalökte a műszerfalat, s az már nem lóg be a teste fölé. Ruhája átizzadt, befülledt, átforrósodott. Tüdeje enyhén sajgott, bár még mindig nem lélegzett.
De hát mi történt? Ez ölte meg Brownt és Cellinit is? Mert őt megöli - ebben biztos volt -, ha többször visszatér. Elég, ha csak kétszer megtörténik, ha a következő kettő hamar követi az elsőt. A legjobb esetben nyálazó idiótát csinál belőle; s noha a számítógép a hajóval együtt visszaviszi a Földre, nem lesz képes beszámolni erről az értelmetlen félelemviharról.
A naptár szerint az örökkévalóságig tartó pokoljárás három másodpercig tartott. Mialatt méltatlankodva nézte, ismét elhangzott a tik, s ezzel a roham időtartamát kegyesen négy másodpercre emelte. Garrard makacs eltökéltséggel újra számolni kezdett.
Gondosan ügyelt arra, hogy számolása egyenletes legyen; bármi egyéb probléma merüljön fel közben, bármilyen érzelmi vihar kavarja is fel, agya hátsó részében nem áll le az automatikus folyamat. A valóban kényszerítő erejű számolást nem szakíthatja meg semmi - sem szerelmi eksztázis, sem birodalmak összeomlása. Garrard tudta, milyen veszélyeket rejt az, ha agyában ilyen mechanizmusokat állít fel, de azt is tudta, milyen nagy szüksége van arra, hogy tudja, miképpen jár az óra. Már kezdte sejteni, mi történik vele - de mielőtt ezt a tudást felhasználhatná, szüksége van a pontos mértékre.
Természetesen rengeteg elmélet született arról, hogy milyen hatással lehet a gyorsítás a pilóta szubjektív idejére, de egyikkel se mentek sokra. A fény sebessége alatt a pilóta szubjektív ideje egybeesik az objektív idővel. A fény sebessége közelében a földi megfigyelő számára a hajó fedélzetének ideje látszólag erősen lelassul, a pilóta azonban nem érez lényeges különbséget.
Minthogy a jelenleg ismert két relativitáselmélet szerint - kissé eltérő okokból ugyan - a fény sebességénél gyorsabban lehetetlen repülni, egyik elmélet sem foglalkozott azzal a kérdéssel, hogy vajon mi történik a fény sebességénél gyorsabban haladó hajó fedélzetén. Ezek az elméletek nem feltételezték ilyen hajó létezését. A DFC-3 azonban a Haertel-féle transzformáció elve alapján épült, amely nem relativista elmélet volt: azt mondta, hogy a fény sebességét meghaladó utazás esetében a repülés kezdetén és végén eltelt idő azonos a hajó és a megfigyelők saját idejével.
S minthogy a hajó és a pilóta ugyanannak a rendszernek a részei, a Haertel-egyenletben ugyanaz vonatkozik rájuk, ezért soha senkinek sem jutott eszébe, hogy a hajó és a pilóta ideje eltérhet. Még a gondolat is nevetséges.
Egy-és-hétszázegy, egy-és-hétszázkettő, egy-és-hétszázhárom, egy-és-hétszáznégy... A hajó saját idejét tartotta, mely megegyezett a megfigyelők idejével. Tíz hónap múlva megérkezik az Alfa Centaurihoz. A pilóta viszont Garrard-időt tartott, és a dolog kezdett olyan látszatot ölteni, hogy ő sohasem érkezik meg.
Ez a lehetetlenség elég valószínű volt. Valami - majdnem bizonyosan a fény sebességét túllépő gyorsítás eddig nem sejtett, az emberi metabolizmusra gyakorolt mellékhatása, mely hatást a robotokkal végzett próbarepülések során nem tudtak tanulmányozni - jócskán felgyorsította Garrard szubjektív időérzékelési képességét.
Amint a naptár belseje energiát kezdett kibocsátani, a másodpercmutatót lassú remegés fogta el. Hétezer-negyvenegy, hétezer-negyvenkettő, hétezer-negyvenhárom... 7058-nál tartott, amikor a mutató a következő fokra kezdett ugrani. Percekig tartott, míg átugrotta a pici távolságot, és még ennél is tovább, mire teljesen megnyugodott. Csak ezután következett a hang.
Tik. Teljes mozdulatlanságban, de lázasan kezdett számításokat végezni. Minthogy nagy számok elgondolása tovább tart, mint a kicsiké, a két "tik" között eltelt idő közelebb állhat a 7200-hoz, mint a kapott 7058-hoz. Egy gyors visszaszámolással megkapta, amit akart: a hajó ideje szerinti egy másodperc megfelel két Garrard-órának.
Az ő ideje szerint tehát két teljes órán át számolt? Nem látszott kétségesnek. Vagyis hosszú út áll előtte.
Hogy pontosan milyen hosszú, attól azért maga is meglepődött. Az idő alaposan lelassult a számára, mégpedig 7200-ad részére. Ezek szerint 672.000 hónap múlva érkezik meg az Alfa Centaurihoz.
Ami annyi, mint...
Hatezer év!
II.
Garrard még hosszú ideig ült bénult mozdulatlanságban, a verejték Nessus-ingében, amely miatt még lehűlni sem tudott. Persze nem volt semmi, ami sürgette volna.
Hatezer év. Élelemre, vízre, levegőre ugyan nem lesz gondja, akár hatezer, akár hatvanezer évig sem; mindaddig, míg az üzemanyag tart, a hajó mindazt előállítja, amire szüksége van... az üzemanyag pedig önmagát táplálja. Még ha három objektív, hajóidő szerinti másodpercenként akarna is enni, nem kellene attól tartania, hogy elfogy az élelem... (Akkor jutott eszébe, hogy ez persze képtelenség, hiszen a hajónak a rendelés felvétele után több másodpercnyi időre lenne szüksége az étel elkészítésére és feltálalására, tehát Garrard-idő szerint legfeljebb naponta egyszer ehet.) A készletek előállításának e módjával a mérnökök jó előre kiküszöböltek számos katasztrófát a DFC-3 fedélzetén.
Arra azonban senki sem gondolt, hogy valamilyen mechanizmus segítségével Garrardot is korlátlan ideig karbantartsák. Hatezer év múlva csupán vékony porréteg marad belőle a DFC-3 közömbösen csillogó, vízszintes felületén. Holtteste még megmarad egy ideig - hiszen a hajó belseje steril -, de aztán könyörtelenül felfalják a baktériumok, melyeket maga hozott be az emésztőrendszerében. Amíg él, szüksége van ezekre a baktériumokra, melyek fontos szerepet játszanak B-vitamin-szükséglete előállításában, de mihelyt megszűnt egy élő pilótára jellemző bonyolult és kényesen kiegyensúlyozott szervezet lenni, felfalják, mégpedig lelkiismeret-furdalás nélkül.
Garrard tehát meghal, még mielőtt a DFC-3 túl messzire kerülne a Soltól; és amikor a hajó 12 000 esztendő múlva visszatér a Földre, neki már a múmiája sem lesz a fedélzeten.
Miközben mindezt hideg fejjel végiggondolta, érthetetlen borzongás fogta el, mely csak nem akart csillapodni; valami sietség és izgatottság volt benne, mégsem az a fajta borzongás volt, ami az embert halálos ítélete megértésekor elfogja. Szerencsére nem volt olyan heves, mint az előző emocionális roham, és amikor két "tik" után elmúlt, nem hagyott benne mást, mint kétkedést.
És ha ez az időnyúlási effektus csak mentális? Lehet, hogy teste egyéb funkciói a hajó idejét követik; Garrard egyelőre nem győződött meg az ellenkezőjéről. Ha igen, akkor mozogni is csak a hajó ideje szerint tud, és a legegyszerűbb feladatokat is csak hónapok alatt képes végrehajtani.
Ha így van, akkor viszont életben marad. Az Alfa Centaurira érve agya ugyan hatezer évvel öregebb lesz, s talán annyival bolondabb is, mint a teste, de élni fog.
Ezzel szemben, ha testi funkciói ugyanolyan gyorsak, mint időérzékelése, akkor nagyon óvatosnak kell lennie. Csak lassan mozoghat, a lehető legkisebb erőkifejtéssel. Itt van például egy egészen egyszerű kézmozdulat, amivel felemelünk egy ceruzát: a ceruza nyugalmi helyzetéből kb. 60m/sec2 gyorsulással kerül át ismét nyugalmi helyzetbe, de közben ugyanekkora lassítást is végzünk. Ha Garrard ugyanilyen módon, a hajó ideje szerint akarna egy egykilós súlyt felemelni, akkor Garrard-idő szerint mintegy 4800m/sec2 gyorsulást kellene alkalmaznia, vagyis 450 kp erőt kellene kifejtenie.
Elsősorban nem is arról van szó, hogy ez lehetetlen - csak éppen akkora erőt kellene kifejtenie, amellyel akár egy bedöglött dzsipet is eltolhatna. Csupán alkarja erejével fel sem tudna emelni egy ceruzát; ehhez a hátizmaira is szüksége lenne.
Az emberi test pedig nem alkalmas hosszú időn keresztül ekkora erő kifejtésére. Még a legerősebb profi súlyemelő sem képes teljes erőbedobásra a nap minden percében.
Tik. A naptár jelzett újra; ismét eltelt egy másodperc. Vagy újabb két óra. Ami azt illeti, egy másodpercnél többnek, de két óránál kevesebbnek tűnt. A szubjektív idő nyilván rendkívül bonyolult mérték: Még ebben a mikroidejű világban is - Garrard legalábbis úgy érezte, itt valami ilyesmi működik - a két jelzés között eltelt idő rövidebbnek tűnik, ha belemélyed valamilyen problémába. Ez jól is jön az ébrenlét időtartama alatt, de valódi segítséget csakis akkor jelent, ha teste többi része nem az agya szerinti időt tartja. Ellenkező esetben rendkívül aktív s talán nem is elviselhetetlen intellektuális életet élhet hosszú évszázadokig az ébrenlét óráiban, és szerencsére csaknem ugyanannyi időt át is fog aludni.
Mindkét probléma - vagyis hogy teste mennyi erőt képes kifejteni, és hogy szelleme mennyi ideig képes megpihenni - együttesen jelentkezett gondolatai előterében, miközben még mindig tehetetlenül ült ágyán, s teljesen összekeveredtek. A "tik" után a hajó - legalábbis az a része, amit Garrard beláthatott - ismét mozdulatlanságba merevedett. A gépzaj - már amennyire megítélhette - nem változtatta frekvenciáját, sem amplitúdóját. Még mindig nem vett levegőt. Nem mozdult, nem változott semmi.
Az a tény, hogy rekeszizmában és mellkasában még mindig nem észlelt változást, arra a következtetésre vezette, hogy teste nyilván a hajó idejét tartja, különben oxigénhiány következtében már régen nem tudna magáról. Ez a feltevés magyarázatot adott arra a két, elviselhetetlenül hosszú, látszólag indokolatlan érzelemkitörésre is, amelyektől annyira szenvedett: mindössze arról volt szó, hogy belső elválasztású mirigyei válaszoltak intellektuális problémáira. A felfedezés, hogy nem lélegzik, pánikba ejtette, és megpróbált felülni. Agya már meg is feledkezett erről a két impulzusról, amikor azok lassacskán lejutottak idegeihez, mirigyeihez és izmaihoz, és bekövetkezett a tényleges, fizikai pánik. Magához térve, ülő helyzetben találta magát, bár a termelődő adrenalin megakadályozta, hogy a valóban bekövetkező mozgást észlelje. A későbbi borzongás - mely enyhébb volt, és látszólag azzal a felfedezéssel függött össze, hogy teste még jóval az út befejeződése előtt meghathat - tulajdonképpen testének válasza volt agya jóval korábbi parancsára; az izgalom, amit az időeltérés számolása keltett benne.
Ezek szerint óvatosan kell bánnia még a látszólag hideg és intellektuális impulzusokkal is - különben mirigyei később hosszasan és vehemensen fognak válaszolni. A következtetés elégedettséggel töltötte el, és Garrard ezt az érzést szabadjára engedte; abból nem lehet baj, ha néhány óráig elégedettnek érzi magát, a mirigyes elégedettség pedig még jó szolgálatot is tehet, ha esetleg mentális depresszióban éri. 6000 év alatt még bőven lesz alkalma arra, hogy időnként elkeseredjék; tehát erősítenie kell az elégedettség érzését, s a lehető leghosszabb kifutási időt kell engedélyeznie az utóérzeteknek. Lesznek percek, amikor erőt vesz rajta a pánik, a félelem, a lehangoltság, s ezek jelentkezését szigorú szabályokkal kell megkötnie, különben Garrard-idő szerint öt, hat, talán tíz órán át is a poklok mélyére taszítják.
Tik. Ez most nagyon jó volt: két Garrard-óra eltelt minden nehézség nélkül, s szinte észre sem vette. Ha megszokja, nem lesz olyan kellemetlen ez az utazás, mint ahogy először gondolta. Hosszú időt fog alvással tölteni, az ébrenlét órái alatt pedig korlátlan lehetősége lesz a kreatív gondolkodásra. Egyetlen hajónap alatt többet gondolkodhat, mint a Föld bármely filozófusa egész életében. Ha kellőképpen fegyelmezi magát, egyetlen gondolat tüzetes végiggondolására akár egy évszázadot is szánhat, és a következő gondolatra még mindig ezer éve marad. A tiszta észnek micsoda fegyverzetét sorakoztathatja fel hatezer év alatt! Ha megfelelően tud koncentrálni, a hajó ideje szerint reggeli és ebéd között megoldhatja a Gonosz problémáját, és a hajó egyetlen hónapja alatt magyarázatot találhat az eredendő bűnre!
Tik. Nem mintha Garrard meg lett volna győződve arról, hogy logikai készsége vagy akár józansága sértetlen marad az út végéig. Kilátásai még mindig sivárak voltak. De talált bizonyos lehetőségeket. Egy pillanatig elfogta a sajnálkozás, amiért nem Haertel, hanem ő kapott ilyen lehetőséget...
Tik. ...hiszen az öreg nyilván jobban ki tudná használni, mint ő. Ez a helyzet olyan embert kíván, aki otthonosan érzi magát a matematika legfelsőbb régióiban, és jól ki tudja használni az időt. Ennek ellenére, Garrard már-már úgy érezte...
Tik. ...hogy ő is megtesz mindent, és izgalomba jött a gondolattól, hogy - feltéve, hogy megőrzi alapvető józanságát - visszatérhet...
Tik. ...a Földre tíz földi hónap múlva, mégpedig évezredek tudásával, ami messze túlszárnyalja...
Tik. ...Haertel vagy bárki más tudását...
Tik. ...akinek csupán egy emberöltő áll rendelkezésére. Tik. A kilátás felvillanyozta. Tk. Még az óra ketyegése is barátságosabb. Tk. Most biztonságban érezte magát tik a mozgási tilalommal sem törődött tik hiszen már tk megmozdult tk és nem tk esett tk baja tk tk tk tk tktktktktktktktktk...
Ásított, nyújtózkodott és felállt. Azért nem kell olyan elégedettnek lennie. Még sok a megoldásra váró kérdés, mint például az, hogy míg magasabb rendű idegközpontja valamilyen tisztán filozófiai problémát boncolgat, hogyan fejtse ki azt a fizikai erőt, amit a hajón adódó feladatok megkövetelnek. És ráadásul...
És ráadásul, éppen az imént mozdult meg.
Mi több, bonyolult mozgássort végzett, normális idő alatt!
Még a naptárra sem nézett, már tudta, mit fog látni. Mialatt azon örvendezett, hogy mirigyes eredetű elégedettsége olyan hosszúra nyúlik, észre sem vette, legalábbis tudatosan nem, hogy a naptár felgyorsult.
Isten veled, hatalmas etikai rendszer, mely törpéket csinál a görögökből! Isten veled, számítások örökkévalósága, mellyel zsebre vághatta volna Dirac számításait. Isten veled, Garrard-kozmológia, amely az a dimenziós térben lótó-futó vízhordó fiúvá alacsonyítaná a Mindenhatót!
Isten veled, te másik nagy téma, melyet még az egyetemen akart kidolgozni, nevezetesen a szeretem fázisait, amelyek a legszigorúbb számítások szerint is legalább 48-ra tehetők. Garrard soha nem jutott tovább húsznál, és épp most vesztette el az utolsó alkalmat is arra, hogy újra elővegye a témát.
A mikroidő, amelyben eddig élt, elveszett; mindössze néhány objektív perccel azután, hogy a hajó gyorsulása leállt, és ő magához tért. A hosszú intellektuális kínlódás és a rákövetkező mirigyes reakció nem eredményezett semmit. Garrard ideje most egybeesik a hajó idejével.
Visszaült az ágyra, s nem tudta, csalódottságot vagy megkönnyebbülést érezzen-e. Egyik sem elégítette ki igazán, s végül csak az elégedetlenség maradt. Amíg tartott, a mikroidő elég kellemetlen volt; de most elmúlt, és minden újra megszokottá vált. Hogy végezhetett Brownnal és Cellinivel egy ilyen átmeneti állapot? Hiszen kemény emberek voltak, saját megfigyelései szerint keményebbek, mint ő. És ő mégis túlélte. Vagy jön még valami más?
És ha igen - vajon mi lehet az?
Választ persze nem kapott. Könyökénél, a műszerfalon, melyet iszonyatos félelmének első pillanatában félrelökött, a naptár folyamatosan ketyegett. Már nem hallotta a gépek zaját. Természetes ritmusban lélegzett. Könnyűnek és erősnek érezte magát. A hajó nyugodt volt, csendes és változatlan.
A naptár mind gyorsabban és gyorsabban ketyegett. Közeledett, majd elmúlt az első óra a hajó, azaz a fénysebességen túli repülés ideje szerint.
Tik. Garrard meglepetten nézett fel. Az ismerős hang ezúttal a kismutató ugrását jelezte. A percmutató máris túljutott a félórát jelző ponton. A másodpercmutató iszonyú sebességgel száguldott körbe; mialatt nézte, úgy felgyorsult, hogy a szem már nem volt képes követni...
Tik. Újabb óra. És máris eltelt egy félóra. Tik. Még egy óra. Tik. Még egy. Tik. Tik. Tik, tik, tik, tik, tktktktktktktktktk...
A naptár mutatói mind gyorsabban forogtak körbe, amint az idő száguldani kezdett Garrarddal. És a hajó nem változott. Ott állt szilárdan, sértetlenül. Amikor a napot jelző tű is a láthatatlanságig felgyorsult, Garrard rájött, hogy ismét képtelen megmozdulni - és bár a teste könnyű volt, mint egy kismadáré, érzékein keresztül semmi sem állt össze egésszé. A szoba zümmögni kezdett, egyre vörösebbé vált; vagy nem is, mintha...
De már nem látta a folyamat végét; nem engedték, hogy a makroidő csúcsáról lenézzen, ami felé a Haertel-féle út elvezette.
Tetszhalálba merevedve hanyatlott hátra.
III.
Hogy Garrard nem halt meg, mégpedig röviddel azután, hogy a DFC-3 túljutott a fény sebességén, csupán a véletlenek sorozatának volt köszönhető; de Garrard erről semmit sem tudott. Sőt nagyon hosszú ideig egyáltalán nem tudott semmiről, csak ült mereven, és bámult, metabolizmusa szinte a semmire süllyedt, agya is alig-alig működött. Időről időre átvonult rajta egy alacsony szintű metabolikus hullám, éppen hogy válaszul valamiféle életösztönre, de itt olyan alapvető életjelenségekről volt csupán szó, amelyek a tudatáig már nem jutottak el. Ez volt a tetszhalál állapota.
És mégis, mihelyt a megfigyelő megérkezett, Garrard feléledt. Nagyon keveset értett abból, amit látott, érzett; csupán egyvalami volt világos előtte: a gyorsulásnak vége - és ezzel együtt az idő őrült váltakozásának is -, és az egyik ablakon át erős fény áramlik be. Az út első szakasza véget ért. Környezetének ez a két változása keltette életre.
A valami (vagy valamik), ami öntudatra ébresztette... Mi is volt? Semmi sem volt. Valami törékenység, ami teljesen körülvette az agyát. Nem, nem is valami, inkább élő - élőlény, vízszintesen felépített, amely kört alkotott körülötte. Nem, talán többen voltak. Vagy részekből álló felépítmény.
Rejtély, hogy került a hajóra, de ott volt. Vagy ott voltak.
- Hogyan tud hallani? - szólalt meg hirtelen a lény. Hangja vagy hangjuk egyenletesen jött, nem meghatározott irányból, hanem a tér minden pontjából kiindulva. Garrard ebben semmi rendkívülit nem talált.
- Én - mondta -, illetve mi... a fülünkkel hallunk. Innen.
Válasza, melyben akaratlanul is oly sok magánhangzó szerepelt, nevetségesen hangzott. Eltűnődött, vajon miért beszél ilyen furcsa nyelven.
- Mi-ők igyekeznek téged a te ilyesmidhez igazítani a hangot - mondta a lény. A hajó nagy könyvtárából egy könyv nagy dörrenéssel az ágy melletti asztalra esett. - Sokszor próbáltuk már itt is meg ott is. Te vagy a Garrard-lény. Mi-ők a clinesterton beademung, sok szeretettel.
- Sok szeretettel - visszhangozta Garrard. A nyelvet, amit beszélt, a beademung furcsán használta; de Garrard most sem találta indokoltnak, hogy a beademung beszédét helytelennek érezze. - Te... ti-ők az Alfa Centauri lakói? - kérdezte tétován.
- Igen, hallottuk az iker rádióhullámokat az ajándék-nyílásokon túlról. Mi-ők igyekeztek, hogy a Garrard-lény a legnagyobb csodálattal megértse az ikreket, halkan és hangosan. Hogyan hallod?
A Garrard-lény ezúttal megértette a kérdést.
- Hallom a Földet - mondta. - De nagyon halk, és nem mutatkozik.
- Igen - mondta a beademung. - Harmónia, bár nem elsődleges, mint a miénk. A Mindent-Felemésztő a szeretőkre figyel ott, nem a rádióhullámokra. Hadd figyelmeztesselek téged-titeket, a rodalent beademung és más testvérek és szeretők a .csatorna mentén, ami fontos a Garrard-lénynek.
Garrard úgy találta, hogy minden nehézség nélkül megérti ezt a beszédet. Felrémlett benne, hogy egy nyelvet a saját logikája alapján megérteni - anélkül hogy magában angolra fordítaná - más körülmények között csak hosszú gyakorlás után lenne képes. Pillanatnyilag azonban az agya azt mondta: "Hiszen ez angol!", és az is volt. Az ajánlat, amit a clinesterton beademung az imént tett, végtelenül szívélyes volt, és ő viszonzásul tele volt tisztelettel és szeretettet, ami kellemes volt neki is és a beademungennek is; ehhez nem volt szükség magyarázatokra.
Ezután sok hajó találkozott, és a Garrard-lény felfogta a beademungen harmóniáját, a Mindent-Felemésztő szeretetének harmóniájában elhagyta hajóját a sok ajándék-nyíláson át, mialatt a beademungen megmutatta neki őket - az övéit.
Azt is megpróbálta elmondani, miért nem szerette a gyorsítást, amely csak az időt és a teret zavarta meg, és képtelenségeket csinált. A rodalent beademung felfogta a gyorsítást, de nem zavarta őt-őket. Akkor a Garrard-lény megtudta, hogy az időt felemésztették, és újra hallania kell a Földet.
- Én neked-nekik a legteljesebb szeretettel - mondta a beademungennek. - Csodálni fogom az Alfa és a Proxima Centauri rádióhullámait "a Földön, mint a mennyországban". Most a gyorsítást én-másik meg kell próbálni, és legyőz, és csodálni kell egy teremtményt, mely inkább csend.
- De majd újra alászállsz - mondta a clinesterton beademungen -, miután imádtad a Földet. Téged szeret az Idő, a Mindent-Felemésztő. Mi-ők várják ezeket a másokat.
Garrard tulajdonképpen nem hitt ebben, de azt felelte:
- Igen, mi-ők egy másik sugáron újra megkeresik a beademungent. A legnagyobb szeretettel.
A beademungen erre a csodálat megkülönböztetett jelét mutatta, és a gyorsulás megkezdődött. Az ajándék-nyílásokkal és a Garrard-lénnyel ellátott hajóban ő-a másik látta, hogy az iker rádióhullámok elválnak.
És már itt is volt újra a tetszhalál.
IV.
Amikor az apró fény kigyulladt Garrard tetszhalott agyának végtelen kamráiban, a hajh már mélyen bent járt az Uranus pályáján. S mivel a Nap még mindig nagyon távoli és kicsiny volt, nem sok hatolt át belőle az ablakon; tehát még legalább két órán keresztül semmi sem térítette magához.
A számítógépek türelmesen vártak rá. Ha akarná, már befolyásolhatná is őket: akár vissza is vihette volna a hajót a Földre. De a számítógépeket arra az esetre is beprogramozták, ha ő halott lenne, mire a DFC-3 visszatér; adtak hát neki egy teljes hetet, amit akár alvással is tölthetett, és visszavették az irányítást. Egy különleges csatornán megkezdték a rádiójelek sugárzását.
Egy óra múlva gyenge jelzések érkeztek vissza. Csak az irányt jelezték, hanghatás nem jelentkezett a DFC-3 fedélzetén - de ennyi is elég volt ahhoz, hogy a hajó ismét mozgásba jöjjön.
Garrard erre már felébredt. Agyát még mindig a tetszhalál jeges tajtékja borította; annyit mindenesetre látott, hogy a kabinban semmi sem változott, kivéve az asztalon heverő könyvet...
A könyv. A clinesterton beademung dobta oda. De mi a csoda az a clinesterton beademung? És ő, Garrard, miért sír? Ennek semmi értelme. Halványan rémlett benne valami, a Centauri-ikrekkel kapcsolatos...
...az iker rádióhullámok...
Micsoda szavak! Mintha görög tövük lenne, de hiszen ő nem tud görögül... És különben is, miért beszélnének a centauriak görögül?
Előrehajolt, és megnyomta a gombot, amely felhúzta az ablak redőnyét; az ablak valójában átlátszó ernyő mögé rejtett teleszkóp volt. Néhány csillagot látott, és az egyik oldalon valami halvány fényt, ami akár a Nap is lehetett. Egy óra körül egy borsószem nagyságú bolygó jelent meg az ernyőn, kétoldalt kis kitüremkedésekkel, hasonlóak a teáscsésze füleire. Kifelé a DFC-3 nem haladt át a Szaturnusz pályáján, az akkor a Nap másik oldalán volt. Ezt a bolygót azonban nem lehetett mással összetéveszteni.
Garrard hazafelé tart - és még él, és észnél van. Vagy nem? Ezek a fantazmagóriák a centauriakról - még mindig a hatásuk alatt van - nem éppen elméje épségére vallottak. A hatás azonban gyorsan múlt. Amikor az élménydarabokat összerakva rájött, hogy a beademung többes száma beademungen, már nem vette komolyan az egészet. A görögül beszélő centauriak nyilván nem képezhetik a többes számot a német nyelv gyenge többesének mintájára. Az egész a saját tudatalattijából származhatott.
De akkor mit talált a Centauri csillagjainál?
Nem talált választ erre a kérdésre, csak valami zagyvaságot a szeretetről, a Mindent-Felemésztőről és a beademungenről. Lehetséges, hogy nem is látta a Centaurus csillagokat, mert teljes húsz hónapon át hidegen feküdt, mint valami hal.
Vagy 12.000 esztendőn át? A gyorsítás annyira megzavarta az időt, hogy azt sem tudta, hol tart az objektív idő. Lázasan kapcsolta be a teleszkópot. Merre van a Föld?
12.000 év múltán...
A Föld ott volt. Persze, jött rá azonnal, ez nem bizonyít semmit. A Föld több millió éves; 12.000 év semmiség egy bolygó életében. A Hold is a helyén volt, mindkettőt ott látta a Nap túlsó oldalán, de azért a teleszkóp legerősebb fokának beállításával tisztán kivehetőek voltak. Garrard még azt is megfigyelhette, hogy Grönlandtól kissé keletre napsütésben fürdik az Atlanti-óceán; a számítógép tehát az ekliptikával 23 fokos szögben, a Föld északi féltekéjére hozza le a DFC-3-at.
A Hold sem változott. Még azt a fehér fényfoltot is látta rajta, a Naptól csillogó földi óceán visszfényét, ami valójában magnézium-hidroxid jelzőfény volt; még az űrutazás hajnalán szórták le a Mare Vaporumra, s tőle délre az a fekete pont csak a Monilius-kráter lehetett. De még ez sem bizonyít semmit. A Hold sem változik. Az ember rárakta porréteg évezredekig ott maradhat - ugyan mi fújná el a Hold felszínéről? A Mare Vaporum jelzőfénye több mint tízezer km2 területet borított be; többé el nem homályosodik, még az ember sem befolyásolhatja legalább egy évszázadig - sem véletlen ül, sem szándékosan. Ha port hintesz egy atmoszféra nélküli világra, az a por ott is marad.
Ellenőrizte a térképen a csillagokat. Nem mozdultak el; miért is tették volna 12.000 év alatt? A Göncölszekér Alfa- és Béta-csillagai még mindig a sarkcsillag felé mutattak. A Drákó, mint eddig is, hatalmas szőnyegként terült el a két Medve, a Cepheus és a Cassiopeia között. Ez a konstelláció csak annyit árult el, hogy a Föld északi féltekéjén tavasz van.
De melyik esztendő tavasza?
Aztán hirtelen eszébe jutott, hogy a kérdésre meg is találhatja a választ. A Hold árapályt idéz elő a Földön, az akció-reakció mindig azonos és ellentétes. A Hold nem tud úgy hatást gyakorolni a Földre, hogy ne az hasson vissza önmagára - és ez a visszahatás a Hold szögnyomatékaiban jelentkezik. A Hold Földtől mért távolsága évente mintegy 1,5 cm-rel nő. Vagyis 12.000 év alatt ez a távolság már csaknem 183 métert tesz ki.
Meg lehet ezt mérni? Garrard nem hitte, de azért elővette a csillagászati táblázatokat, a körzőket, és rajzokat készített. Eközben a Föld mind közelebb került. Mire az első számítások végére ért - melyek nem hoztak eredményt, hiszen a tűrés nagyobb volt, mint a kérdéses távolság -, a Föld és a Hold már olyan közel kerültek egymáshoz, hogy a teleszkóp segítségével sokkal pontosabb méréseket lehetett végezni.
Ami, persze - jött rá hamarosan -, teljesen fölösleges. A számítógép ugyanis nem valami megfigyelt nap vagy bolygó útmutatása alapján hozza vissza a hajót a Földre, hanem egy előre kiszámított pontba érkezik le. A számítógépbe nem táplálták be azt a feltételezést, hogy a Föld és a Hold nem lesznek e pont közelében, mikor a DFC-3 visszatér. Az a tény, hogy a Föld látható innen, máris elég bizonyíték arra, hogy az út nem tartott tovább, mint ahogy azt előre kiszámították.
Ez semmi újat nem mondott Garrardnak; csak időközben elfelejtette. Annak, hogy elkezdett számolni, voltaképpen egyetlen oka volt: agyának egy rejtett zuga, mely már magától működött, kitartóan számolt tovább. Réges-régen, még amikor a hajónaptár idejét akarta megtudni, kényszerítő erejű számolásba fogott, s most úgy tűnt, a számolás még mindig tart. Ezért veszélyes az efféle mentális mechanizmus beindítása, és íme, az eredmény: a teljesen hiábavaló csillagászati számítgatásokkal való vesződés.
A belátás gyógyító erejűnek bizonyult. Otthagyta a számításokat, mire agya mélyén is leállt a mechanizmus. Már húsz hónapja zakatolt agyában, és Garrard el tudta képzelni, milyen örömmel áll le - éppúgy, ahogy húsz hónappal ezelőtt beindult.
Rádiója recsegni kezdett, majd aggódó hang szólalt meg benne:
- DFC-3, DFC-3! Garrard, hall engem? Él? Már mindenki izgalomban ég idelent. Garrard, ha hall engem, szóljon valamit!
Haertel hangja volt. Garrard úgy csapta össze a körző szárait, hogy a tű felsértette a tenyerét.
- Itt vagyok, Haertel. DFC-3 a földi állomásnak. Itt Garrard. - és aztán, maga sem tudta, miért, hozzátette: - A legnagyobb szeretettel.
Miután túlestek a ceremónián, Haertel óriási érdeklődéssel figyelte az időeffektusokról szóló beszámolót.
- Ez nyilván kiszélesíti az a dimenziós teret, amelyben eddig dolgoztam - mondta. - De azt hiszem, ezt betudhatjuk a transzformációnak. Ha tényezőkre tudjuk bontani, talán kiküszöbölhetjük a pilótára tett hatást. Majd meglátjuk.
Garrard elgondolkodva rázogatta whiskyjét. Az ütött-kopott irodaépületben, Haertel szűk kis szobájában kényelmetlenül öregnek, beszorítottnak érezte magát.
- Nem hinném, Adolph, hogy ez helyes. Azt hiszem, ez mentette meg az életemet - mondta.
- Hogyhogy?
- Elmeséltem, hogy egy idő után úgy éreztem, mintha meghalnék. Sokat olvastam, mióta itthon vagyok, és rájöttem, hogy a pszichológusok sokkal kevesebbet tudnak az ember személyiségéről, mint maga vagy én. Mi a fizika tudósai vagyunk, tehát azon a világon törjük a fejünket, ami a bőrünkön kívül van - olyasvalamin, ami megfigyelhető, ugyanakkor nem változtatja meg az alapvető dolgokat. De ez a régi, szolipszista álláspont nyilvánvalóan nem helytálló. Személyiségünk valójában erősen függ külső környezetünk valamennyi tényezőjétől, a bőrünkön kívül található kis és nagy dolgoktól. Ha az embert valamilyen módon el lehetne vágni minden kívülről jövő, érzékelhető dologtól, az illető személyisége két-három perc alatt felbomlana. Talán meg is halna.
- Idézőjel bezárva, aláírás: Harry Stack Sullivan - jegyezte meg Haertel szárazon. - Vagyis?
- Vagyis - folytatta Garrard - gondolja csak el, milyen egyhangú környezet egy űrhajó belseje. Merev, mozdulatlan, változatlan, élettelen. Az átlagos bolygóközi repülés során egy ilyen környezetben még a legkeménykötésűbb űrhajós is megkergülhet olykor-olykor. Nyilván ugyanolyan jól ismeri a tipikus űrhajóspszichózist, mint én. Az ember személyisége hozzámerevedik a környezetéhez. Aztán helyrejön, mihelyt a hajó visszatér, és ő ismét kapcsolatba lép a többé-kevésbé normális világgal. A DFC-3 fedélzetén azonban én sokkal szigorúbban el voltam vágva a külvilágtól. Nem nézhettem ki az ablakon - gyorsításban lévén -, és amúgy sem láttam volna semmit. Minden kapcsolatom megszakadt az otthonnal, hiszen gyorsabban haladtam a fény sebességénél. Aztán rettenetesen hosszú ideig mozdulni sem bírtam, ráadásul az átlagos űrhajós számára az egyetlen változatosságot jelentő műszerek is sokáig álltak. Miután az idő gyorsulni kezdett, még lehetetlenebb helyzetbe kerültem. Elismerem, a műszerek végre elmozdultak - de egy idő után már annyira felgyorsultak, hogy le sem tudtam olvasni őket. Az egész helyzet nagyon zorddá vált - és én gyakorlatilag meghaltam. Megszilárdultam, akárcsak a hajó körülöttem, és így maradtam a gyorsítás teljes időtartamára.
- Ezek szerint - szólt közbe Haertel fagyosan - az időeffektusok meglehetősen ellenségesek voltak a maga számára.
- De léteztek, Adolph. Figyeljen ide. A maga gépei szubjektív időt tartanak; folyamatos görbék mentén, váltakozva haladnak előre a nagyon lassútól a nagyon gyorsig, és gondolom, megfordítva. íme, az állandó változás állapota. Nem volt olyan erős, hogy kihozzon a tetszhalál állapotából, de ahhoz elég volt, hogy ne pusztuljak el végképp, ahogy szerintem Brownnal és Cellinivel történt. Ők tudták, hogy le tudják állítani a gyorsulást, ha eljutnak odáig; megpróbálták és meghaltak. De én tudtam, hogy csak ülnöm kell, és ki kell bírnom, és óriási szerencsémre, a maga szinuszgörbét követő idővariációja elég változatos volt ahhoz, hogy végül túléljem.
- Értem! - mondta Haertel. - Ezt érdemes lesz végiggondolnom. Bár nem hinném, hogy a bolygóközi utazás ettől népszerűbbé válna!
Vékony ajkát csücsörítve ismét hallgatásba burkolózott. Garrard hálásan kortyolt egyet italából.
Haertel végül mégiscsak megszólalt:
- Miért izgatja magát azokon a centauriakon? Hiszen kiválóan elvégezte a feladatát. Nem arról van szó, hogy hős - minden bolond tud bátran viselkedni -, de úgy látom, gondolkodott is, míg Brown és Cellini nyilván csak reagáltak. Vagy lappang valami titok amögött, amit azon az ikercsillagon talált?
- Igen - felelte Garrard. - De már elmondtam magának. Amikor a tetszhalálból magamhoz tértem, valamiféle műanyag palimpszeszt voltam, amire bárki bármit ráírhatott. Saját, megszokott földi környezetem irdatlan távolságban volt. Az akkori környezetem pedig csaknem olyan merev, mint mindig. Amikor a centauriakkal találkoztam - ha valóban találkoztam, mert ebben már egyáltalán nem vagyok biztos -, ők lettek világom legfontosabb része, és hogy megérthessem őket, személyiségem is megváltozott. Ez ellen a változás ellen nem tehettem semmit. Meg is értettem őket. De az, aki őket megértette, nem ugyanaz az ember, aki most magával beszél, Adolph. Most, hogy visszatértem a Földre, már nem értem azt az embert. Még angolul is úgy beszélt, hogy az számomra érthetetlen. És ha én nem értem akkori önmagamat - mert nem értem, és nem is hiszem, hogy az ugyanez a Garrard volt -, hogyan számolhatnék be akkor magának vagy a központnak a centauriakról? Egy korlátozott környezetben találtak rám, és abba belépve, engem is megváltoztattak. Most, hogy már nincsenek itt, minden elhomályosult; még azt sem értem, miért gondoltam, hogy angolul beszélnek!
- Megnevezték magukat?
- Hogyne - mondta Garrard. - Ők voltak a beademungok.
- Milyenek voltak?
- Nem láttam őket.
- Akkor... - hajolt előre Haertel.
- Hallottam őket. Azt hiszem. - Garrard vállat vont, és ismét kortyolt egyet. Otthon volt, és ez már maga elégedetté tette.
De képlékeny agyában hallotta a hangot: A Földön, mint a mennyben; aztán egy másikat, amely talán az övé volt (miért gondolt rá úgy, hogy "ő - a másik"?): Később, mint gondolnátok.
- Adolph - mondta -, ennyiből áll az egész? Vagy innen még továbbmegyünk? Mennyi időbe telne, míg egy jobb csillagközi hajót megépíthetnénk, egy DFC-4-et?
- Sok-sok évbe - felelte Haertel mosolyogva. - Ne aggódjon, Garrard. Maga visszajött, s ez önmagában nagyobb teljesítmény, mint a többieké; senki sem kívánja, hogy újra útnak induljon. Alig hiszem, hogy a maga életében új hajót építenénk, de ha mégis, nem küldjük fel azonnal. Nagyon keveset tudunk arról a játszótérről, amit odakint talált.
- Pedig mennék - mondta Garrard. - Nem félek tőle, visszavágyom. Most, hogy már tudom, hogyan viselkedik a DFC-3, újra kivinném, és hoznék magának megbízható térképeket, hangszalagokat, fotókat.
- Valóban azt hiszi - kérdezte váratlan komolysággal Haertel -, hogy újra kiküldhetnénk a DFC-3-at? Garrard, azt a hajót miszlikre fogjuk szabdalni, ez alapfeltétele a DFC-4 megépítésének. Magát pedig nem engedjük el többé. Nem akarok kegyetlen lenni, de nem merült fel magában, hogy ez a vágy, amely a visszatérésre sarkallja, talán valami poszthipnotikus szuggesztió eredménye? Ha így van, akkor annál veszélyesebb lehet mindannyiunk számára, minél inkább vissza szeretne menni. Magát éppoly alaposan meg fogjuk vizsgálni, mint a hajót. Ha ezek a beademungok azt akarták, hogy visszatérjen, volt is rá okuk - nekünk pedig meg kell tudnunk, mi az az ok.
Garrard bólintott, de tudta, hogy Haertel figyelmét nem kerülte el szemöldökének apró rándulása, sem az, hogy homloka redői elmélyülnek, s összehúzódnak azok az apró izmok, melyek megakadályozzák, hogy könnyei kigördüljenek; de a szomorúság már kiült az arcára.
- Ezek szerint - mondta -, ne mozdulj!
Haertel arcára udvarias zavar ült ki. De Garrard már nem tudott mondani semmit. Visszatért az emberiség közös idejébe, és többé már nem fog kilépni belőle.
Bár halványan még rémlett benne valamiféle ígéret, ami nyomot hagyott lényének abban a részében, ami még képes volt a szeretetre.
Nagy Erzsébet fordítása