Horlik Zoltán - Darton kocsmája
Mágikus összecsapás nyomait viseli a föld. Életnek nyoma sem maradt.
Mindenhol kínzó szárazság, sehol egy fa vagy bármiféle növény. Feketére perzselt sziklák, feltöredezett föld, rég kiszáradt patakmeder. Csak ez maradt a harcok után. Három vándor halad az egykori patak mentén.
Meg-megbotlanak az egyenetlen feltöredezett földön. Látszik rajtuk a fáradság. Elöl egy alacsony férfi botjára támaszkodva, szakadozott ruhája valamikori fényét már rég elveszítette.
Mögötte társa hasonló ruházatban, melyet talán még jobban megviseltek az átélt viszontagságok. Oldalán hosszúkard, a vállán egy sólyom. Néha felrepteti a sólymot, de a madár már alig-alig bír felemelkedni a földtől.
A kis menet végén halad a legfurcsább figura. Fekete vértbe öltözött lovag - lovát bizony már régen elvesztette - hatalmas pallosa a hátára szíjazva, hollófekete haja hátul összefogva. A meleg és bizonyára a kínzó szomjúság ellenére sem szabadult meg vértjétől. Makacsul, összeszorított foggal ballag a többiek után.
- Messze van még? - kérdi a sólymos.
- Nemsokára megérkezünk - jön a válasz.
Szótlanul haladtak tovább.
- Darton! - bömbölte el magát hirtelen a lovag - Mit vétettem ellened, hogy két ilyen őrültet adtál társamul? Miért kellett nekem pont velük társulnom?
- Ne óbégass már annyit! - szól rá a társa- Különben, ha jól emlékszem, te szerezted a küldetést és te kértél meg, hogy tartsunk veled. Nem a mi hibánk, hogy az a nyomorult varázsló felültetett minket.
- De legalább megfizettem neki érte, koszlott csontjai ott fognak kifehéredni a napon. - morog tovább a lovag - Csak érjünk már a faluba. Esküszöm, ha megérkezünk, az első házból templomot csinálok Dartonnak.
- Gondolom, valami disznóól áll a falu szélén. - jegyzi meg vigyorogva a sólymos.
- Ott a falu - mutat a távolba ekkor az élen haladó. - készülhetsz a templomavatásra!
Megújult erővel haladnak tovább. A sólymos - ki egyébként Arel felszentelt papja volt - vigyorogva nézte vajon milyen épület van a falu szélén. Hangos nevetésben tört ki mikor meglátta az ajtó felett himbálódzó ütött kopott cégért: Rézkakas Fogadó.
Botos társával egymás hátát verdesve indultak be a kocsmába (ami persze még a legjobb jóindulattal se nézett ki jobban mit egy koszos putri).
Társuk súlyos vértjeiben térdre rogyott és átkozódni kezdett. Kissé lenyugodva, nem törődve a szomjúsággal hozzákezdett a rituáléhoz.
A kocsma népe érdeklődéssel nézte, hogy mit művel ez a nyilvánvalóan hibban óriás.
Két társa már az ötödik korsó, nem túlságosan jóízű - de a jelen pillanatokban fenségesnek érzett - sört töltötte magába, mikor belépett. Egyenesen a pulthoz ment és egy hajtásra kiitta a számára kikészített korsót.
- Még! - bömbölte rekedtes hangján.
A következő korsó sem tartott sokáig.
- Kocsmáros - mondotta mikor már enyhítette a szomjúságát - mostantól a kocsmád neve Darton Kocsmája. Nesze - dobott felé pár ezüstöt - készítess új cégért a kováccsal! Reggelre kész legyen!
Nem mert ellentmondani, különben meg neki mindegy, hogyan hívják a kocsmát. Ha az idegennek ez a mániája, hát legyen. Amúgy meg fizetett érte.
- Emberek! Ez a kocsma mostantól Darton kocsmája. Viselkedjetek tisztességesen és imádkozzatok Dartonhoz!
Zúgolódás támadt a kocsma népe között és egyesek nem tetszésüket fejezték ki néhány széklábbal és söröskorsóval. De egy-két kiosztott pofon után sikerült mindenkit meggyőzni az új név szépségéről, főleg mikor nagylelkű lovagunk mindenkinek- már aki talpon maradt a meggyőzés után - fizetett egy korsó sört. Hamarosan Darton nevétől volt hangos a kocsma.