Jacek Sawaszkiewicz - Várakozás
Ma rögtön vacsora után megjelentek. Pókszerű potrohukkal sorra az ablakokra tapadtak, a középsőre három is jutott. Láttam égő tekintetüket. Sóvárogva nézték a radar maradványait, amelyeket már nem volt időm átvinni a raktárba. Az is lehet, hogy nemcsak a radar izgatta őket. A szék karfájára vetett zubbonyon a nikkelezett csatok hívogatóan csillogtak az argonvilágításban. És a ruhafogas akasztója, az ajtózárak, a gázmentesen záró ajtó- és ablaktokok és a bázis egész acélbordázata. Ötméteres bazaltrétegen keresztül megérezték a fémet. A holt fémet. Az élő, bármely csekély áramimpulzusokkal pulzáló test nem keltette fel érdeklődésüket. Ezért tették tönkre az antennát, amikor a rádióállomást vételre kapcsoltam.
Oxygének.
Fémfaló hiénák.
Az első egyedek érkezésem után egy évvel jelentek meg. A Cratersos tizenhat hétig végezte kutatásait. Aztán az automaták felolvasztották a bazalttömböket, és kialakították a bázis kupolás boltozatú külső konstrukcióját. A bázis alsó szintjei tíz méterre nyúltak le a sziklás talajba.
Az automaták másik csoportja eltakarította a környékről a gránittörmelékeket, és felszerelte a mérőberendezéseket. 29 független regisztrálóaggregátor akkora területen, amelynek a bejárása egy teljes napot vesz igénybe. És sietni kellett. Az Agenáról érkező sugárzás mennyisége olyan kevés volt, hogy délben a hőmérséklet nem haladta meg a mínusz 50 Celsius-fokot, éjszaka pedig mínusz 100 fokra csökkent. Az akrion szkafanderek a spiritusz dermedési hőmérsékletéig nyújtanak védelmet.
A szerelési munkák két teljes napot vettek igénybe. A harmadikon elvégezték a próbákat. Aztán a Cratersos elrepült. Álltam a bázis előtt, és néztem a rakétafúvókákon kilövellő, egyre inkább az Agena korongjára emlékeztető tűzcsóvákat. Az automaták által emelt törmelékkupacok gyengülő árnyékot vetettek a sziklás terepre. Aztán visszatért a nappalok mélykék sötétsége. A sötétséget egy távoli csillag gyenge fénye ritkította.
Egyedül voltam. A Theta holt bolygó. Legalábbis kezdetben úgy gondolták. Néhány hónappal később ellenőrző körutamat végeztem, éppen az egyik regisztrálókészülék fölé hajoltam, amikor mozgást észleltem. A látóhatáron, ahol a fennsík ezüstszállal átszőtt tömbjének szaggatott körvonalai látszottak, árnyék surrant el. Mint egy láthatatlan madár széttárt szárnya. Ez optikai csalódás lehet - gondoltam akkor. Abbahagytam a munkát, körülnéztem. Csend és mozdulatlanság. Csak a mélykék égen pislogtak az erőtlen csillagpontocskák, köztük az éppen a zeniten álló, uralkodó fényű Agenával.
A következő hét a monoton munka jegyében telt. Esténként hosszú beszélgetéseket folytattam a Cratersos ügyeletes pilótáival, sakkoztam velük. Nem vártak semmi meglepetést. Négy hónap alatt a Cratersos teljesen feltérképezte a bolygót. Ugyanannyit tudtak róla, mint a Földről. Én azonban maradtam. Még a Földön is előfordulhat olyasmi, amire sem az emberek, sem a gépek nem számítanak.
Ahhoz, hogy az ember évekig kibírja a munka és a pihenés ritmusát a húsz óráig tartó napon, hallatlan pszichofizikai ellenállóképességre és terápiás berendezésekre van szükség. Ilyen berendezések a rendelkezésemre álltak. Fizikailag is jó állapotban voltam. Idegrendszerem azonban kissé megviselt volt. Ezt már az Oxygénekkel történt első találkozásomkor észrevettem. A lehető leggyorsabban befejeztem a műszerek ellenőrzését, és visszatértem a bázisra. Ettől a naptól kezdve nem jártam sugárpisztoly nélkül.
Másodszor szintén véletlenül akadtam össze velük. Mint rendesen, helyi idő szerint nyolc órakor elindultam ellenőrző körutamra. A Thetán a nappal ugyanolyan hosszú, mint az éjszaka, és ez egész évben változatlan.
Amikor a legközelebbi regisztrálókészülékhez értem, már ott voltak. Különben az is meglehet, hogy csak egyetlenegy példányhoz volt szerencsém. Olyan volt, mint egy fekete folt, a levegőben függő, tagolt formájú porhalmaz. A lény hullámzott, néha láthatatlanná vált a tintakék ég hátterében, és csak a kihunyó csillagok mutatták az irányt, merre távozott. A sugárpisztolyért nyúltam, de a cél eltűnt. Mintha elnyelte volna a levegő.
A Cratersosra küldött jelentésemben egy szóval sem említettem megfigyeléseimet. Bebeszéltem magamnak, hogy látomásaim vannak, nyugtatókat szedtem, és éjszakára magamra kapcsoltam a terápiás készüléket. Jól aludtam. Ébredés után azonban első dolgom volt a fegyver tisztogatása.
Követni kezdtek. Először csak egyesével, később csoportba verődve. A legfurcsább alakokat vették fel, mintha a különböző testformákat próbálgatták volna, hogy valamelyik majd csak megfelelő lesz. Végre abbahagyták a kísérletezést. Különlegesen visszataszító alakot választottak: gömbölyű potrohukból nyolc reszketeg, támolygó, mozgékony, csápszerű pókláb nőtt ki. A test közepén zöld fényű, kerek szem ragyogott tüzesen, akár az Agena a sötétkék égen. Lehet, hogy ez szájnyílás volt?
Lőttem. Először vaktában, majd nagyobb precizitással, Beolvadtak az ébenfekete dombok hátterébe, lassan, majdnem fenségesen. Aztán újra megjelentek, teljesen váratlanul, mintha az atmoszféra helyenkénti megsűrűsödése hívná őket életre. Kérészéletűek.
Oxygén-kísértetek.
Így neveztem őket, talán a környezet miatt. A Theta gázburka különböző allotrópiaváltozatokban, mindenféle szennyezőanyag nélküli oxigénbál áll. Az aerobionok számára eszményi közeg, átok mindannak, ami nem korrózióálló.
A regisztrálókészülékek elektrokémiai védelmet kaptak. Míg feszültség alatt voltak, semmi vész nem volt. Akár lúgba mártva is működhettek. De elég volt kikapcsolni az áramot…
Tizennyolc hónap után a Cratersossal megszakadt a kapcsolat. Már hosszabb idő óta zavarok jelentkeztek az összeköttetésben, különösen a videokapcsolatban. A távolság rovására írtam, a bázis adóteljesítménye ugyanis korlátozott volt. Egyik reggel, indulásra készülődve azonban véletlenül felnéztem a bázis pocakos tetejére, s megértettem, mi történt. A rács formájú antennák hálózatából csak a rozsdás csonkok maradtak. Nem is tudom, mért gondoltam rögtön az Oxygénekre.
Nem volt időm az alaposabb vizsgálatra, haladéktalanul indulnom kellett a terepre. Ellenőrző körutam a szokásosnál valamivel rövidebb időt vett igénybe, bizonyára azért, mert gondolataim annyira lekötöttek, hogy nem bámészkodtam közben. Ahogy visszatértem, azonnal üzembe helyeztem az egyetlen javítóautomatát, s a tartalék antennákkal felküldtem a tetőre. Elég primitív volt, állandó ellenőrzést igényelt. Az automata homlokára szerelt kamera mutatta manipulátorainak mozgását s a terület egy részét, ahol tevékenykedett. Az elemeket lassan, egymás után, majdnem áhítatosan szerelte. Minden művelet után megállt egy pillanatra, mintha az elvégzett munka szakszerűségét mérlegelné. A munka első szakaszát se tudta befejezni. Hirtelen ösztönösen az arcom elé kaptam a kezem, mert a kupola felugrott, mintha nekem akarna jönni. Csak néhány pillanat múlva jöttem rá, hogy az, amit látok, a fekvő automata által közvetített kép. A boltozat érdes felülete még egy darabig mozgott a képernyőn, majd mozdulatlanná vált. A kép villant egyet-egyet, majd kialudt. Megfeledkeztem a hőmérsékletről.
A Cratersossal a kapcsolat helyreállítására a legkisebb esély sem volt. Éjszaka a bázis elhagyása számomra a véget jelenti… erről meggyőződhettem. A nappal szintén nem jöhet számításba: a regisztrálókészülékeket pontosan tízóránként kellett ellenőrizni. Szabályszerű működésüknek ez szigorú feltétele.
A tudomány érdekében meg kellett alkudnom sorsommal. Mint tudósnak, nem volt jogom elhanyagolni a kötelességemet, még veszély esetén sem.
Nem igaz, nem voltam tudós. Más célból hoztak ide. Olyanok, mint én, nem élhetnek társadalomban. A legnagyobb bűnért: emberölésért kell vezekelnem.
Azon a bázison is 29 mérőműszer volt. Ezek működését a felügyelő által külön ellenőrzött készülék figyelte. Kettős biztosítás. A leszállási engedély megadása előtt először információt kellett kérni a felügyelőtől, majd ellenőrizni kellett mind a 29 műszert. Minden eshetőségre. Az irányítók szerint ezt az utóbbi műveletet azért iktatták be a szolgálati szabályzatba, hogy programon felüli feladatokkal lássák el őket. Így aztán semmibe vették azt: a kettős biztosítás bizalmat keltett. Mindig így volt, ameddig csak visszaemlékszem. Elég volt lenyomni néhány billentyűt, s a vezérlőasztalon megjelent a válasz: kigyulladt a zöld vagy piros lámpa. A hiba lehetősége figyelmen kívül hagyható volt. Valószínűségmutatója a semminél is kisebb volt - egy a százmillióhoz. És ezt éppen nekem kellett kifognom.
A Merkurról érkező szállítórakéta leszállási engedélyt kért a szélső pályára. Éppen bejelentkezett két utasszállító űrhajó is. Ugyanakkor kisebb üzemzavart észleltem a központi űrrepülőtéren, ezért az egyiket a szomszédos légikikötőbe irányítottam, a másiknak megkezdtem a tartalék leszállópálya előkészítését. Ugyanakkor lenyomtam az áruszektor-billentyűt. A felügyelő zöld fénnyel válaszolt. A szállítórakéta landolt a pályán, ahol a műszaki személyzet egy csoportja haladt át.
A helyzet nem igényelt azonnali döntést. Rengeteg időm lett volna a mérőblokk ellenőrzésére. Nem ellenőriztem. Ezért vagyok itt. Itthagytak nekem 29, állandó felügyeletet igénylő berendezést.
Ha ez tudományos kutatóbázis volna, a regisztrálókészülékek ellenőrzését a székből fel sem állva végezhetném el. De ezeket más céllal hozták ide.
A 29 szerkezetből egynek se volt semmi köze bármiféle regisztráláshoz. Az egyik az éghajlati viszonyok szabályozását végezte, a másik étlapot készített, a harmadik meghatározta, mikor kell pihennem. Valamilyen formában mindegyik a létemért volt felelős. Bármelyik meghibásodása kiszámíthatatlan következményekkel járt volna; egyelőre jól működtek. Csak a napi program változtatását követelték meg. Ez a változtatás az egyes műszerek burkán két beállítás elvégzését jelentette. Ez a büntetés. Magány és az emberi életért való felelősség teljes tudatában a kötelességek szigorú teljesítése. Ki tudja, kizárólag rólam volt-e szó. Lehet, hogy így akaratlanul titokzatos technológiai vagy egzisztenciális ciklust irányítottam.
Nem mondták meg, mennyi ideig fogok vezekelni, itthagytak a szabályzattal, amelynek a megsértése rosszabb a halálnál.
Hazudok, sokszor megsértettem. Egy reggel, a gyorsan elfogyasztott reggeli közben ösztönösen a kronométerre néztem, és csodálkozva állapítottam meg, hogy két évet átaludtam. De hiszen a gépek működtek! Ez néhányszor megismétlődött, de soha nem engedtem a csábításnak, hogy a bázison maradjak. Ezeket az időugrásokat kiegészítő próbatételeknek tartottam, s nem mertem kockáztatni. Akár egy automata. magamra húztam a szkafandert, lementem az alagsorba, ahol útra készen állt a kocsi. Azzal a reménnyel indultam, hogy talán ez lesz az utolsó körutam.
Nem igaz, nem volt miben reménykednem. A Cratersos nem jöhetett vissza, mert roncsai két kilométerrel odébb pihentek. És soha nem deportáltak. Önszántamból, huszonkilenc útitársammal együtt érkeztem ide. Halálukról nem tehettem. Katasztrófa következtében pusztultak el, ami a legjobban előkészített úton is előfordulhat. Csak a véletlennek köszönhettem, hogy megmenekültem: három órával előttük, kis felderítő járőrrakétával szálltam le. Sokáig nem fogom elfelejteni a Cratersos szerencsétlenségét, kétségbeesett küzdelmét a működésképtelenné vált motorok erőtlenségével. Sokáig emlékezni fogok a fiúk arcára.
A nyomorék automaták két napig dolgoztak a bázis építésén és a sírgödrök kiásásán. A harmadik napon eltemettem társaimat. A 29 gránittömbre rávésettem a 29 nevet, aztán mindennap ide jártam, leróni a kegyeletet.
Ahogy lehetett, átköltöztem a bázisra. Később, mikor megjelentek az első Oxygének, és az űrhajó fém alkatrészeit rozsdahalmazzá változtatták, befeküdtem a hipotermikus ágyba. Bizonyos szünetekkel tíz-egynéhány évre hibernáltam magam. Közben gyakran felkerestem a sírokat. Sok időt fordítottam arra, hogy a lehető legjobb állapotban legyenek. Ettől éreztem, hogy szükség van rám.
Mikor visszatértem a hibernátorhoz, az egyetlen megmaradt automatám felmászott a bázis tetejére, és ott őrködött. Receptorai szüntelenül követték az égbolt legnagyobb csillagának - az Agenának - a mozgását. Képes voltam az egész éjszakát a képernyő előtt ülve tölteni.
Egy alkalommal, kétéves alvás után, az égbolt képe helyett a szerkezet agóniáját figyelhettem meg. Az automata nem válaszolt a hívásra. Arról, hogy kimenjek, szó se lehetett; a bázis túlhaladt a terminátorvonalon. Tanácstalanul feküdtem, sírtam, mintha a barátom halálát kellett volna végignéznem. Fent maradt a tetőn, mert semmiképpen nem tudtam távirányítással megmozdítani. Az Oxygének egy hét alatt elintézték. Felfalták az acélpáncélt, megemésztették a fém belső részeket.
Ettől kezdve magam kerestem a segítséget. Különböző napszakokban kimentem, s az eget vizsgáltam. Arról álmodoztam, hogy egyszer csak felragyog rajta egy második Agena, és süvöltésével széttépve az atmoszférát, lábam elé leszáll egy nagy, nyílsebes, parszekek elnyelésére alkalmas hajó.
Nem igaz, nem reménykedtem. Nem vártam segítséget. Honnan is várhattam volna? A Földről? A Földön voltam. Soha nem távolodtam el tőle 10.000 méternél messzebbre. A csillagokból? Onnan jött a szerencsétlenség. A Cratersos okozta - az első földi csillaghajót sok évvel ezelőtt indították útra a Kentaur csillagképbe. Visszatért, de nyomában megjelentek az idegenek: magasan szervezett oxibionok. Szabályozni tudták az égitestek mozgását. Az égbolton ragyogó csillag pedig nem az Agena, hanem a Nap volt. A jövevények a Föld pályáját a Jupiter pályájához hasonlóra változtatták, s a légkörből az oxigénen kívül kivontak minden egyéb elemet.
Csak néhány tudományos kutatóintézet tudta megkísérelni legalább egy maroknyi ember megmentését. A mienk harminc fő befogadására alkalmas bunkert épített. Biztosítani a túlélést… Hogy minek a túlélését? Az invázió éppen csak hogy megkezdődött. A túlnépesedett Kentaur bolygóról egyre több telepes érkezett. Mindent felfaltak, ami korrodált. Bennünket a betonfalak fedezékében egyelőre békén hagytak. De tudták jól, hogy védtelenek vagyunk.
A vég lassan, de elháríthatatlanul közeledett. Az emberek egymás után távoztak. Eljött az idő, amikor magam maradtam. Egyedül a lények között, amelyek a bázis körül keringenek, és sóváran néznek az illuminátoron keresztül. Kicsit sajnálom, hogy nem lesz senki, aki engem eltemessen.
Ez megint nem igaz. Nem volt semmiféle invázió, nem volt Cratersos, nem volt katasztrófa. De nem tudom, mi az igaz.
Öreg vagyok, egyre nehezebben tudom összeszedni a gondolataimat. Évek óta fekszem itt, és várok; várok, ugyanannyi reménnyel, mint azok ott, akik minden iránt közömbösen és csendben fekszenek. Az emlékezet ködében egyre ritkábban jelenik meg az űrhajó fedélzete és a minden döntésemet elfogadó emberek arca. Több utazáson vettünk részt együtt, megismertem őket; rokonszenvvel, bizalommal fordultak hozzám, rám bízták gondjaikat, s meséltek arról, amit én - a rakéta börtönében - nem láthattam. Évekig tápláltak az információk tömegével, ami memóriámat regiszterről regiszterre kitöltötte, amíg tele lett a 29 blokk, és akkor az emberek úgy találták, hogy már nincs rám szükségük.
Itt fekszem a szétzúzott, rozsdamarta ócskaságok között, és az Oxygének - ezek a nevetséges teremtmények, amiket ember nem tátott, és soha nem is fog látni - gyászmisét tartanak fölöttem, és felemésztik a testemet. Az idegen szavak, emléknyomok zűrzavarában keresem önmagamat, keresem saját múltamat. Még mindig hiszem, hogy mielőtt elsüllyednék a nemlétben, valaki választ ad gyötrő kérdésemre: valóban csak egy, az ócskavastelepre lökött, kiszolgált fedélzeti komputer vagyok csupán?
Magyar Alfrédné fordítása