Herbert W. Franke - A békeszegő
Előírja-e a sors az embernek, hogy akkor is öljön, ha nem akar? Semmit sem tudott, s ez volt a bűne.
- Idegen a telepen.
- Két lábon jár.
- Értelmes?
- Értelmes.
- Honnan érkezett?
- Nem tudom.
Körülöttem minden suttogott. Balról, jobbról, fentről, alulról.
- Dél felé tart.
- Valamit visz.
A transzduktorom minden idegen impulzust leforditott. Az égitest idegen volt, és én egyedül voltam. Kissé féltem. Minden pillanatban érhet valami baj.
- Hogyan működik?
- Nem tudom.
Aztán sokkal hevesebben, szinte kiáltva:
- Vigyázat! Veszély!
- A lény mérges gázt terjeszt.
- Milyen gázt?
- Öt másodperc... széndioxid!
- Ne lélegezzetek!
- Tartsátok vissza a lélegzetet!
Süppedős, homokos talajon haladtam. Valamiféle utca vezetett a növények között: a faféléknek hosszú, lecsüngő leveleik voltak, s az ágazásoknál könyökszerű csomóik. Valami mozgott, megijedtem,de csak a szél fújt a koronák között.
Ismét erös impulzusok:
- A lény ránk ront.
- Baktériumokat bocsát ki.
- Betegségszóró.
- Tervszerű támadás?
- Nem tudom.
Képtelen voltam megtalálni a lényeket, amelyeknek a beszélgetését hallgattam. A negatronnyalábok továbbra is minden oldalról özönlöttek. Kissé megnyugtattam magamat, mert nem látszottak veszélyesnek. És akkor különös berregő hang ütötte meg a fülemet: alacsonyabb rendű lények gondolatközlései? Vagy zárlatos impulzusjelek, amelyek a veszélyre figyelmeztetnek? Ezúttal sikerült a betájolás. A jelenség oldalirányból jött, az erdőből.
Felemeltem a pisztolyomat, és folytattam utamat a fák alatt. Néhány zsenge növény közt mozgást észleltem.  Egy növényt, amely akadályozott a látásban, letörtem... hátha ember rejtőzik ott!
A transzduktorból tömegével zúdultak az impulzusok, egymást túlharsogva, igen magas frekvenciával:
- Megszegte a békét!
- Védekezzetek, veszély!
- Gyilkos!
- Megölt egy ifjút!
A bokorban kuporgó lény félig felemelkedett. Két rémült sötét szem tekintett rám, idétlen arc, s a majdnem emberi, hajlékony, meztelen test négykézláb eltűnt a fák között.
Mellettem megrándult valami, egy zsenge törzs, amelyet az előbb letörtem. A magas szárból sárgás gyanta lövellt elő. Egy növény. Miért bánt engem?
A bolygón a hőmérséklet megfelelő, és elegendő az oxigén. Én fedeztem fel, az én nevemet fogja viselni. Itt fogunk lakni, benépesítjük, kiirtjuk az erdőket, és városokat építünk. De még egyre hallottam:
- Gyilkos!
- Megszegte a békét.
A növény továbbra is vonaglik a földön. Már kezdem érteni.
Nem tehetek róla, hogy ember vagyok. De néha szégyenkezem.