Howard Fast - Az óriás-hangya
Ki így képzelte, mire vezet mindez, ki úgy. Egyesek szerint rövidesen nagyon is sok lesz az ember; mások úgy vélték, egyszerűen végzünk egymással - s mi tagadás, az atombomba ugyancsak valószínűsítette ez utóbbi feltevést. Egyszóval mindenféle vélemény akadt, csak arra nem gondolt senki, hogy egyszerűen olyanok vagyunk, amilyenek. Annak még csak megtaláljuk a módját, hogy még és még több embert jóllakassunk, talán még azt is sikerül elkerülnünk valahogy, hogy megsemmisítsük egymást az atombombával; ilyesmiben nagy gyakorlatunk van végül is, abban azonban annál kevésbé, hogy hogyan kellene megváltoztatnunk magunkat vagy a viselkedésünket.
Én csak tudom. Nem vagyok rossz, nem vagyok kegyetlen; épp ellenkezőleg. Közönséges, emberséges ember vagyok, szeretem feleségemet, gyermekeimet, boldogulok felebarátaimmal. Olyan vagyok, mint száz- meg százezer más; úgy cselekszem, ahogy a helyemben ők cselekednének, és nem gondolok vele sokat. Ennyi az egész.
Azonkívül író vagyok, és közöltem Liebermannal, a múzeumi osztályvezetővel, meg Fitzgeralddal, a minisztériumi emberrel, hogy szeretném leírni az esetet. A vállukat vonogatták.
- Csak rajta - mondták -, de ne higgye, hogy valamit is ér vele.
- Talán mégiscsak felrezzenti az embereket, nem gondolják?
- Hogy rezzenthetne fel bárkit, ha nem hiszi el egy teremtett lélek sem?
- Ha esetleg közölhetnék egy-két fényképet is…
- Azt nem - jelentették ki. - Fényképről szó sem lehet.
- De hát miért, az ég szerelmére?! - kérdeztem. - Az esetet megírhatom, és nem közölhetek fényképeket? Hát akkor hogy higgye el bárki is?
- Akkor sem hinnék egy. Legfeljebb azt mondanák, egyszerű trükkfénykép, maga csinálta. De egy szavát se hinnék. Csak növelné a zavart, márpedig ha abból szépszerével ki akarunk mászni; zavarra semmi szükség.
- Hát akkor mire van szükség?
Ezt azonban már nem közölték, ugyanis nem tudták ők sem. Hát szóval tessék, ez történt velem, elmondom úgy, ahogy volt.
Minden áldott augusztusban négy barátommal elmegyek egy hétre horgászni az Adirondack-hegységben húzódó St. Regis-tavakhoz. Minden áldott nyáron ugyanazt a házikót béreljük, kenun csónakázunk, és néha fogunk is egypár sügért. Nemigen harap arrafelé a hal, de kártyázunk is, tábortűznél főzőcskézünk, és úgy általában elengedjük magunkat. Az elmúlt nyáron volt néhány halaszthatatlan elintéznivalóm. Három nappal később érkeztem a tavakhoz, és olyan tartós szép idő volt, annyira levett a lábamról, hogy elhatároztam: egy-két nappal megtoldom a nyaralásomat, amikor a többiek már hazamennek. A házikó előtt volt egy szép, sík gyepdarab, s elhatároztam, hogy napi három-négy órát gyakorolgatom a golflabda begurítását. így esett, hogy a vasalt végű golfütő ott állt az ágyam mellett.
Első nap, hogy magam maradtam, vacsorára kinyitottam egy babkonzervet meg egy doboz sört. Aztán leheveredtem az ágyra, kezemben az Élet a Mississippin, kezem ügyében a cigaretta meg egy tábla csokoládé. Nem volt az égvilágon semmi dolgom, nem volt telefon, ügyintézés, újság. Ideges napjainkban aligha akadt nálam elégedettebb ember.
Odakint világos volt még, elegendő fény áradt be az ablakon, hogy olvashassak. Épp cigaretta után nyúltam, amikor felpillantottam és megláttam az ágyam végénél Azt. A kezem súrolta a golfütőt, úgyhogy egyetlen mozdulattal meglendítettem az ütőt, és nagy erővel, pontosan lecsaptam rá és megöltem.
Erre utaltam az előbb. Akármilyen ember vagyok, emberiek a reakcióim. Azt hiszem, bárki emberfia, fekete, fehér vagy sárga, Kínában, Afrikában, Oroszországban, szakasztott ugyanígy cselekedett volna.
Aztán éreztem, hogy elönt a veríték, és már tudtam, hogy mindjárt hányok. Kimentem a ház elé, és eszembe jutott, hogy ilyesmi 1943 óta nem történt velem, amikor épp Európába tartottam egy vén, rozoga teherhajón. Aztán magamhoz tértem, visszamentem a házikóba, és megnéztem Azt. Egy szikra élet nem volt benne, de azért csak elhatároztam, hogy nem alszom egyedül a házikóban.
Sehogy sem tudtam puszta kézzel megérinteni. Egy darab csomagolópapírral felemeltem, és bedobtam a halaskosaramba. Azt aztán beraktam a kocsim csomagtartójába, utána az összes holmimat, majd bezártam a házikó ajtaját, beszálltam a kocsiba, és visszahajtottam New Yorkba. Útközben megálltam egyszer, közvetlenül a varosba vezető letérés előtt, s egy órácskát bóbiskoltam a kocsiban. Hajnalodott, mire a városba értem, megborotválkoztam, megfürödtem, és át is öltöztem, mire a feleségem felébredt.
Reggelinél elmagyaráztam, hogy nemigen áll a kezemre ez a magányos ház körüli munka, s mert ezt a feleségem is tudta, és mivel máskor is megesett, hogy egész éjjel vezettem, nem kérdezősködött sokat. Megettem két tojást, megittam a kávémat, elszívtam egy cigarettát. Azután bementem dolgozószobámba, megint csak rágyújtottam, és szemügyre vettem az íróasztalomon trónoló halaskosarat.
Feleségem bekukkantott, meglátta a kosarat, megjegyezte, hogy igencsak illatozik, és felkért, hogy vigyem le az alagsorba.
- Megyek öltözni - mondta. A gyerekek még nem jöttek meg a táborból. Megbeszéltem Ann-nel, hogy együtt ebédelünk… - nem gondoltam, hogy már hazajössz. Mondjam le?
- Dehogy, menj csak nyugodtan. Van énnekem épp elég dolgom.
Úgyhogy csak ültem és cigarettáztam, cigarettáztam, aztán végül felhívtam a múzeumot, és megkérdeztem, ki a rovarosztály vezetője. Megtudtam, hogy Bertram Lieberman az illető, és őt kértem a telefonhoz. Kellemes hangja volt. Elmondtam, hogy Morgan a nevem, író vagyok, ő meg udvariasan azt felelte, hogy ismeri a nevemet, olvasta is egy írásomat. Ez a szabályos eljárás, amikor egy író bemutatkozik egy tapintatos embernek. .Megkérdeztem Liebermant, felkereshetem-e, ő pedig azt felelte, aznap igen sok a dolga. Nem lehetne inkább holnap?
- Sajnos feltétlenül ma kell felkeresnem - jelentettem ki ellentmondást nem tűrő hangon.
- Csakugyan? Bizonyára felvilágosításra van szüksége.
- Nem. Egy múzeumi példányom van az ön számára.
- Csakugyan? - Ez a "csakugyan" jól nevelt, semleges szünetjel volt. Nem kérdezett, nem felelt, és nem mondott semmit. Erre a "csakugyan"-ra válaszolni kellett.
- Igen. Azt hiszem, érdekelné.
- Rovar? - kérdezte szelíden.
- Azt hiszem.
- Csakugyan? Nagy?
- Óriási - közöltem.
- Tizenegy óra megfelel? Ide tud érni? A főbejárattól jobbra az első folyosó.
- Ott leszek - mondtam.
- Egy pillanat… Halott?
- Igen, halott.
- Csakugyan? - hangzott fel újra. - Legyen szerencsém tizenegykor, Mr. Morgan.
Feleségem már felöltözött. Benyitott a dolgozószobámba, és kemény hangon szólt rám:
- Tedd ki azt a halaskosarat! Büdös.
- Igen, drágám. Majd kiteszem.
- Azt hittem, lefekszel egy kicsit, azután, hogy egész éjjel vezettél.
- Fura, de egyáltalán nem vagyok álmos - mondtam. - Átnézek egy kicsit a múzeumba.
Feleségem közölte, hogy ezt szereti bennem: soha rá nem unok az ilyesféle helyekre, mint a múzeum, a rendőrőrszoba meg a harmadosztályú lokál. Egyébként tréfán kívül, a lóversenypálya után a múzeum a világ legérdekesebb és legmeglepőbb helye. Meglepő volt például az is, hogy Mr. Lieberman szobájában még két férfi várt rám. Lieberman szikár, éles vonású, hatvanas ember volt. A minisztériumi kiküldött, Fitzgerald apró emberke volt, a szeme fekete, és aranykeretes szemüveget viselt. Nagyon odafigyelt mindenre, de egy szóval sem árulta el, vajon melyik minisztériumot képviseli. Csak annyit mondott: "mi", és ez egyértelmű volt az államhatalommal. A harmadik, Hopper, terebélyes, táskás képű, kedélyes ember volt. Az Egyesült Államok szenátusának volt tagja, akit érdekelt a rovartan. Tekintélyes összeggel mertem volna eddig fogadni rá, hogy ilyesmi nemcsak hogy nincs, de nem is lehet.
A nagy, négyzet alakú, egyszerűen berendezett szobában körös-körül polcok és fiókos szekrények sorakoztak.
Bemutatkoztunk, majd Lieberman megkérdezte, miközben a halaskosár felé biccentett:
- Ez az?
- Igen.
- Szabad?
- Tessék csak - biztattam. - Nem szándékozom kitömetni szobadísznek. Maguknak ajándékozom.
- Köszönjük, Mr. Morgan - mondotta Lieberman, azután kinyitotta a kosarat, és belepillantott. Majd felegyenesedett, a másik két férfi pedig kérdő pillantást vetett rá.
Lieberman bólintott.
- Igen.
A szenátor egy hosszú pillanatra lehunyta a szemét. Fitzgerald levette szemüvegét, és szorgosan törülgette. Lieberman kiterített íróasztalára egy plasztikdarabot, azután kivette a halaskosaramból Azt, és a plasztikra helyezte. A két férfi nem mozdult. Csak ültek és nézték.
- Mi a véleménye, Mr. Morgan, mi ez? - kérdezte Lieberman.
- Gondolom, ez az önök hatásköre.
- Hogyne, természetesen. Csak a benyomásai felől érdeklődöm.
- Hangya. Ez a benyomásom. Csak épp először láttam harminc-negyven centis hangyát. És remélem, utoljára.
- Érthető kívánság - bólintott Lieberman.
- Megkérdezhetném, Mr. Morgan, hogyan ölte meg? - fordult hozzám Fitzgerald.
- Vassal. Mármint golfütővel. Horgászgattam a barátaimmal fent a St. Regis-tavaknál, az Adirondackben, és vittem magammal vasalt ütőt, hogy a begurítást gyakoroljam. Tudniillik az a gyönge oldalam, és amikor a barátaim hazamentek, én még ott akartam maradni és négy-öt órát ütögetni. Ugyanis…
- Csak semmi mentegetőzés - mosolygott Hopper egy kicsit szomorúan. - Hazánk legjobb golfjátékosai is hasonló problémákkal küszködnek.
- Ágyban feküdtem, olvastam, aztán megláttam Ezt. Az ágyam végénél. A golfütő épp ott volt…
- Értem - bólintott Fitzgerald.
- Úgy látom, igyekszik nem ránézni - mondta Hopper. - Felfordul tőle a gyomrom.
- Igen… nos, igen.
- Ne haragudjék, Mr. Morgan, ha megkérdezem - szólt Lieberman -, miért ölte meg?
- Hogy miért?
- Igen. Miért?
- Nem értem a kérdést - mondtam erre. - Hogy gondolja?
- Kérem, Mr. Morgan, foglaljon helyet - biccentett Hopper. - Helyezze magát kényelembe. Bizonyára felizgatta ez a dolog.
- Egy szemhunyást sem aludtam. Amíg ki nem alszom magam, el sem tudom mondani, mennyire felizgatott.
- Nem akarjuk terhelni, Mr. Morgan - mondta Lieberman -, úgy érezzük azonban, hogy ennek az ügynek vannak igen fontos vonatkozásai. Ezért kérdeztem meg önt, hogy miért ölte meg. Bizonyára volt rá oka. Meg akarta támadni önt?
- Nem.
- Hirtelen, fenyegető mozdulatot tett?
- Nem. Csak ott volt.
- Akkor meg miért?
- Ezzel nem megyünk semmire - szólt közbe Fitzgerald. - Tudjuk, miért ölte meg.
- Igazán?
- A válasz nagyon egyszerű Mr. Morgan. Azért ölte meg, mert ön ember.
- Csakugyan?
- Igen. Érti már?
- Nem. Nem értem.
- Tehát miért ölte meg? - kérdezte ezúttal Hopper.
- Halálosan megrémültem. Bevallom, még most sem tértem magamhoz.
- Ön intelligens ember, Mr. Morgan - mondta Lieberman. - Hadd mutassak önnek valamit.
Kinyitotta az egyik faliszekrényt: előtűnt nyolc edény, bennük formaldehidben egy-egy példány - szakasztott, mint az enyém. És mind csonka, mindegyiken az erőszakos halál nyoma. Nem szóltam egy szót sem. Csak bámultam.
Lieberman becsukta a faliszekrényt.
- És mindezt öt nap alatt. - Vállat vont.
- Új hangyafajta… - motyogtam bambán.
- Nem. Nem hangya. Kérem, jöjjön ide! - Az íróasztalhoz irányított. A másik két férfi is odalépett. Lieberman boncoló szerszámkészletet vett ki egy fiókból, az egyik műszerrel megfordította Azt, azután az alsó részére mutatott, ahol a rovaroknak a toruk szokott lenni.
- Ez bizonyára része ennek, ugye, Mr. Morgan?
- Bizonyára - bólintottam.
Két műszer segítségével résre akadt, és szétfeszítette. Úgy nyílt szét, mint a bombázó repülőgép gyomra; zseb volt, tasak, tartály, amit Az viselt; benne négy gyönyörű kis szerszám vagy műszer, vagy fegyver, mindegyik vagy négy centi hosszú. Gyönyörűek voltak, olyan módon, ahogy minden gyakorlati célt szolgáló és szépen megformált tárgy gyönyörű, oly módon, ahogyan maga a teremtmény is gyönyörű lett volna, ha nem rovar - és ha én nem vagyok ember.
Lieberman csipesszel kiszedegette valamennyi műszert a tartójából, és sorra átnyújtotta nekem valamennyit. Én pedig átvettem, megtapogattam, megnézegettem, azután letettem mindegyiket.
Most már rá kellett néznem a hangyára, és most jöttem csak rá, hogy eddig tulajdonképpen nem is néztem meg. Amitől undorodunk, amit visszataszítónak találunk, azt nem nézzük meg alaposan. Az undor függönyén át nem vehetünk valamit alaposan szemügyre. Most azonban oldódott az undor, a félelem, és én ránéztem, és láttam, hogy valójában nem is hangya, holott szakasztott olyan, mint a hangya. Sohasem láttam hasonlót, nem is álmodtam hasonlóról soha.
Mind a három férfi engem nézett, és egyszeriben védekezésbe szorultam.
- Én igazán nem tudtam! Mit gondoljon az ember, ha egy ekkora rovart lát?
Lieberman bólintott.
- De hát mi az isten csudája ez?
Lieberman elővett az íróasztalából egy palackot és négy kupicát. Töltött, mi pedig egy hajtásra kiittuk. Nem is gondoltam volna, hogy ilyen jó whiskyt tart az íróasztalában.
- Nem tudjuk - mondta Hopper. - Nem tudjuk, mi ez.
Lieberman a betört koponyára mutatott, amelyből fehér folyadék szivárgott.
- Agyi állomány - méghozzá sok.
- Lehetséges, hogy nagyon is értelmes lény - bólintott Hopper.
- Fejlődési stádiumban levő rovar - mondta Lieberman. - Nagyon keveset tudunk az általunk ismert rovarok intelligenciájáról. Nem is azonos azzal, amit mi intelligenciának nevezünk. Kollektív jelenség; gondoljunk például testünk részeire. Minden egyes rész él, de az intelligencia az egész eredménye. Ha ugyanezt a tételt kiterjesztjük az ehhez hasonló teremtményekre…
Én szólaltam meg, ők csak álltak és bámulták.
- És ha csakugyan az?
- Micsoda?
- Az a kollektív intelligencia, amelyet az imént említett.
- Nos, azt nem tudnám megmondani. Olyasmi, ami legvadabb álmainkat is meghaladja. Hozzánk képest… nos, az, ami mi vagyunk egy közönséges hangyához képest.
- Nem hiszem - mondtam kurtán. Fitzgerald, a minisztérium kiküldötte halkan így szólt:
- Mi sem. Csak találgatunk.
- Ha ez intelligens lény, miért nem fordította ellenem az egyik fegyvert?
- Ez lenne az intelligencia jele? - tudakolta szelíden Hopper.
- Lehet, hogy nem is fegyverek - mondta Lieberman.
- Nem tudják? A többinél nem találtak ilyen szerszámokat?
- De igen - mondta kurtán Fitzgerald.
- De miért? Azok mik voltak?
- Nem tudjuk - válaszolt Lieberman.
- De hát megtudhatják! Hiszen vannak tudósok, mérnökök; atyaúristen, hiszen a fantasztikus műszerek korát éljük! Hát nem szedték szét ezeket?
- De igen.
- És mire jöttek rá?
- Semmire.
- Azt akarják elhitetni velem, hogy nem képesek rájönni, mik ezek a szerszámok, hogy miből vannak, hogyan működnek, milyen célt szolgálnak?
- Pontosan - bólintott Hopper. - Semmire sem jöttünk rá, Mr. Morgan. Az Egyesült Államok legjobb mérnökeinek és technikusainak sem mondanak semmit ezek a műszerek. Hiszen ismeri a régi mesét: mi lenne, ha Arisztotelész kezébe nyomnánk egy rádiót? Mit csinálna vele? Honnan szedné hozzá az energiát? És mit venne vele, ha nincs senki, aki leadna? Nem mintha ezek olyan nagyon bonyolult műszerek lennének. Voltaképpen igen egyszerűek. Csakhogy halvány fogalmunk sincs róla, mire képesek, és milyen célt szolgálnak.
- Bizonyára fegyverek.
- Miért? - tudakolta Lieberman. - Vegyük csak önt, Mr. Morgan. Művelt, értelmes ember, mégsem tud olyan gondolkodásmódot elképzelni, amely nem tekinti elsőrendű fontosságúnak a fegyvert. Márpedig a fegyver szokatlan dolog, Mr. Morgan. Gyilkos szerszám. Mi nem gondolunk rá így, hiszen a mi szemünkben a fegyver az általunk lakott világ szimbóluma. Ez talán civilizált dolog, Mr. Morgan? Avagy a fegyver és a civilizáció végső értelemben összeegyeztethetetlen? El tud képzelni olyan gondolkodásmódot, amelynek számára a gyilkosság fogalma lehetetlen - vagy mondjuk így: nem létező? Mindent a magunk szubjektivitásán át szemlélünk. Miért ne szemlélhetné más teremtmény - mondjuk ez itt - az agyi tevékenységet a maga szubjektivitásán át? Közeledik tehát a mi világunk egy teremtményéhez - és lemészárolják. Miért? Mi a magyarázat? Mondja kérem, miféle felfogható magyarázattal szolgálhatnánk egy tökéletesen racionális teremtménynek erre? - És az íróasztalán heverő lényre mutatott. - Komolyan kérdem önt, Mr. Morgan, miféle magyarázattal?
- Baleset? - motyogtam.
- És az a nyolc edény a faliszekrényben? Nyolc baleset?
- Az az érzésem, dr. Lieberman - mondta Fitzgerald -, ön egy kissé messzire megy a következtetéseiben.
- Igen, természetesen ön így gondolja. Ez az ön beosztásának következménye. Én tudós módjára gondolkodom. Mint tudós, igyekszem észszerűen gondolkodni, amikor csak módomban áll. Egy jóból és rosszból, vagy ahogy mi mondjuk, erkölcsi érzékből és erkölcsi elvekből álló szerkezet megalkotása az intelligencia tevékenysége - és vitathatatlanul a legnagyobb rossz a tudatos intelligencia lerombolása. Ezért van, hogy valamikor régen legalább ezt a parancsolatot elismertük: "Ne ölj!", még ha csak szóban is. Ám egy kollektív intelligencia számára, amelynek ez itt talán része, a gyilkosság fogalma felfoghatatlanul iszonyatos lehet.
Leültem és rágyújtottam. Reszketett a kezem. Hopper mentegetőzve mondta:
- Nagyon keményen beszéltünk önnel, Mr. Morgan. De az elmúlt néhány nap alatt még nyolc ember tette ugyanazt, amit ön. Emberi mivoltunk csapdájába estünk.
- De kérem… honnan jönnek Ezek?
- Szinte mindegy, hogy honnan - mondta csüggedten Hopper. - Talán egy más bolygóról, talán a mi bolygónk belsejéből, talán a Holdról vagy a Marsról. Nem számít. Fitzgerald úgy véli, egy kisebb bolygóról jönnek, mert a mozgásuk szemmel láthatólag lassú, földi mértékkel mérve. Dr. Liebermannak ezzel szemben az a véleménye, azért mozognak lassan, mert még nem ismerték fel a gyors mozgás szükségszerűségét. Közben a gyilkosság problémájával állnak szemben, és azzal, hogy mitévők legyenek vele. Az ég tudja, hányan pusztulhattak el egyéb helyeken - Afrikában, Ázsiában, Európában.
- De hát akkor miért nem teszik közzé a dolgot? Állítsák meg, amíg nem késő!
- Gondoltunk rá - bólintott Fitzgerald. - És mi lesz akkor? Pánik, hisztéria, vádaskodás, hogy mindez az atombomba eredménye? Nem változhatunk meg. Vagyunk, amik vagyunk.
- Talán elmennek - mondtam.
- Igen, talán - bólintott Lieberman. - De ha nem ismerik a gyilkolás átkát, lehet, hogy a félelem átkát sem ismerik. Talán a szó legmagasabb értelmében társadalmi lények. Mit csinál a társadalom a gyilkossal?
- Bizonyos társadalmak kivégzik, bizonyos társadalmak betegnek tekintik, és bezárják, hogy többet ne ölhessen - mondotta Hopper. - Persze ha az egész világ kerül az ítélőszék elé, az más dolog. Most már van atombombánk és egyebünk, és kinyúlunk a csillagok felé…
- Hajlamos vagyok azt gondolni, hogy megfutamodnak - szólt közbe Fitzgerald. - Talán mégis megvan bennük a félelem átka, doktor.
- Talán - ismerte el Lieberman. - Remélem. 
De minél többet gondolkodom rajta, annál szilárdabb a meggyőződésem, hogy a félelem és a gyűlölet egyazon érem két oldala. Próbálok emlékezni, újraélni azt a pillanatot, amikor megláttam Azt amint ott áll az ágyam végénél a horgászkunyhóban. Megpróbálom kibányászni emlékezetem mélyéből a képet, hogy milyen is volt. Az, hogy a kitines arc és a két szelíden bókoló csáp mögött volt-e jele félelemnek és haragnak. De minél jobban tisztul az emlékkép, annál inkább feldereng előttem a csodálatos méltóság és a nyugalom. Nem a félelem, és nem a harag.
És ahogy teszem a dolgomat, mindjobban elfog az az érzés, amelyet Hopper így fejezett ki: az egész világ kerül az ítélőszék elé. Bennem magamban sincs harag. Mint a bűnös, aki nem élhet többé önmagával, én is megnyugszom az ítéletben.
Borbás Mária fordítása