Világok harca

HERBERT GEORGE WELLS
Világok harca
Fordította: Mikes Lajos

Marslakók a Földön
Kereszty András 

ORSON WELLES - HOWARD ROCH
Világok harca
Rádiójáték
Fordította: Szikszay Ilona

 A mű eredeti címe: H. G. Wells: The War of the Worlds
Fordította: Mikes Lajos
A fedél
Michael Trim
festményének felhasználásával készült.

 

ISBN 963 85851 l 0
regény

D Szikszay Ilona, 1970
Kereszty András, 1988
A LAZI Bt. kiadása
A kiadásért felel: a kiadó ügyvezető igazgatója 
Anyaggyűjtés: Szőllősi Vilma
Tördelőszerkesztés: SPEKTRUM REPRÓ BT, Szentmiklósi Csaba

 

Szegedi Kossuth Nyomda Kft. Felelős vezető: Gera Imre
LAZI Szeged, 1998

„De hát ki lakik e világokban, ha laknak bennük?...
 Mi vagyunk-e urai a világnak, avagy ők?... 
S mi módon teremtetett minden az ember számára?"
Kepler

l. RÉSZ
A marslakók megérkezése

I.
A harc küszöbén

 A XIX. század utolsó éveiben nem hitte volna senki sem, hogy a földi 
életet oly értelmes lények kísérték beható, éles figyelemmel, akik bár 
halandók, mint az ember, ennél hatalmasabbak; hogy az embereket, mialatt 
saját ügyeikkel voltak elfoglalva, körülbelül oly gondosan vizsgálták és 
tanulmányozták, mint a vízcseppben nyüzsgő, szaporodó, múlékony 
teremtményeket szokás mikroszkópon keresztül.
 Az emberek, apró-cseprő ügyeiket végezve, határtalan elégedettséggel 
jártak-keltek a föld hátán, s boldogokká tette őket az a tudat, hogy föltétlenül 
uralkodnak az anyagon. Lehet, hogy az ázalagok is így érzik magukat a 
mikroszkóp alatt. Nem volt ember, aki úgy gondolt volna e térben lebegő 
régebbi világokra, mint az emberi nemet fenyegető veszedelem forrásaira, s 
aki gondolt rájuk, azon a gondolaton, hogy élet van rajtuk, csak 
keresztülsiklott, mint olyasmi, ami lehetetlen vagy valószínűtlen.
 Érdekes dolog e kor szellemi világából egyet-mást feleleveníteni. A földi 
emberek legföljebb azt képzelték, hogy a Marson lehetnek emberek, akik 
azonban alsóbbrendű lények, mint ők, s bizonyára örömmel üdvözölnének 
holmi hittérítő vállalkozást. Pedig a tér örvényein keresztül oly lények irigy 
szeme tekintett Földünk felé, akiknek szelleme úgy aránylik a mi 
szellemünkhöz, mint a mienk a veszendő barmokéhoz, s akiknek hatalmas, 
hideg, önző értelme lassan, de biztosan kovácsolta a terveket ellenünk. A XX. 
században nemsokára bekövetkezett a nagy kiábrándulás.
 Aligha szükséges az olvasót arra emlékeztetnem, hogy a Mars bolygó 
140 000 000 mérföldnyi* középtávolsággal forog a Nap körül, és hogy csupán 
feleannyi fényt és meleget kap a Naptól, mint a Föld. A Mars, ha a 
ködelméletben van valami igaz, szükségszerűleg öregebb a mi világunknál, s 
Földünk folyékony állapota még javában tartott, amikor a Mars felszínén már 
jó régen meg kellett kezdődnie az élet körforgásának. Az a tény, hogy a Mars 
alig egyheted része a Föld térfogatának, mindenesetre gyorsította lehűlését 
arra a hőmérsékletre, amelyben az élet megkezdődhetett. Van vize és 
levegője, s van rajta minden, ami az állati lét fenntartásához szükséges.
* Mérföld az egész könyvben angol mérföldet jelent: 1609,34 métert.

 De az ember oly hiú és hiúságában annyira vak, hogy a XIX. század 
legvégéig nem akadt író, aki kifejezte volna azt a gondolatot, hogy ott a 
Marson a földi élet színvonalán esetleg messze túlemelkedő értelmes élet 
fejlődhetett. Általában véve nem látták be azt sem, hogy a Mars, minthogy 
Földünknél öregebb, alig egynegyed résznyi felületű, mint a Föld s a Naptól is 
messzebb van: szükségszerűen nemcsak az élet kezdetétől van távolabb, 
hanem az élet végéhez is közelebb jár.
 A százados kihűlés, amely valamikor bolygónkat is meg fogja 
dermeszteni, szomszédunkon már valóban nagy arányokat öltött. Fizikai 
felépítése ugyan nagyjából még mindig titok; de azt már tudjuk, hogy 
hőmérséklete déltájban még egyenlítői vidékén is csak a mi leghidegebb 
telünk hőmérsékletét közelíti meg. Levegője sokkal ritkább, mint a mienk; 
tengerei annyira kiapadtak, hogy felszínének csak egyharmadát borítják el, s 
amint évszakai lassan váltakoznak, sarkvidékein rengeteg hótömeg gyűlik 
össze s olvad meg, amely időközönként elárasztja mérsékelt égöveit. A 
kimerülésnek az a foka, amely tőlünk még hihetetlen messzeségben van, a 
marslakók számára aktuális probléma. Az örökösen szorongató 
kényszerűség elméjüket megvilágosította, hatalmukat megnövelte és szívüket 
keményre edzette. S amint a téren keresztülnéznek, eszközeikkel s értelmi 
képességükkel, amilyenekről mi nem is álmodtunk, ott látják közvetlen 
közelükben, csupán 40 000 000 mérföldnyire a Nap felé a remény 
hajnalcsillagát, a mi melegebb bolygónkat, zöldellő növényzettel, szürkéllő 
víztömegekkel, amelynek felhős sztratoszférája termékenységről tanúskodik, 
s amelynek kergetődző felhőfoszlányain benépesített tájak széles csíkjai s 
hajójárta tengerek csillámlanak keresztül.
 És mi, emberi teremtmények, akik ezt a Földet lakjuk, számukra 
legalábbis oly idegenek s annyira alsóbbrendű lények vagyunk, mint 
számukra a majmok és a lemurok. Az emberi értelem belenyugszik már abba, 
hogy az élet szakadatlan küzdelem a létért; de miért legyen más a marsbeli 
elmék hitvallása? Az ő világuk már nagyon is kihűlőfélben van, ezen a világon 
pedig még élet nyüzsög; csakhogy az ő szemükben ez a nyüzsgő élet 
alsóbbrendű állati lét. Hadjáratot indítani a Nap felé, valóban ez az egyetlen 
módja a menekülésnek az elől a pusztulás elől, amely nemzedékről 
nemzedékre egyre közelebbről fenyegeti őket.
 De hogy nagyon is kemény ítéletet ne mondjunk róluk, jusson eszünkbe, 
mily szörnyű kegyetlenséggel pusztította saját nemünk nemcsak az állatokat, 
mint a most már ki is pusztult bölényt és a dodómadarat, hanem még saját 
alsóbbrendű fajtáit is. Tasmánia lakóit, minden emberi hasonlatosságuk 
mellett, teljesen elsöpörte a föld színéről az az irtóháború, melyet az európai 
bevándorlók ötven évig folytattak ellenük. Nem vagyunk mi sem az 
irgalmasság apostolai, és nincs jogunk panaszkodni a marsbeliekre, ha 
éppen úgy háborúskodnak, mint mi.
 A marsbeliek, akiknek matematikai tudása nyilvánvalóan sokkal 
tökéletesebb a miénknél, úgy látszik, csodálatos finomsággal kiszámították 
támadó útjukat, és csaknem tökéletes egyöntetűséggel végezték 
előkészületeiket. Ha eszközeink tökéletesebbek, a fenyegető bajt láthattuk 
volna már jóval a XIX. század vége előtt. A vörös bolygót mellesleg - különös 
dolog, hogy a Mars számtalan századon keresztül a háború csillaga volt - 
olyan emberek figyelték meg, mint Schiaparelli; de azokat a változó 
tüneményeket, melyekről kitűnő térképeket készítettek, nem tudták 
megmagyarázni. Bizonyos, hogy a marsbeliek az egész idő alatt készülődtek.
 Az 1894. évi oppozíció tartama alatt először a licki obszervatóriumban, 
majd Nizzában Perrotin és később más megfigyelők a korong megvilágított 
részén nagy fényt vettek észre. Az angol olvasóközönséget erről először a 
Nature augusztus másodiki száma értesítette. Én azt hiszem, ennek a 
tüneménynek az a magyarázata, hogy hatalmas üreget vájva bolygójukba, 
akkor öntötték azt az óriási ágyút, amelyből felénk lövöldöztek. A következő 
két oppozíció alkalmával sajátságos és mindeddig szintén megfejtetlen jelek 
voltak láthatók az említett kitörés közelében.
 
 A fergeteg most hat éve szakadt ránk. Mikor a Mars az oppozíció felé 
közeledett, Lavelle Jáva szigetéről azzal a csodálatos hírrel remegtette meg a 
csillagászati érintkezést közvetítő távírósodronyokat, hogy a bolygón 
rettenetes, izzó fényű gázkitörést észlelt. Tizenkettedikén történt éjféltájban, s 
a nyomban elvégzett színképelemzés főleg hidrogént tartalmazó égő 
gáztömeget mutatott, amely rendkívüli sebességgel Földünk felé mozog. Ez a 
tűzfolyam negyed egy körül éjfél után láthatatlanná vált. Az egész a Marsról 
hirtelen kilökött hatalmas láng lobbanásához hasonlított, „mintha valami 
ágyúból égő gáz lökődött volna ki".
 Ez a mondás fölöttébb találónak bizonyult. De az újságok, kivéve a Daily 
Telegraph egy rövid közleményét, a rákövetkező napokon semmit sem írtak e 
jelenségről, úgyhogy a világ nyugodtan forgott tovább, tudomást sem véve 
arról a veszedelemről, melynél nagyobb sohasem fenyegette az emberi 
nemet. Én sem hallottam volna egyáltalán semmit az egész kitörésről, ha 
nem találkozom Ottershawban Ogilvyval, a híres csillagásszal. A hír 
mérhetetlenül felizgatta és heves izgatottságában felszólított, vegyek részt 
vele éjjel a vörös bolygó megfigyelésében.
 Bár azóta sok minden történt, világosan emlékszem erre a virrasztásra: a 
fekete, néma obszervatóriumra, az elsötétített lámpásra, amely a sarokból 
gyönge fényt árasztott a padlóra, a teleszkóp óraművének állhatatos 
ketyegésére, a tető kis hasadékára - s túl rajta arra a hosszúkás mélységre, 
amely mintha csillagporral lett volna behintve. Ogilvy ide-oda járt. Hallottam, 
de nem láttam őt. A teleszkópba nézve mély kékségű kört láttam, melyben ott 
úszott a kis, kerek bolygó. Oly parányinak látszott, oly ragyogónak, 
gyöngédnek és nyugodtnak. Halvány sávok keresztezték, és kissé laposabb 
volt a teljes körnél. De oly parányi volt, oly ezüstös, szelíd fényű: egy fényes 
kis gombostűfej! Mintha egy kissé rezgett volna; de ez tulajdonképpen a 
teleszkóp volt, amelyet meg-megrezdített az óramű működése, amint a 
bolygót szembefogta.
 Figyelés közben úgy tűnt, mintha a kis csillag hol megnőne, hol elfogyna, 
hol közeledne, hol meg távolodna; de ezt csak fáradt szemem látta így. 
Negyvenmillió mérföldnyire volt tőlünk - több mint 40 000 000 mérföldnyi űr 
volt köztünk! Csak kevesen tudják az űrnek azt a mérhetetlenségét 
elképzelni, amelyben az anyagi világ porszemei mozognak.
 Úgy emlékszem, hogy a bolygó közelében három kis fénypont volt, három 
végtelen távolságban lengő teleszkópcsillag, s a bolygó körül nem volt egyéb 
az űr feneketlen sötétségénél. Tudjátok milyen ez a sötétség egy-egy fagyos 
csillagos éjszakán? Teleszkópban sokkal mélységesebb. És szemben velem, 
parányiságában a messzeség miatt láthatatlanul, gyorsan és szünet nélkül 
törve felém e hihetetlen távolságon keresztül, minden percben ezer meg ezer 
mérfölddel közeledve, rohant az a valami, amit onnan küldtek, az a valami, 
aminek annyi küzdelmet, annyi csapást, annyi halált kellett hoznia a Földre. 
Álmodni sem tudtam volna róla, amint ott virrasztottam; és senki a földön nem 
is álmodott arról a lövegről, amely célját el nem téveszthette.
 Ezen éjjelen újabb gázfolyam tört ki a távoli bolygóról. Láttam. Gyors 
vöröses lobbanás volt, körvonalaiban hosszúkás lövedékhez hasonló, amikor 
a kronométer éppen éjfélt ütött. Megmondtam Ogilvynek, és ő elfoglalta 
helyemet. Meleg éjszaka volt; megszomjaztam. Mialatt a sötétben esetlenül 
nyújtózkodva tapogatóztam a kis asztalka után, ahol a szódavíz állt, Ogilvy a 
felénk közeledő gázlobogás láttára felkiáltott.
 Ezen az éjjelen a második láthatatlan löveg indult útnak a Marsról a föld 
felé. Csaknem másodpercnyi pontossággal számítva, huszonnégy órával az 
első után. Emlékszem, ott ültem az asztal mellett a sötétségben; szemeim 
előtt zöld és piros foltok úszkáltak. Tüzet szerettem volna, hogy 
rágyújthassak, nem is sejtve, mit jelent az a percnyi fény, amit láttam, és mi 
mindent hoz számomra nemsokára. Ogilvy egy óráig figyelt. Ekkor 
abbahagyta a megfigyelést. Felcsavartuk a lámpást s átmentünk a házába. A 
sötétségben Ottershaw és Chertsey száz meg száz lakója nyugodtan 
szendergett.
 Ogilvy egész éjszaka a Mars állapotáról elmélkedett; gúnyolta azt a 
köznapi gondolatot, hogy a Marson élőlények laknak, s ezek küldenek 
hozzánk jeleket. Az ő véleménye az volt, hogy folytonos meteoreső hullott a 
bolygóra, vagy hogy valami szörnyű vulkáni kitörés történt. Kimutatta, 
mennyire valószínűtlen föltevés az, hogy a szerves fejlődés a két 
szomszédos bolygón ugyanabban az irányban haladt volna.
Így szólt:
- Millió eshetőség szól amellett, hogy a Marson semmi emberféle lény 
nincsen.
 Száz meg száz megfigyelő látta a lángot az éjszaka s a következő éjjel, 
éjfél körül és a következő éjjel újra, s így tíz éjszakán keresztül; egy lángot 
minden éjjel. Miért szűntek meg a lövések a tizedik éjszaka után, azt a földön 
senki sem próbálta megfejteni. Valószínű, hogy a tüzelés gázai a mars-
bélieknek kellemetlenségeket okoztak. A Földről nézve, hatalmas 
teleszkópon keresztül, kis, szürke, libegő foltoknak látszó sűrű füst- vagy 
porfellegek zavarták a bolygó légkörének tisztaságát, ismerős vonásait 
elhomályosítva.
 A Marson észlelhető zavarok végre még a napilapok érdeklődését is 
fölkeltették, s mindenféle népszerű közlemények jelentek meg a Marson lévő 
tűzhányókról. Emlékszem, hogy a Punch, ez a félig komoly, félig vidám 
folyóirat, ügyesen felhasználta a dolgot a politikai rovatban is. A lövegek 
pedig, amelyeket a marsbeliek kilobbantottak, másodpercenként sok 
mérföldnyi suhanással hasítva át az üres tér örvényeit, senkitől sem rejtve, 
rohantak óráról órára közelebb és közelebb a Föld felé. Most szinte 
hihetetlenül csodás dolognak tűnik nekem, hogy az emberek, fejük fölött e 
közelgő gyors végzettel, miképp tudtak olyan nyugodtan szaladgálni apró 
ügyeik után. Emlékszem, mennyire ujjongott Markham, amikor képeslapja 
számára, amelyet akkoriban adott ki, meg tudta szerezni a Mars legújabb 
fényképét. Ma már alig tudják elképzelni az emberek, milyen mennyiségben 
fogytak akkortájt újságaink. Ami engem illet, én kerékpározni tanultam, s 
nagyon belemélyedtem egy vaskos munkámba, amely a civilizáció 
haladásának keretében az erkölcsi felfogás valószínű fejlődését fejtegette.
 Egy éjszaka (az első löveg akkor már nemigen lehetett tőlünk 10 000 000 
mérföldnél távolabb) sétálni mentem feleségemmel. Csillagos éjjel volt. A 
Zodiákus képeit magyarázgattam, s kikerestem neki a Marsot, egy ragyogó, a 
zenit felé törekvő fénypontot, amely felé oly sok teleszkóp szegeződött. Meleg 
éjszaka volt. Hazatérőben kiránduló társasággal találkoztunk, amely zeneszó 
mellett, énekelve haladt el mellettünk Chertseyből vagy Isleworthból. A házak 
felső ablakaiból kiszűrődő fény mutatta, hogy az emberek aludni 
készülődnek. A távoli vasútállomás tolató kocsijainak zaját, a csattogást és 
dörömbölést a távolság csaknem melódiává lágyította. Feleségem 
figyelmeztetett a vörös, zöld és sárga jelzőlámpák ragyogására, amelyek 
magasba nyúló kereten függtek. Csupa biztonság, csupa nyugalom volt 
mindenütt.

II.
A hullócsillag

 Végre bekövetkezett az éjszaka, mikor az első csillag lehullott. Reggel 
felé vált láthatóvá, amint Winchester fölött kelet felé suhant, lángvonalat írva 
le magasan a levegőben. Száz meg száz ember látta, és bizonyára mindenki 
közönséges hullócsillagnak tartotta. Albin leírása szerint néhány másodpercig 
izzó zöldes sávot hagyott maga után. Denning, aki a meteorkérdésben 
legnagyobb tekintélyünk, azt állította, hogy kilencven- vagy százmérföldnyi 
magasságban tűnt fel először, s mintegy százmérföldnyi távolságban hullott 
le tőle kelet felé a földre.
 Én ebben az órában otthon voltam, munkámon dolgozva; de bár 
ablakaim Ottershaw felé nyíltak, s redőnyei fel voltak húzva (mert akkoriban 
szerettem az éjszakai mennyboltra fel-feltekinteni); a hulló csillagból nem 
láttam semmit. Ám bizonyos, hogy az a valami, aminél különösebb dolog 
sohasem jutott a külső térből a Földre, akkor hullott le, mikor ott ültem, s 
láthattam volna én is, ha éppen akkor találok föltekinteni, mikor alázuhant. 
Azok közül, akik látták repülni, néhányan azt mondják, hogy útja során 
sziszegő hangot hallatott. Én azonban ebből sem hallottam semmit. 
Berkshireben, Surreyben és Middlesexben sok ember látta lehullani; de 
legföljebb annyit gondolhattak, hogy valami meteor volt. Úgy látszik, senki 
sem nyugtalankodott annyira, hogy még az éjszaka folyamán elindult volna 
fölkeresni a lehullott tömeget.
 De szegény Ogilvy, aki látta a lehulló csillagot, s meg volt győződve arról, 
hogy egy meteor kő fekszik valahol a Horsell, Ottershaw és Woking között 
elnyúló réten, jókor reggel azzal a szándékkal kelt föl, hogy a meteorkövet 
megtalálja. Megtalálni meg is találta, mindjárt virradat után, a homokbányák 
közelében. A lövedék ereje óriási üreget fúrt a földbe, és a kavicsos homokot 
szétröpítette mindenfelé, úgyhogy a mezőt mintegy másfél mérföldnyi 
körzetben apró homokbuckák borították. A hangafű kelet felé tüzet fogott, és 
keskeny, kékes füstszalag szállt fölfelé a virradatban.
 A lehullott tárgy maga csaknem teljesen a homokba temetve feküdt egy 
fenyőfa szétszóródott szilánkjai között, amelyet zuhanása közben darabokra 
hasított. A földből kiálló része óriási, tömör hengerhez hasonlított. Felületét 
vastag, pikkelyszerű, sötétes kéreg borította, átmérője harminc yard lehetett. 
Ogilvy közeledett a tömeghez, melynek nagysága s még inkább alakja 
nagyon meglepte, mert a legtöbb meteorkő többé-kevésbé teljesen gömbölyű 
szokott lenni. A tömeg azonban légi útjától még oly forró volt, hogy Ogilvy 
nemigen közeledhetett hozzá. A hengerből zizegő hang hallatszott; de Ogilvy, 
aki ekkor még nem is gondolt arra, hogy a tömeg talán üres, azt hitte, hogy ez 
a hang a felület egyenlőtlen lehűléséből ered.
 Megállt az üreg szélén, amelyet a lehullott tömeg fúrt magának, s 
elcsodálkozott ezen a különös jelenségen. Főleg a szokatlan szín és alak volt 
az, ami meglepte; de ekkor még csak homályosan sejtette, hogy ez a valami 
nem véletlenül érkezett Földünkre. A kora reggel csodálatosan csendes volt, 
s a nap, amint fénye éppen a Weybridge felé emelkedő fenyőkre esett, már 
melegen kezdett sütni. Ogilvy úgy emlékezett, hogy egész reggel nem hallott 
madárcsicsergést. Szellő sem rezdült. A salakkal borított hengerből eredő 
gyönge morgás volt az egyetlen hang, amelyet hallott. Teljesen egyedül állt a 
területen.
 Egyszerre csak megütődve látta, hogy a meteort fedő hamukéreg szürkés 
salakjának egy része a henger végének kör alakú széléről lepottyant. Apró 
darabokban potyogott le a homokra. Hirtelen egy széles darab vált le, s oly 
éles zajjal ütődött a földhöz, hogy Ogilvynak elállt a lélegzete.
 Az első pillanatban alig tudta elképzelni, mit jelenthet ez, s bár a forróság 
iszonyú nagy volt, lemászott az üregbe, szorosan a sötét test mellé, hogy 
jobban szemügyre vegye. Még akkor is azt gondolta, hogy a test kihűlése 
okozta, amit látott; csak az zavarta, hogy a hamu csupán a henger végéről 
potyogott le.
 Ám ekkor észrevette, hogy a henger kör alakú teteje, bár nagyon lassan, 
de forog. Annyira lassan mozgott, hogy észre sem vette volna, ha meg nem 
jegyez magának egy fekete pontot, amely öt perccel előbb szemben volt vele, 
és most a terület túlsó felére került. Még most sem igen tudta a dolgot 
megérteni, de egyszerre tompa, csikorgó hangot hallott, s látta, hogy a fekete 
pont körülbelül egy hüvelykkel ugrik előre. Most hirtelen világosság gyulladt ki 
az agyában. A henger mesterséges tárgy volt, belül üres, és a vége 
lecsavarható! Valami csavarta a henger belsejéből a fedelet!
- Nagy Isten! - szólt Ogilvy. - Egy vagy több ember van benne! Félholtra 
sülve! Menekülni próbálnak!
 S egyszerre, villámgyors asszociációval, kapcsolatba hozta a hengert a 
Marson észlelt lobbanásokkal.
 Az a gondolat, hogy élőlény van a hengerbe bebörtönözve, oly 
rettenetesen hatott rá, hogy a forróságról megfeledkezve a henger felé 
rohant, segíteni a forgatásban. De szerencsére a fénytelen hősugárzás 
megállította útjában, mielőtt kezét a még mindig izzó fémen megégethette 
volna. Egy pillanatig határozatlanul állt, majd megfordult, kimászott az 
üregből, s vad futásnak eredt Woking felé. Körülbelül hat óra lehetett. Egy 
fuvarossal találkozott, akivel meg akarta magát értetni, de előadott meséje s 
külső megjelenése - kalapja az üregbe esett - annyira vad benyomást tett a 
fuvarosra, hogy az egyszerűen továbbhajtott. Nem jutott eredményre a 
pincérrel sem, aki éppen a vendéglő ajtajait nyitogatta a horselli híd mellett. A 
fickó azt gondolta, hogy valami szabadon járó őrülttel van dolga, s rá akarta 
csukni a söntést. Ez kijózanította őt egy kissé, és mikor meglátta kertjében 
Hendersont, a londoni újságírót, átkiáltott a palánkon, s vigyázott, hogy jól 
megértesse vele magát.
 - Henderson - kezdte -, ugye látta múlt éjjel azt a hulló csillagot?
- Nos? - felelt Henderson.
- Most ott fekszik a horselli réten.
- Uram Istenem! - szólt Henderson. - Lehullt egy meteor! Nem baj.
- Csakhogy ez nem közönséges meteor ám! Ez egy henger, 
mesterségesen előállított henger, jól értsen meg! És valami van benne.
Henderson, ásóját kezében tartva, fölegyenesedett.
- Micsoda? - kérdezte újra, mivel fél fülére süket volt.
 Ogilvy mindent elmondott neki, amit látott. Henderson egy pillanatig 
elgondolkodott. Majd eldobta ásóját, magára kapta kabátját és kijött az 
országútra. A két férfi visszasietett együtt a rétre, ahol a henger még 
ugyanabban a helyzetben feküdt. De belsejében a zaj már megszűnt, s a 
henger teste és fedele között keskeny, fénylő fémkör látszott. A résen 
keresztül gyönge sziszegéssel levegő áramlott be vagy ki.
 Hallgatództak, kopogtattak egy bottal a pikkelyes kérgen, s mivel nem 
kaptak feleletet, abban állapodtak meg, hogy a belül lévő egy vagy több 
ember eszméletlen vagy halott.
 Természetesen egyikük sem tudott semmit sem csinálni. Vigasztaló, 
biztató szavakat kiabáltak, s visszasiettek a városba újabb segítségért. 
Furcsák lehettek, amint homokosán, izgatottan, rendetlenül rohantak a 
ragyogó napfényben, végig a kis utcán, ahol éppen az üzleteket s a 
hálószobák ablakait nyitogatták. Henderson azonnal a vasútállomásra sietett, 
hogy megtáviratozza a nagy eseményt Londonba. Az újságok közleményei 
előkészítették már az emberek lelkét a gondolat befogadására.
 Nyolc órakor már egy csapat gyerek és munkanélküli indult a rétre, 
megnézni a „Marsról érkezett halottak"-at. Az esemény híre ebben az alakban 
terjedt tovább. Én először az újságkihordó fiútól értesültem róla, mikor 
háromnegyed kilenc tájban kimentem, hogy átvegyem Daily Chronicle-omat.
 Természetes, hogy megijedtem, s egy percet sem vesztve siettem ki, 
keresztül az ottershawi hídon, a homokbányákhoz.

III.
A horselli réten

 Az óriási üreg körül, amelyben a henger feküdt, mintegy húsz emberből 
álló csoportot találtam. A mélységbe ágyazott hatalmas tömeget már leírtam. 
Mintha valami hirtelen robbanás perzselte volna fel körülötte a gyepes, 
kavicsos homokot. Kétségkívül a zuhanás ereje okozta a fellobbanó tüzet. 
Henderson és Ogilvy nem volt ott. Azt hiszem, belátták, hogy egyelőre nincs 
mit tenniük, s elmentek Hendersonékhoz reggelizni.

Öt-hat gyerek ült az üreg szélén, lábaikat lógatva, s míg rájuk nem 
szóltam, azzal szórakoztak, hogy köveket dobáltak az óriási tömegre. Alig 
fórmedtem rájuk, fogócskát kezdtek játszani, keresztül-kasul bujkálva a 
körben álló csoporton.
 A csoport egypár kerékpárosból, egy kerti napszámosból, aki néha nálam 
is dolgozott, egy csecsemőt dajkáló leányból, Greggből, a mészárosból, aki 
kisfiát is elhozta, és két-három lusta naplopóból verődött össze, akik 
rendszerint a vasútállomás körül szoktak álldogálni. Nemigen beszélgettek. A 
köznép legnagyobb részének Angliában akkortájt csak fölöttébb határozatlan 
csillagászati fogalmai voltak. A legtöbben nyugodtan bámultak a henger 
vastag, tábla alakú végére, amely, mióta Ogilvy és Henderson eltávozott, 
nem változott. Azt hiszem, hogy ez az élettelen tömeg nagy csalódás volt 
azoknak, akik azt remélték, hogy egy csomó szénné égett holttestet fognak 
látni. Egyik-másik távozott, míg ott álltam; helyettük mások érkeztek. 
Lemásztam az üregbe, s úgy éreztem, hogy lábaim alatt gyönge mozgás 
hallatszik. Bizonyos, hogy a henger födele már nem forgott.
 Csak ott, a henger közvetlen közelében láttam világosan, mennyire 
különös tárgy volt minden tekintetben. Az első szempillantásra tényleg 
nemigen volt érdekesebb egy felfordult kocsinál, vagy az országúton 
keresztben fekvő fánál, amelyet a vihar döntött ki. Talán még ily érdekes sem 
volt. Leginkább félig a földbe ásott, rozsdás, vastag gázcsőhöz hasonlított. Jó 
adag tudományos felkészültségre volt szükség, hogy az ember észrevegye 
azt, a henger szürke kérge nem közönséges rozsda, s hogy a fedél és a 
henger közti résen mutatkozó sárgásfehér fém szokatlan színben ragyog. 
Annak, ami a hengeren „földöntúli" volt, a legtöbb szemlélő számára nem volt 
semmi jelentősége.
 Ekkor már teljesen tisztában voltam azzal, hogy ez a valami a Mars 
bolygóról érkezett; de azt nem tartottam valószínűnek, hogy lehet benne élő 
teremtmény is. Azt gondoltam, hogy a fedél automatikusan csavarodik. 
Ogilvyval ellentétben mindig az volt a véleményem, hogy a Marson vannak 
emberek. Agyamban a legfantasztikusabb gondolatok kergetőztek. Nincs-e a 
hengerben kézirat? Milyen nehézségekkel fog járni az üzenet megértése? 
Hátha érmeket vagy mintákat találunk? És így tovább. Mindazonáltal ezek 
kissé nagyon is bizonytalan gondolatok voltak. Türelmetlenül vártam, mikor 
fog már kinyílni. Tizenegy óra tájban, mikor láttam, hogy hiába várakozom, 
efféle gondolatokba mélyedve, hazasétáltam Mayburybe. De nagyon 
nehezemre esett belekezdeni elvont vizsgálódásaim folytatásába.
 Délutánra a rét egészen más látványt nyújtott. Az esti lapok kora délutáni 
kiadásai óriási szalagcímekkel lepték meg Londont: „ÜZENET A MARSRÓL”, 
„SZENZÁCIÓ WOKING-BAN", stb. Ogilvy csillagászati távirata pedig 
izgalomba ejtette a hármas királyság valamennyi obszervatóriumát.
 Vagy fél tucat wokingi bérkocsi, egy fonott kasú szekér Chobhamból és 
egy úriasabb fogat állt a homokbányák mellett az országúton. Oldalvást 
egész csomó kerékpár volt. Bár a nap forrón sütött, Wokingból és 
Chertseyből gyalog is sokan kiballagtak, úgyhogy egész tekintélyes tömeg 
nyüzsgött a réten, egyebek közt volt ott egy-két világos színű ruhába öltözött 
hölgy is.
 Vakító forróság volt. Az égbolton egy darabka felhő sem látszott. Szellő 
sem rezdült; csupán a pár elszórt fenyőfa nyújtott egy kis árnyékot. A hangafű 
tüze megszűnt már, de a talaj Ottershaw irányában, ameddig a szem ellátott, 
fekete volt, s függőleges füstszalagok szálldogáltak fel belőle. Egy élelmes 
csemegekereskedő a Chobham-útról kiküldte fiát egy talicskára való éretlen 
almával és édes sörrel.
 Az árok széléhez lépve láttam, hogy hat-hét ember van benne - 
Henderson, Ogilvy és egy magas, szőke férfi, aki, mint később megtudtam, 
Stent volt, a királyi csillagász, több munkással, akik ásókat és szekercéket 
forgattak. Stent tiszta, messze csengő hangon osztogatta a parancsokat. A 
hengeren állt, amely most már meglehetősen lehűlt. Kipirult arcáról csörgött a 
veríték, s látszott rajta, hogy valami nagyon felizgatta.
 A henger nagy része szabadon állt, de alsó vége még mindig a földbe 
volt fúródva. Ogilvy, amint az árok szélén bámuló tömegben megpillantott, 
lehívott az üregbe, s arra kért, legyek szíves Hilton lordot, az uradalom 
tulajdonosát fölkeresni.
 Azt mondta, hogy a növekedő sokaság, főleg a gyerekek, komolyan 
hátráltatja munkájukat. Jó volna, ha a népet valami kis korláttal vissza lehetne 
tartani. Elmondta, hogy olykor-olykor még mindig gyönge zaj hallható a 
henger belsejéből, s hogy a munkásoknak nem sikerült a fedelet lecsavarni, 
mert sehogy sem tudtak jól hozzáférni. A henger fala szörnyű vastagnak 
látszott, és az a gyönge hang, amelyet hallottunk, a henger belsejében nagy 
lárma is lehetett.
 Szívesen magamra vállaltam, amire kért, s előre örültem, hogy így 
odajuthatok én is azok közé a kiváltságos emberek közé, akik szemtanúi 
lesznek a henger tervbe vett kinyitásának. Hilton lordot nem találtam otthon, 
de azt mondták, hogy a hat órai Waterlooi vonattal várják Londonból. Mivel 
még csak negyed hat volt, hazamentem, megteáztam, azután az állomáshoz 
ballagtam, s ott várakoztam rá.

IV.
A henger megnyílik

 Mikor visszatértem a rétre, a nap már hanyatlóban volt. Woking felől 
csoportosan, sietve jöttek az emberek; hazafelé alig egy-kettő ment. Az üreg 
körül a tömeg megszaporodott. Az égbolt citromsárga világítása mellett 
mintegy pár száz főre rúgó sokaság feketéllett a réten. Ingerült hangok 
hallatszottak, mintha egész kis ütközet folyt volna az üreg környékén. 
Sajátságos képzelődések suhantak át a lelkemen. Közelebb nyomulva, Stent 
hangját hallottam.

 - Vissza! Vissza!
Egy gyerek futott felém.
- Mozog! - kiáltotta, mellettem elsietve. - Kifelé csavarodik! Nem nekem 
való szórakozás. Megyek haza. Megyek.
 A tömeghez értem. Két-háromszáz ember lehetett ott, öklözve, taszigálva 
egymást. Tevékeny részt vett ebben a már említett néhány úrihölgy is.
- Beesett az üregbe! - kiáltott valaki.
- Vissza! - szóltak többen.
 A tömeg engedett egy kissé, s utat törtem magamnak ökleimmel. 
Mindenki nagyon izgatottnak látszott. Az üregből sajátos zümmögés 
hallatszott.
- Ejnye! - szólt Ogilvy -, segítsen visszatartani a bolondokat. Még nem 
tudjuk, mi lehet ebben az ördöngös valamiben!
 Láttam, hogy egy fiatalember, valami wokingi kereskedősegéd, áll a 
henger mellett, és kifelé kapaszkodik az üregből, ahová a tolakodó tömeg 
belelökte.
 
 A henger végét időközben tovább csavarták belülről. Körülbelül kétlábnyi 
fényes csavar volt látható. Valaki megtaszított úgy, hogy kis híján ráestem a 
csavar tetejére. Megfordultam; ezalatt a csavar már a végére járt, és a henger 
fedele hangos rázkódással a kavicsos homokra esett. Oldalba löktem a 
mögöttem álló embert, s fejemet újra a henger felé fordítottam. Egy percig 
teljesen feketének látszott az egész kör alakú nyílás. A nyugvó nap éppen a 
szemembe tűzött.
 Azt hiszem, mindenki azt várta, hogy most egy ember fog az üregből 
előbukkanni, aki, ha talán némileg különbözik is a földi emberektől, 
lényegében mégiscsak ember lesz. Én legalábbis ezt vártam. De odatekintve, 
az árnyékban csakhamar mozogni láttam valamit, szürkén, hullámosán s 
végül szemhez hasonló két fénylő korongot láttam. Majd a mozgó 
középpontból sétabot vastagságú, szürke kis kígyóhoz hasonló valami pattant 
elő, felém kanyarodva a levegőben. Ezt egy második követte.
 Hirtelen borzongás fogott el. Mögöttem egy asszony hangosan 
felsikoltott. Félig hátrafordultam, szemeimet még mindig a hengerre 
szögezve, amelyből újabb tapogatódzó kígyócskák tűntek elő, s kezdtem az 
üreg széléről hátrafelé tolakodni. Láttam, amint körülöttem az emberek arcán 
a megdöbbenés borzalomra változott. Minden oldalról tagolatlan kiáltásokat 
hallottam. Hátrálni kezdett az egész tömeg. A kereskedősegéd még mindig 
kifelé iparkodott az üregből. Egyedül maradtam, s láttam, hogy az emberek 
az üreg túlsó oldalán futásnak erednek; köztük szaladt Stent is. Újra a 
hengerre pillantottam, s leküzdhetetlen rémület szállt belém. Kővé dermedve, 
bámulva álltam.
 Vaskos, szürkés, gömbölyű tömeg - körülbelül akkora, mint egy medve - 
emelkedett ki lassan, kínosan a hengerből. Amint fölhengeredett, a ráhulló 
fényben úgy csillogott, mint a nedves bőr. Két nagy, sötét színű szem nézett 
rám merően. A gömbölyű tömegen volt valami arcnak mondható. A két szem 
alatt száj volt, amelynek ajak nélküli, remegő széléről nyál csüngött. A test 
fölemelkedett s görcsösen vonaglott. Egy, a testhez tartozó, hosszú 
tapogatószerv a henger szélébe kapaszkodott, egy másik a levegőben 
lebegett.
 Aki sohasem látott eleven marslakót, alig tudja elképzelni, milyen 
borzasztó külsejük volt. A V-alakú furcsa száj, a hegyes felsőajak, a 
szemöldökbarázdák hiánya, az áll nélküli, ékszerű alsó ajak, a száj szüntelen 
rángatódzása, a tapogatószervek gorgócsoportja, a tüdő szaggatott lélegzése 
az idegen légkörben, a Föld nagyobb gravitációs energiájának tulajdonítható 
nehézkes, kínos mozgás és mindenekfölött a két óriási szem rendkívüli 
átható ereje - valósággal undort ébresztett a szemlélőben. Nyirkos, barna 
bőrében volt valami gombaszerű; megfontolt, nehézkes mozdulataiban valami 
kimondhatatlanul rettenetes. Már az első találkozás, ez az első pillantás is 
undorral és félelemmel töltött el.
 A szörnyeteg hirtelen eltűnt. A henger szélén keresztül, fejjel az üregbe 
bukott, tompa zuhanással, mintha nagy bőrcsomó hullt volna a mélybe. 
Különös, erős kiáltást hallatott, mire nyomban egy másik hasonló teremtmény 
tűnt fel a nyílás sötétségében.
 Erre az a merevség, mely a félelem első percében elfogott, megszűnt. 
Megfordultam, s eszeveszett iramodással a mintegy száz yardnyira levő első 
facsoportig futottam. De csak féloldalt fordulva és bukdácsolva szaladtam, 
mert tekintetemet nem tudtam levenni ezekről a borzasztó teremtményekről.
 Pár fiatal fenyőfa és rekettyebokor között megálltam, s lihegve vártam, mi 
fog történni. A mező a homokbányák körül tele volt emberekkel, akik úgy 
álltak ott, mint én: félig lenyűgözve a félelemtől, rábámulva ezekre a lényekre. 
S ekkor, megújuló borzalommal, valami gömbölyű, fekete tárgyat vettem 
észre, amint az üreg szélén fel s alá himbálódzott. Az üregbe pottyant 
kereskedősegéd feje volt s a forró alkonyatban kis feketeségnek látszott. 
Felhúzta a vállát, majd térdét, majd mintha visszacsúszott volna, újra csupán 
a feje volt látható. Egyszer csak eltűnt, és mintha gyönge sikoly hatolt volna a 
fülembe. Első gondolatom az volt, hogy visszamegyek és segítek neki, de a 
félelem visszatartott.
 Nem volt látható semmi sem. A mély üreg s a homok, amit a henger 
zuhanása halmozott fel, mindent elrejtett. Ha valaki Chobhamból vagy 
Wokingból jött volna most az országúton, ugyancsak elbámult volna, látva azt 
a szabálytalan körben, szanaszét álló száz vagy még több embert, árkokba, 
bokrokba, kapuk és sövények mögé bújva, alig egy-két szót szólva, s azt is 
röviden és izgatottan kiabálva, meredt szemekkel bámulva néhány 
homokbuckára. Az édes sörrel

 megrakott targonca ott feketéllett a forró levegőben, keresztben az úton. 
A homokbányákban egy csomó üres kocsi állt. Az otthagyott lovak 
ropogtatták az abrakot az orrukra akasztott zsákokban vagy kapálták a talajt.

V.
A hősugár

 Az a benyomás, amelyet a marsbeliek tettek rám, felbukkanva a 
hengerből, amelyben bolygójukról a földre érkeztek, szinte elkábított, 
megbénítva cselekvőképességemet. Megálltam egy helyben a térdig érő 
hangafűben, odabámulva a homokbuckára, amely eltakarta őket előlem. 
Félelem és kíváncsiság viaskodott lelkemben.
 Nem mertem az üreg felé közeledni; de az a vágy, hogy belepillantsak, 
valóságos szenvedéllyé növekedett bennem. Útnak indultam, nagy félkörben 
az üreg körül, hogy alkalmasabb helyet keressek magamnak, és szünet 
nélkül a homokbuckákra szegeztem tekintetemet, amelyek elrejtették előlem 
a jövevényeket. Egyszerre csak, mint valami polipkar, vékony, fekete ostorszíj 
villant keresztül a szürkületen, rögtön majd visszahúzódott, és utána 
lassacskán vékony nyél bújt elő, melynek végén kör alakú korong forgott, ide-
oda billenve. Ugyan mi történhetett az üregben?
 A nézők legnagyobb része csoportokba gyűlt. Egy nagyobb tömeg 
Woking, egy kisebb csoport Chobham irányában verődött össze. Világos volt, 
hogy bennük is ugyanaz a lelki harc folyt, mint bennem. Néhányan közel 
álltak hozzám. Közeledtem valakihez, aki, mint ráismertem, a 
szomszédomban lakott. A nevét nem tudtam, de azért megszólítottam. 
Csakhogy az idő aligha volt alkalmas rendes beszélgetésre.
- Micsoda undok fajzat! - szólt a szomszédom. - Uram Isten, micsoda 
undok fajzat!
Ezt újra meg újra elismételte.
 - Látta ön is azt az embert az üregben? - kérdeztem tőle, de erre nem 
válaszolt.
 Egy ideig szótlanul, figyelve álltunk egymás mellett, s azt hiszem, némi 
megkönnyebbülést merítettünk egymás társaságából. Csakhamar egy kis 
dombra mentem föl, és mikor vagy egy yardnyi magasságból 
visszatekintettem szomszédomra, láttam, hogy Woking felé ballag.
 Az alkony szürkületre halványult, mielőtt újabb esemény következett be. 
A távoli tömeg balra, Woking felé, mintha növekedett volna; halk moraj 
hangzott felém onnan. A kisebb csoport Chobham felé szétszóródott. Az 
üregből semmi nesz sem hallatszott.
 Elsősorban ez a körülmény volt az, ami az embereket felbátorította. De 
azt hiszem, az újabb wokingiak érkezése is segített bizalmat önteni beléjük. 
Amint besötétedett, lassú, meg-megújuló mozgás kezdődött a 
homokbányákban, amely, úgy látszott, egyre erősödik, mivel a henger 
tájékáról semmi sem zavarta az esti csöndet. Felnyúló, fekete alakok hatoltak 
előre, kettesével, hármasával. Megálltak, figyeltek, majd újra továbbmentek. 
Eközben keskeny, szabálytalan, holdsarló alakú sorban helyezkedtek el, 
melynek vékonyodó szarvai mindjobban körülzárták az üreget. Én magam is 
megindultam arrafelé.
 Néhány kocsis, egypár más emberrel, behajtott merészen a 
homokbányába. Hallottam a lódobogást s a kerekek nyikorgását. Egy fickó 
tolni kezdte az almás targoncát. Majd harminc yardnyira az üregtől, Horsell 
felől egy kis fekete csoportot vettem észre. Fehér zászlót lobogtattak.
 A küldöttség volt. Tanácskozást tartottak valahol rögvest, és mivel a 
marsbeliek visszataszító külsejük mellett is nyilvánvalóan értelmes 
teremtmények voltak, azt határozták, hogy jelzésekkel közeledve feléjük, 
tudomásukra kell hozni, hogy mi is értelmes lények vagyunk.
 Lobogtatva vitték a zászlót, először jobbra, majd balra. Oly távol álltam, 
hogy senkit sem tudtam felismerni; de később megtudtam, hogy Ogilvy, Stent 
és Henderson vezette a csoportot, megkísérelvén az érintkezést. A tömeg 
már csaknem teljes körben terjeszkedett szét, s a kis csoport ezen a körön 
belül haladt lassan előre. Diszkrét távolságban sötét, fekete alakok követték a 
csoportot.
 Hirtelen fénysugár villant föl; az üregből fénylő, zöldes füst tört elő, 
egymás után három füstgomoly, a csendes levegőben egyenesen fölfelé 
emelkedve.
 Ez a füst (vagy talán inkább azt mondhatnám, láng) annyira fényes volt, 
hogy a mélykék égbolt s a fekete fenyőfákkal borított barna mezőség 
Chertsey felé hirtelen elsötétült, s a füstgomolyok szétosztása után is 
egészen sötét maradt. Ugyanakkor gyönge sziszegés is hallatszott.
 Az üreg túlsó oldalán a zászlóvivőket feltartóztatták útjukban ezek a 
jelenségek. A csoport kis, függőleges, fekete alakjai állva maradtak a fekete 
alapzaton. Mikor a zöld füst kilobbant, arcuk sápadt, zöld színt öltött; a füst 
eltűntével újra elhomályosodtak.
 A sziszegés ekkor lassú morgásba, hosszú, hangos dübörgésbe ment át. 
Az üregből lassacskán egy púpos alakzat emelkedett ki. Úgy tűnt, hogy 
valami kísérteties fénysugár röppent ki belőle.
 Nyomban ezután valóságos lángnyelvek lobbantak ki a kis csoportból, s 
ragyogó fény szökkent egyik emberről a másikra. Mintha valami láthatatlan 
gázfolyamba kerültek volna, amely egyszerre fehér lángra lobbant. Mintha 
valamennyien hirtelen, egy pillanat alatt tűzze váltak volna.
 Majd saját pusztulásuk világánál láttam, amint tántorogni kezdenek, s a 
földre hullanak; távolabb álló kísérőik pedig futásnak erednek.
 Elképedve álltam, nem is sejtve azt, hogy ebben a távoli kis csoportban a 
halál szökkent egyik emberről a másikra. Csak azt éreztem, hogy valami 
rendkívüli dolog történik. Egy alig hallható, vakító lobbanásra egy csomó 
ember hosszában a földre vágódott s ott maradt elterülve, és amint a 
láthatatlan hőnyíl továbbhaladt, a fenyőfák tűzbe borultak, s valamennyi 
száraz rekettyebokor ropogva lángtömeggé vált. És a távolban Knaphill felé 
hirtelen kigyulladt minden fa, sövény és faépítmény.
 Ez a lángoló halál, ez a láthatatlan, elkerülhetetlen hőkard körös-körül 
lekaszált mindent gyorsan, egyfolytában. A lángba boruló bokrokról láttam, 
hogy felém közeledik, de a rémület szinte megbénított. Hallottam a tűz 
ropogását a homokbányában. Egy ló rémülten fölnyerített, de rögtön el is 
csendesedett. Mintha valami láthatatlan, de szörnyű tüzes ujj húzódott volna 
keresztül a hangafüvön köztem és a marsbeliek között, s a homokbányán túl 
egy görbe vonal hosszában az egész fekete talaj füstölgött és ropogott. 
Messze bal felől, ott, ahol a wokingi állomástól indult az út a mezőségre, 
valami nagy robajjal lezuhant. Nyomban rá megszűnt a sziszegés és a 
dübörgés, és a fekete púpos tárgy lassan visszasüllyedt az üregbe.
 Mindez oly hirtelen történt, hogy mozdulatlanul, elképedve álltam, 
belevakulva a lobogó fénybe. Ha ez a halál teljes kört járt volna be, feltétlenül 
megölt volna engem is első meglepetésemben. De elmúlt, engem 
megkímélve, s egyszerre sötét, barátságtalan éjszaka vett körül.
 A hullámos mezőség, kivéve a szürke, fakó országutakat, a beálló 
éjszaka sötétkék égboltja alatt csaknem koromfeketének látszott. Sötét volt, s 
az emberek is hirtelen eltűntek róla. Fejem fölött kigyulladtak a csillagok, s 
nyugatra még mindig sápadt, csaknem zöldeskék színben ragyogott az 
égbolt. A fenyőfák csúcsai s a horselli háztetők éles feketeséggel váltak ki az 
esthajnali fényből. A marsbeliek eszközeikkel együtt láthatatlanok voltak, 
kivéve azt a kis árbocot, melyen szüntelenül forgott, ide-oda inogva, a 
tükörszerű korong. Itt-ott még füstölgött s fel-fellobbant egy-egy bokor és 
magában álló fa, s a wokingi állomás felé fekvő házakból egy-egy lángcsomó 
sziporkázott fel a csendes esti levegőbe.
 A szörnyű ijedelmen kívül ennyi volt az egész változás. A kis csoportnyi 
fekete folt a fehér zászlóval együtt kisöprődött az eleven életből, s az est 
csendjét látszólag alig zavarta meg valami.
 Az jutott eszembe, hogy segítség és védelem nélkül egyedül vagyok itt a 
fekete mezőségen. Egyszerre, mintha kívülről zuhant volna nyakamba, 
hatalmába ejtett a félelem.
 Erőt véve magamon, megfordultam s bukdácsolva futottam keresztül a 
mezőn.
 A félelem, amely elfogott, nem okoskodásból eredt. Oktalan, vak 
rémületet keltettek bennem nemcsak a marsbeliek, hanem a sötétség s a 
mély csend is körülöttem. Oly rendkívüli hatást gyakorolt rám és annyira 
megfosztott bátorságomtól ez a pánik, hogy futás közben csendesen sírtam, 
mint valami gyerek. Csak rohantam, s nem volt többé bátorságom 
visszatekinteni.
 Emlékszem, folyton az a különös meggyőződés forgott a fejemben, hogy 
most, mikor már-már biztonságban voltam, az a titokzatos halál - amely oly 
gyors, mint a fény - utánam ugrik a henger körüli üregből s a földre sújt.

VI.
A hősugár a chobhami országúton

 Valóságos csoda még most is, ml módon tudnak a marsbéliek oly 
gyorsan és oly nesztelenül gyilkolni. Vannak, akik azt gondolják, hogy valami 
úton-módon olyan térben, amely egyáltalán nem hővezető, intenzív meleget 
képesek előállítani. Ezt a meleget párhuzamos sugarakban vetítik bármely 
tetszésük szerinti tárgy felé, csiszolt, parabola alakú tükör segítségével. E 
tükör szerkezetét nem ismerjük. A mi világító tornyaink tükrei csak 
fénysugarat tudnak vetíteni. De nem volt senki sem, aki ezeket a részleteket 
igazolni tudta volna. Annyi mindenesetre bizonyos, hogy a dolog lényege 
valami hősugár. Láthatatlan hő, látható fény helyett. Minden gyúlékony 
anyagot az első érintésre lángra lobbant, az ólom folyni kezd, mint a víz, a 
vas meglágyul, az üveg ropogva megolvad, és a víz, ha hozzáér, rögtőn 
gőzzé változik.
 Az éjszakában mintegy negyven ember feküdt a csillagok fénye mellett az 
üreg körül, megszenesedve s a fölismerhetetlenségig eltorzulva; a mező 
Horselltől Maybury-ig egész éjjel lángokban ragyogott, elhagyatva.
 A mészárlás híre valószínűleg egy időben jutott el Chobhamba, 
Wokingba és Ottershawba. Wokingban az üzleteket csukogatták, mikor a 
tragédia történt, és sok ember - kereskedők és mások, akiket vonzottak a 
hallott események - sétált keresztül a horselli hídon s a mezőségre vezető 
országúton a sövények között. A fiatalság, pihenve a napi munka után, 
ürügyül használta ezt az újdonságot - de ezt tette volna bármi más 
szenzációval is -, és vígan sétált párosával, szokás szerint incselkedve, 
játszadozva. Az esti szürkületben csevegők hosszú sora lepte el az egész 
országutat...
 Wokingban természetesen ekkor még csak kevesen tudtak arról, hogy a 
henger megnyílt, bár Henderson kerékpáros hírnököt küldött a 
postahivatalba, külön távirattal egyik újság számára.
 A kettesével, hármasával sétálók a szabadban izgatottan beszélgető kis 
csoportokkal találkoztak. Mindenki a homokbánya fölött forgó tükörre bámult 
kíváncsian, s bizonyos, hogy az újonnan érkezőket is csakhamar hatalmába 
kerítette az izgatottság.
Fél nyolc tájban, mikor a küldöttség elpusztult, több mint háromszáz 
ember nyüzsgött ezen a helyen azokon kívül, akik az országúiról letérve 
közeledtek a marsbeliek felé. Három rendőr is volt ott; az egyik lovon ült, s 
minden tőlük telhetőt megtettek, Stent utasítása szerűit, hogy az embereket 
visszatartsák s elijesszék attól, hogy a hengerhez közeledjenek. Némelyek 
kiabáltak is azok közül az ingerlékeny üres-fejűek közül, akiknek minden 
csoportosulás lármára és durvaságra szolgáltat alkalmat.
 Stent és Ogilvy, gondolva minden eshetőségre, Horsellből nyomban, 
amint a marsbeliek felbukkantak, egy század katonaságért sürgönyözött a 
kaszárnyába, hogy ezeket a furcsa teremtményeket minden erőszakosságtól 
megoltalmazzák. Azután visszatértek, hogy azt a boldogtalan véget ért 
küldöttséget vezessék. Pusztulásuk részleteit, a három zöld füstgomolyt, a 
mély morgást és a lánglobbanásokat, a tömeg éppúgy írta le, mint én.
 De ez a tömeg sokkal nehezebben menekült meg nálam. Pusztán az a 
véletlen mentette meg őket, hogy egy hangafűvel benőtt magaslat felfogta a 
hősugár alsó részét. Ha a parabola-alakú tükör néhány yarddal nagyobb 
magasságban forog, nem maradt volna életben senki közülük. Látták a 
lobbanásokat és a hanyatt vágódó embereket, s mintha valami láthatatlan kéz 
gyújtotta volna fel sorra a bokrokat, feléjük rohanva a szürkületben. És aztán 
az üreg dübörgéséből kihangzó süvöltéssel éppen fejük fölött surrant át a 
hősugár, felgyújtva az országutat szegélyező bükkfák lombjait, széthasogatva 
a cserepeket, bezúzva az ablakokat, lángba borítva az ablakrámákat s 
darabokra roncsolva a sarokhoz legközelebb fekvő ház homlokzatának egy 
részét.
 Amint a fák hirtelen kigyulladtak, a megrémült tömeg pár pillanatig 
tétovázva állt a ropogó-sziszegő lángok között.
 Égő gallyak s lángcsomókhoz hasonló levelek potyogtak sziporkázva a 
földre. Sok kalap és ruha is tüzet fogott. Rémes ordítás hangzott a mezőről.
 Sikoltozás, jajveszékelés támadt. Hirtelen egy lovas rendőr vágtatott 
keresztül a zűrzavaron, kezét feje fölé kulcsolva és kiabálva.
 - Jönnek! Jönnek! - sikoltott egy asszony. Egyszerre mindenki megfordult, 
és szorítva a hátul állókat, utat igyekezett törni Woking felé. Oly vak 
menekülésbe kezdtek, mint valami megriasztott juhnyáj. Ahol az országút a 
magas töltések között szűk és sötét, a tömeg összegabalyodott, s 
kétségbeesett küzdelem támadt. Nem is menekült meg mindenki; legalább 
három embert, két asszonyt és egy kisgyereket összetapostak s ott hagytak 
haldokolva, holtra rémülve a sötétségben.

VII.
Hogyan értem haza?

 A magam meneküléséből csak arra emlékszem, hogy egy sereg fába 
beleütköztem, s kínosan bukdácsoltam keresztül a hangafüvön. Minden 
növelte bennem a láthatatlan rémületet, úgy éreztem, hogy a marsbeliek 
könyörtelen hőkardja a fejem fölött függve, láthatatlanul ide-oda lebeg, mielőtt 
lecsap s életemet kioltja... Horsell és a mellékutak között jutottam ki az 
országúira, s ezen rohantam tovább a mellékutakig.
 Végül nem bírtam már tovább szaladni; az izgatottság s a heves futás 
annyira kimerített, hogy támolyogva összeestem az út szélén, a gázgyár 
csatornahídjának közelében. Elestem s fekve maradtam.
Jó ideig kellett ott hevernem.
 Végre felültem, teljesen összezavarodva. Egy pillanatig nem tudtam 
világosan megérteni, hogy kerültem oda. A rémület levált rólam, mint valami 
ruhadarab. Kalapomat elveszítettem, s gallérom leszakadt inggombomról. 
Néhány pillanattal előbb csak három dolgot éreztem tisztán: az éjszakának, a 
térnek és a természetnek mérhetetlenségét, saját gyöngeségemet és 
szorongattatásomat s a közeledő halált. Most, mintha valami nagy változáson 
estem volna keresztül, hirtelen más szemmel láttam mindent. A két 
lelkiállapot minden átmenet nélkül követte egymást. Egyszerre csak újra 
visszanyertem mindennapi énemet; újra tisztességes, rendes polgárember 
voltam. A mező néma csendjét, az izgalmas menekülést, a feltörő lángokat 
mintha mind csak álmodtam volna. Azt kérdeztem magamtól, valóban 
megtörtént-e mindez? Nem tudtam elhinni.
 Felugrottam s ingadozó léptekkel fölfelé ballagtam a híd meredek 
hajlásán. Tisztára odavoltam a csodálkozástól. Izmaim és idegeim 
elernyedtek. Csak támolyogtam, mintha ittas lettem volna. A hídív közepén 
egy fej, majd egy kosarat cipelő munkás alakja tűnt fel. Oldala mellett 
kisgyermek szaladt. Mellém érve, jó éjt kívántak. Először meg akartam 
szólítani őket, de aztán mégsem tettem. Dörmögtem valamit a köszöntésre és 
folytattam utamat a hídon.
 A Maybury-hídon fehér, világló füstgomolyokat eregetve, vonat robogott 
keresztül dél felé. A kivilágított ablaksor hosszú hernyóhoz hasonlított. 
Dübörögve, kattogva rohant, míg el nem tűnt. A villaszerű házakról Napkeleti 
Terasznak nevezett csinos utcácska egyik kapualjában egy csoport ember 
beszélgetett. Olyan eleven, oly barátságos volt minden. És mögöttem! Csupa 
őrület, csupa fantasztikus dolog! - Lehetetlenség - mondogattam magamban.
 Talán valami rendkívüli lelkiállapot rabja lettem. Nem tudom, ugyanazt 
tapasztaltam-e, amit a többiek. Egy-egy pillanatra valami sajátságos érzés 
nyomta lelkemet, mintha elszakadtam volna önmagámtól és a körülöttem levő 
világtól; mintha valahonnan kívülről, megfoghatatlan távolságból, a térből és 
az időből kiemelkedve, szemlélném e világnak minden tragikus 
nyomorúságát. Ez az érzés egész éjszaka ólomsúllyal nehezedett rám. 
Mintha álmom folytatódott volna.
 De ez a zavar abból az ellentétből eredt, amely e derült világ és az ettől 
alig kétmérföldnyi távolban ide-oda röppenő gyors halál között tátongott. A 
gázgyárból kihallatszott a munka zaja, s a lámpák világítottak. A beszélgető 
csoporthoz érve, megálltam.
- Mi hír a mezőségről? - kérdeztem.
Két férfi és egy asszony állt a kapuban.
- Mi baj? - szólt az egyik férfi felém fordulva.
- Mi hír a mezőségről? - szóltam újra.
- Hát nem onnan jön? - kérdezték a férfiak.
- Úgy látszik, az egész világ beleháborodott már a mezőségbe! - szólt 
közbe a kapu alatt álló asszony. - Ugyan mi lehet ott?
- Nem hallottak a marsbeli emberekről? - kérdeztem. - A marsbeli 
teremtményekről?
- Nagyon is sokat hallottunk már! - szólt újra az asszony.
- Nem kérünk belőlük! - s mind a hárman nevetni kezdtek.
 Éreztem, hogy meg kell bolondulnom. Dühösködtem magamban. 
Beszéltem nekik, de láttam, hogy hiába. Nem tudom megértetni velük, amit 
láttam. Szaggatott mondataimra nevetéssel válaszoltak.
- Többet is fognak még hallani róluk! - szóltam végül, s tovább folytattam 
utamat hazafelé.
 Annyira zavarodott lettem, hogy feleségem, aki a kapuban várt, 
megrémült tőlem. Bementem az ebédlőbe, leültem, ittam egy kis bort, és 
amint valahogyan összeszedtem magam, elmondtam neki, amit láttam. A 
hideg ebéd már az asztalon volt, de míg beszéltem, egyikünk sem nyúlt 
hozzá.

 - De nem szabad elfelejtenünk valamit! - szóltam, hogy rémüldöző 
feleségemet megnyugtassam. - Sohasem láttam még náluk nehézkesebben 
mozgó teremtényeket. Az üregben vannak, s azokat, akik a közelükbe 
mennek, megölhetik; de az üregből nem tudnak kiszabadulni... De milyen 
borzasztóak!
- Ugyan ne mondd, drágám! - szólt feleségem, homlokát összeráncolva és 
kezét kezemre téve.
- Szegény Ogilvy! - sóhajtottam. - Gondolatnak is iszonyú, hogy ott fekszik 
holtan!
 Feleségem legalább elhitte azt, amit beszéltem. Mikor láttam, hogy arca 
halotthalvány, hirtelen elhallgattam.
- Idejöhetnek! - mondogatta újra meg újra.
Belekényszerítettem egy pohár bort, s aztán megpróbáltam bátorítani.
- Alig tudnak mozogni! - szóltam.
 Elkezdtem vigasztalni őt is meg magamat is, ismételve mindazt amit 
Ogilvytól hallottam, aki kifejtette nekem, mennyire lehetetlen, hogy a 
marsbeliek ide telepedjenek a Földre. Főleg a gravitációs nehézséget 
hangsúlyoztam. A Föld felszínén háromszor akkora a gravitáció, mint a 
Marson, úgyhogy a marsbeli ember, ha izomereje ugyanaz maradna is, itt a 
Földön háromszor súlyosabb lenne. Saját teste úgy lenyomná, mint valami 
ólomköpönyeg. Ez volt a közvélemény is. Például a Times és a Daily 
Telegraph is ugyanezt hangsúlyozta másnap reggel. Egyikük sem vett észre, 
éppen úgy, mint én, két nyilvánvalóan módosító körülményt.
 A Föld légkörében sokkal több oxigén és sokkal kevesebb argon van, 
mint a Marséban. Ennek a nagy mennyiségű oxigénnek a frissítő hatása 
minden bizonnyal jórészt ellensúlyozta a marsbeliek megnövekedett testi 
súlyát. És másodszor: elkerülte mindannyiunk figyelmét az a körülmény, hogy 
a marsbeliek mechanikai tudása oly fejlett, hogy szükség esetén 
izomerőkifejtéssel is tudnak magukon segíteni.
 De ekkor még nem vettem tekintetbe e szempontokat, úgyhogy hiába 
okoskodtam azon, mi lesz a támadókkal. Az étel és a bor, bizalmas otthonom 
és az a kényszerűség, hogy feleségemet meg kellett nyugtatnom, fokról fokra 
növelte bátorságomat és biztonságérzetemet.
- Bolondok voltak! - szóltam, fölemelve borospoharamat. - 
Veszedelmesek, mert a rémület, úgy látszik, eszüket vette.
Talán azt remélték, hogy itt nincsenek élőlények, vagy ha vannak is, 
bizonyára értelem nélküliek. A végső esetben egy bomba valamennyiüket 
megöli az üregben.
 Az izgalmas események hatása alatt érzékeim kétségkívül betegesen 
érzékenyek lettek. Most is rendkívüli elevenséggel emlékszem még erre az 
ebédre. Drága feleségem édes arca, amint a vörös lámpafényben 
aggodalommal telve tekint rám, a fehér abrosz az ezüst evőeszközökkel és 
az üvegekkel - abban az időben még a bölcsészek is megengedhettek 
maguknak egy kis fényűzést -, bíborpiros borral telt poharam fényképszerűén 
éles tisztasággal áll előttem most is. Ott üldögéltem az asztal mellett, 
cigarettára gyújtva, ebéd után; sajnálkoztam Ogilvy elhamarkodottságán, s 
bosszankodtam a rövidlátó ijedtségen, amelyet a marsbeliek okoztak.
 Nagyon hasonlíthattam valami tiszteletreméltó mauritiusi dodo-madárhoz. 
Ez is úrnak érezte magát a fészkében, s a vadhúsra éhes, kegyetlen 
hajóscsapat megérkezéséről beszélgetve bizonyára így szólt feleségéhez:
- Agyonvagdaljuk őket holnap a csőrünkkel, kedvesem!
Nem tudtam még, hogy nagyon sok rendkívül borzalmas nap elteltéig ez 
volt az utolsó civilizált ebédem.

VIII.
Péntek éjjel

 Mindazon rendkívüli, csodálatos dolgok között, amik ezen a pénteken 
történtek, legkülönösebb volt előttem az a látvány, hogyan olvadtak egybe a 
mi társadalmi szervezetünk mindennapi szokásai azoknak az eseményeknek 
a kezdetével, amelyek a társadalmi rend teljes felfordulásához vezettek. Ha 
valaki péntek éjjel öt mérföld sugarú kört írt volna le a wokingi homokbányák 
körül, alig hiszem, hogy e körön kívül csak egy oly emberi lényt is talált volna 
- eltekintve a mezőn halva fekvő Stent, a három szegény kerékpáros és a 
többi londoni halott rokonaitól -, akinek hangulatára vagy szokásaira a 
jövevények a legcsekélyebb mértékben is zavarólag hatottak volna. 
Természetesen sokan voltak, akik hallottak a hengerről s beszélgettek is róla 
a pihenés perceiben; de az bizonyos, hogy a henger távolról sem okozott 
akkora szenzációt, mint egy Németországhoz intézett ultimátum okozott 
volna.
 Szegény Henderson táviratát a lövedék fedelének fokozatos 
lecsavarásáról Londonban aznap este kacsának tartották, s az esti lap, 
miután Hendersontól, akit megöltek, hiába kérte táviratilag az első hír 
megerősítését, elhatározta, hogy nem jelentet meg különkiadást.
 Sőt az emberek nagy többsége még az öt mérföldnyi körön belül is 
teljesen érzéketlen maradt. Leírtam már annak a két férfinak s az asszonynak 
a viselkedését, akikkel beszédbe elegyedtem. Az emberek az egész 
kerületben ebédeltek és vacsoráztak; a munkások kertjeikben dolgozgattak a 
napi fáradság után; a gyermekeket ágyba fektették, a fiatalság 
szerelmeskedve sétált az utcákon, a diákok a könyveket bújták.
 Lehet, hogy a falvakban összedugták a fejüket az emberek, a 
kocsmákban az új tárgyról folyt a vita, s itt-ott egy hírhozó, vagy éppen az 
esemény egy-egy szemtanúja izgalmat, lármát, futkosást okozott; de az 
emberiség túlnyomó része éppoly nyugodtan végezte a mindennapi munkát, 
az evést, az ivást, az alvást, mint máskor, beláthatatlan évek óta, mintha a 
Mars bolygónak híre-hamva sem volna e térben. Sőt még a wokingi 
állomáson, Horsellben és Chobhamban is így volt.
 A wokingi állomáson még késő éjszaka is vonatok éreztek, indultak, vagy 
tolódtak a melléksínekre, utasok szálltak ki és várakoztak; egyszóval, minden 
a rendes kerékvágásban maradt. Egy gyerek kijött a városból, s kijátszva 
Smith monopóliumát, újságot árult, tele a délutáni hírekkel. A poggyászkocsik 
lármája, a gépek éles füttye összevegyült kiáltásaival: „Emberek a Marsról!" 
Kilenc óra körül izgatott emberek érkeztek az állomásra friss hírekkel, de 
néhány berúgott ember nagyobb zavart okozott volna. A London felé robogó 
emberek, kitekintve a kocsik ablakából a sötétségbe, Horsell irányában fel-
fellobbanó, elenyésző szikrákat, vöröses fényt vettek észre; közelebb érve, 
magasba gomolygó füstszalagot is láttak, de alig gondoltak komolyabb 
dologra, mint valami pusztai tűzre. Csupán a mezőség szélei körül támadt 
egy kis zavar. Öt-hat villa leégett Woking határában. A három szomszéd 
falunak a mezőre nyíló végén minden házban világosság volt, s az emberek 
hajnalig virrasztottak.
 A chobhami és a horselli hídon egész éjjel kíváncsi tömeg nyüzsgött 
nyugtalankodva. Az emberek jöttek-mentek, de a két híd mindig tömve 
maradt. Néhány merész egyén - amint később kiderült - a sötétben a 
marsbeliek közelébe nyomult; de ezek többé nem tértek vissza, mert 
esetenként a mezőséget, mint valami hadihajó fényszórójának világa, 
fénysugár söpörte végig, melyet nyomon követett a hősugár. A tágas mezőn, 
amely egyébként néma volt és elhagyatott, a megszenesedett holttestek 
egész éjjel és másnap egész nap ott hevertek. Sokan azt mondták, hogy az 
üregből kalapácsütések zaja hangzott ki.
 Így telt el a péntek éjszaka. Középütt ott volt a henger, belefúródva, mint 
valami mérgezett nyíl, megöregedett földünk kérgébe. De a méreg még 
nemigen működött. A henger körül a néma, helyenként füstölgő mező; ezen 
elszórva egypár sötét, homályosan látható, eltorzulva heverő alak. Itt-ott egy-
egy égő bokor vagy fa. Ennyi volt az egész. A mezőség szélén volt némi 
izgalom, de a méreg által okozott gyulladás egyelőre nem terjedt még tovább. 
A nagyvilágban úgy folyt tovább az élet, mint beláthatatlan évek óta. A harci 
láz, amely csakhamar megakasztotta a vérkeringést, megbénította az 
idegeket és összeroncsolta az agyat, most még csak lappangott.
 A marsbeliek egész éjszaka kopácsoltak és dörömböltek, álmatlanul, 
fáradhatatlanul készítve gépeiket. Időnként újra meg újra zöldesfehér 
füstgomolyok szálltak fel az üregből a csillagos égbolt felé.
 Tizenegy óra tájban egy század katonaság vonult át Horsellon, s kordont 
formálva, a mezőség szélén helyezkedett el. Később egy másik század 
Chobhamon vonult keresztül, s a mező északi oldalán állt sorfalat. Az 
Inkermann-kaszárnya több tisztje ott járt a területen már napközben. Egyikük, 
Eden őrnagy, mint jelentették, elveszett. Az ezredes maga is kiment a 
chobhami hídra éjféltájban, és szorgalmasan kérdezősködött az ott álldogáló 
tömegben. A katonaság vezetői bizonyára érezték a helyzet komolyságát. A 
reggeli lapok azt újságolták, hogy éjfél felé Aldershotból egy század huszár, 
két Maxim-ágyú s a Cardigan-ezredből mintegy 400 ember indult a 
helyszínre.
 Éjfél után néhány másodperccel a chertseyi és wokingi úton nyüzsgő 
tömeg egy csillagot látott az égből lehullani északnyugat felé a fenyőerdőbe. 
Zöldes fénnyel csapott le, nyári villámláshoz hasonló lobbanást okozva... A 
második henger volt.

IX.
Kezdődik a harc

 Szombat a bizonytalanság napja volt. A nyomasztó forróságba 
belebágyadtunk. A barométer, mint hallottam, gyors ingadozást mutatott. Én 
nemigen tudtam aludni, de a feleségem jól aludt. Korán fölkeltem. Reggeli 
előtt kimentem a kertbe és hallgatóztam. De hiába. A mező felől csak egy 
pacsirta hangja hallatszott.
 A tejesember jött, mint rendesen. Hallottam kocsijának zörgését, s 
körülmentem az oldalkapuhoz, hogy megkérdezzem tőle a legújabb híreket. 
Elmondta, hogy a marsbelieket az éj folyamán katonaság zárta körül, s hogy 
ágyúkat is várnak. Amíg beszélt, barátságos, bátorító hang ütötte meg 
fülemet: hallottam, amint Woking felé robog a vonat.
- Nem fogják megölni őket - szólt a tejes -, ha elkerülhetik.
 Szomszédom a kertjében foglalatoskodott; egy darabig elbeszélgettem 
vele, s azután beballagtam reggelizni. A reggel fölöttébb rendesen telt el. 
Szomszédomnak az volt a véleménye, hogy a csapatok a nap folyamán vagy 
elfogják, vagy elpusztítják a marsbelieket.
 - Kár, hogy olyan megközelíthetetlenül viselkednek - mondta. - Nagyon 
érdekes volna megtudni, hogyan élnek egy másik bolygón; tanulhatnánk 
egyet-mást.
 
A kerítéshez érve megkínált egy marék szamócával. Szenvedélyes, de 
bőkezű kertész volt. Egyidejűleg elmondta, hogy a byfleeti golfpálya körül a 
fenyőerdő lángban áll.
- Azt mondják - mesélte -, hogy ott zuhant le a párja annak az átkozott 
valaminek, a második. De egy is elég belőle, annyi bizonyos. A 
biztosítótársaságoknak szép pénzébe fog kerülni, míg újra rend lesz.
Mialatt így beszélt, jóízűen nevetett.
- Az erdő még mindig ég - folytatta s figyelmeztetett a felszálló 
füstfelhőkre. - A föld napokon át égetni fogja a talpukat, mert a talaj tőzeges, 
és vastag levélréteg borítja.
 Ezután elkomolyodva, „szegény Ogilvy"-ról kezdett beszélni.
 Reggeli után ahelyett, hogy munkámat folytattam volna, elhatároztam, 
hogy kiballagok a mezőre. A vasúti híd alatt egy csapat katonára akadtam. 
Árkászok voltak, azt hiszem. Keskeny, kerek sipkájuk volt; kigombolt piros 
zubbonyuk alól kilátszott kék ingük. Sötét bugyogóban s rövid bakancsban 
voltak. Tudatták velem, hogy senkinek sem szabad átmenni a csatornán.
 A híd felé tekintve láttam, hogy az országúton egy Cardigan-ezredbeli 
katona áll őrt. Egy darabig beszélgettem a katonákkal; elmondtam nekik, 
hogy előtte való este láttam a marsbelieket. Közülük senki sem látta még 
őket; alig volt fogalmuk róluk, úgyhogy elhalmoztak kérdéseikkel. Nem tudták, 
ki rendelte el a csapatok mozgósítását, s az volt a véleményük, hogy a 
főparancsnokságon nagy vita keletkezett. A közönséges árkász sokkal 
képzettebb a közkatonánál, s az én embereim meglehetős éleselméjűséggel 
vitatták meg az esetleges összeütközés eshetőségeit. Lefestettem nekik a 
hő-sugarat, és ők rögtön vitatkozni kezdtek maguk között.
 - Amondó vagyok, hogy álcázva a közelükbe kell csúszni s azután rajtuk 
ütni - szólt az egyik.
 - Ugyan eredj! - szólt erre a másik. - Mi mögé bújnál, hogy meg ne 
gyulladj? Csak könnyebben megsülne az ember! A legegyszerűbb volna 
olyan közel menni hozzájuk, amennyire a terep megengedi, s aztán futóárkot 
húzni.
 - Ördög vigyen az árkaiddal! Mindig csak árkokat akarsz; kár, hogy nem 
tengeri nyúlnak születtél, Snippy.
 - Aztán van nekik nyakuk is? - kérdezte hirtelen egy harmadik, egy 
gondolatokba mélyedt, kis fekete ember, pipáját szopogatva.
Újra leírtam a marsbelieket.
 - Polipok - szólt erre -, csak azok lehetnek. Nem emberre, hanem halra 
vadászunk most!
 - Nem is gyilkosság leütni ilyen fenevadakat! - szólt az első katona.
 - De miért is nem bombázzuk agyon az átkozottakat, hogy egyszerre 
végük legyen? - mondta a kis, fekete ember.
- Ki tudja, mi mindent terveznek!
- Hát hol a bomba? - szólt az előbbi. - Nincs is rá idő! Roham kell ide, én 
csak annyit mondok, minél előbb!
Így vitatkoztak tovább.
 De nem akarom az olvasót fárasztani e hosszú reggel és a még 
hosszabb délután leírásával. Sehogy sem sikerült végigpillantanom a 
mezőségen, mert még a horselli és a chobhami templomtornyokat is 
katonaság tartotta megszállva. Megszólítottam pár katonát, de ezek nem 
tudtak semmit, a tisztek el voltak foglalva és titkolóztak. Az emberek a 
városban újra biztonságban érezték magukat a katonaság védelme alatt. 
Marshalltól, a tőzsdéstől hallottam, hogy a fia is a mezőn fekszik a halottak 
között. A katonaság felszólítására Horsell környékén elzártak mindent, s az 
emberek eltávoztak a házakból.
 Két óra felé hazamentem ebédre. Nagyon ki voltam fáradva, mert mint 
már említettem, nyomasztó forróság volt. Hogy felfrissüljek, délután hideg 
vízben megfürödtem. Fél négy tájban újra az állomásra mentem esti lapot 
venni, mert a reggeli lapokban nem volt más, mint Stent, Henderson, Ogilvy 
és a többiek pusztulásának felületes leírása. A lapban alig találtam olyasmit, 
amit nem tudtam. A marsbeliekből egy hüvelyknyit sem lehetett látni. Úgy 
látszik, nagyon el voltak foglalva; a kopácsolás folytonosan tartott, s az 
üregből szünet nélkül gomolygott a füst. Bizonyára ütközetre készülődtek. 
„Újra megkísérelték jelekkel az érintkezést, de eredménytelenül" - írták a 
lapok egyhangúlag. Mint egy árkásztól hallottam, valaki egy árokból hosszú 
póznára tűzött lobogót lengetett. A marsbeliek annyit törődhettek az effélével, 
mint mi a tehénbőgéssel.
 
Megvallom, hogy ez a fegyverkezés, ez a készülődés nagyon felizgatott. 
Képzeletem harciasra változott, s furcsábbnál furcsább módon verte le a 
támadókat. Fölelevenedtek diákkorom hősies harci álmai. A küzdelem 
nagyon egyenlőtlennek tetszett. Ellenségeink fölöttébb gyámoltalanoknak 
tűntek fel üregükben.
 Három óra tájban ágyúzni kezdtek Chertsey vagy Addlestonne felől. 
Megtudtam, hogy a füstölgő fenyőerdőt bombázták, ahol a második henger 
lezuhant, azt remélve, hogy szétzúzzák, mielőtt megnyílik. Öt óra volt már, 
mikor egy tábori ágyú, amelyet az első henger ellen küldtek, Chobhamba 
érkezett.

 Este hat óra körül, mikor éppen teánál ültem feleségemmel a lugasban, 
élénken tárgyalva a küszöbön álló csatát, tompa roppanást s rögtön rá 
tüzelést hallottam a mezőségről. Rá nyomban olyan erős sistergő reccsenés 
hallatszott közvetlen közelünkben, hogy a föld megreszketett belé. Ki-ugorva 
a pázsitra, láttam, hogy az Orientál Colleget környező fák koronája füstös, 
vörhenyes lángba borul, s oldalt a kis templom tornya romba dől. A mecset 
oromzata eltűnt, s a kollégium teteje olyan volt, mintha száztonnás ágyúból 
bombáztak volna. Egyik kéményünk megreccsent, mintha lövés érte volna, 
lezuhant, egy része végiggurult a cserepes tetőn, s a virágágy 
dolgozószobám ablaka alatt tele lett vörös törmelékkel.
 Feleségem és én elképedve álltunk. Hirtelen felvillant agyamban, hogy 
most a Maybury-domb teteje a marsbeliek hősugarának vonalába esik, mert a 
kollégium már nincs előtte.
 Megragadtam feleségem karját, és minden teketória nélkül kiszaladtam 
vele az országútra. Aztán kihoztam a cselédet, odaszólva neki, hogy magam 
megyek föl az emeletre a ládájáért, amelyért kiabált.
-	Lehetetlen itt maradnunk! - mondtam.
Eközben a mezőn a tüzelés egy percre újra megkezdődött.
-	De hová menjünk? - kérdezte feleségem rémüldözve.
Megdöbbenve gondolkoztam. Majd eszembe jutottak leatherheadi 
rokonaink.
-	Leatherheadbe! - feleltem, túlharsogva a lármát.
Feleségem félrefordulva lenézett a dombról. Az emberek ijedten szaladtak 
ki házaikból.
- Hogy jutunk Leatherheadbe? - kérdezte.
 A domb alján egy szakasz huszár nyargalt keresztül a vasúti híd alatt. 
Három közülük bevágtatott az Orientál College nyitott kapuján, másik kettő 
leszállt s házról házra futkosott. A nap vérvörös fénnyel sütött keresztül a fák 
koronájából felszálló füstön, s barátságtalan, komor fényt vetett mindenre.
-	Itt állj meg - szóltam -, itt jó helyen vagy!
 És hirtelen elrohantam a „Tarka kutya" felé, mert tudtam, hogy a 
kocsmárosnak van lova és egy kétkerekű kocsija. Szaladtam, mert tisztában 
voltam vele, hogy egy perc múlva a dombnak ezen az oldalán mindenki 
költözködni akar majd. A kocsmáros a söntésben állt, s fogalma sem volt 
arról, mi történik a háza mögött. Valaki, háttal felém fordulva, beszélt vele.
- Egy aranyat kérek - szólt a kocsmáros. - Aztán meg kocsisom sincs!
- Két aranyat adok! - szóltam az idegen vállán keresztül.
- Miért ad két aranyat?
- És éjfélre visszahozom! - folytattam.
- Uram Isten! - szólt a kocsmáros. - Mi lelte? A disznómra alkuszom! Két 
aranyat ad, s vissza is hozza? Mi történt?
 Sebtiben elmagyaráztam, hogy távoznom kell, s így megkaptam a kocsit. 
Az eszembe sem jutott, hogy a kocsmárosnak is távoznia kellett. Csak arra 
volt gondom, hogy rögtön hozzájussak a kocsihoz. Kihajtottam, le az 
országúton, s a kocsit feleségem és a szolgáló őrizetére bízva, beszaladtam 
a házba és egyet-mást, ami értékes volt, egyebek közt az ezüstneműt is, 
összekapkodtam. A ház alatt a domboldalon égtek már a bükkfák és a kerítés 
az országút felé vörös lángokban lobogott. Eközben az egyik gyalogos huszár 
házról házra szaladt s felszólította az embereket a távozásra. Éppen előttem 
rohant el, mikor abroszba burkolt kincseimet cipelve, kiléptem a kapuból. 
Utánakiáltottam:
-	Mi újság?
 Visszafordult, rám bámult, olyasvalamit kiáltott, hogy „kifelé másznak 
valami fedőféle alatt", s továbbrohant a dombtetőn levő ház kapuja felé. 
Hirtelen fekete füstroham lepte el az országutat, eltakarva őt szemeim elől. 
Szomszédom ajtajához rohantam, hogy meggyőződjem, igaz-e, hogy a 
felesége is vele ment Londonba. A ház csakugyan be volt zárva. Újra a 
házamba mentem, mint ígértem, a szolgáló ládájáért. Kicipeltem, 
odaerősítettem melléje a kocsi hátulján, s megkapva a gyeplőt, felugrottam 
feleségem mellé a bakra. A következő pillanatban kijutottunk a füstből és a 
lármából, lefelé ügetve a Maybury-domb túlsó oldalán, Ó-Woking irányában.
 Nyugalmas, napos táj terült el előttünk. Távolabb az országutat jobbról-
balról búzaföld szegélyezte. Maybury nagy vendéglője előtt ide-oda 
himbálódzott a cégér. Az orvos kocsija előttünk haladt. A domb alján 
hátrafordultam, hogy még egyszer végignézzek azon a vidéken, ahonnan 
távoztam. Vörös tűzsziporkák szállongtak a feketén gomolygó füstcsomók 
között a csendes levegőben, sötét árnyékot vetve a fák zöld koronáira, kelet 
felé. Olykor egy-egy tűzsugár tört keresztül a füstön, amely nagy 
messzeségbe széthúzódott már keleten a byfleeti fenyőerdőig, nyugaton 
pedig Wokingig. Az országutat felénk rohanó emberek lepték el. És a forró, 
nyugodt levegőben távoli, de azért egészen tisztán kivehető 
gépfegyverkattogás hallatszott, amely azonban hirtelen elnémult. Közben-
közben meg-megújult a puskaropogás. Úgy látszott, hogy a marsbeliek 
felgyújtottak mindent, ami beleesett hősugaruk körébe.
 Ügyetlen kocsis lévén minden figyelmemet elsősorban a lóra kellett 
fordítanom. Mikor újra hátrafordultam, a második magaslat elfedte előlem a 
fekete füstöt. Ostorral hajszoltam a lovat, s megeresztett gyeplővel 
vágtattunk, míg Woking és Send hátunk mögé nem került. Woking és Send 
között utolértem s elhagytam az orvost.

X.
A viharban

 Leatherhead körülbelül tizenkét mérföldnyire van a Maybury-dombtól. 
Pyrfordon túl tele volt a levegő a buja rétek föl-szálló szénaillatával, s 
kétoldalt sövények húzódtak végig mosolygó csipkerózsákkal. A heves 
tüzelés, amely akkor tört ki, mikor lefelé hajtottunk a Maybury-dombról, oly 
hirtelen szűnt meg, mint ahogy kezdődött. Az este békét és nyugalmat lehelt. 
Kilenc óra tájban minden baj nélkül Leatherheadbe értünk. A lovakat egy óra 
hosszáig pihentettem. Ezalatt megvacsoráztam az unokatestvéreméknél, s 
rájuk bíztam feleségemet.
 Feleségem, gondolatokba mélyedve hallgatott az egész úton. Úgy 
látszott, rossz sejtelmek gyötörték. Bátorítottam, kimutatva, hogy a 
marsbelieket rendkívüli súlyuk annyira az üreghez láncolja, hogy legfeljebb 
egy kis darabra mászhatnak ki belőle. De ő mindenre csak igennel vagy 
nemmel válaszolt. Ha nem tettem volna ígéretet a kocsmárosnak, azt hiszem, 
nagyon könyörgött volna, hogy éjszakára maradjak ott Leatherheadben. Bár 
ott maradtam volna! Úgy emlékszem, hogy arca nagyon sápadt volt, mikor 
elváltunk.
 Egész nap lázas izgatottság uralkodott rajtam. Valami harci lázhoz 
hasonló érzés pezsgett ereimben, amilyen néha-néha hatalmába szokta 
ejteni a művelt államokat, s őszintén szólva nemigen bántam, hogy még az 
éjjel vissza kellett mennem Mayburybe. Szinte féltem attól, hogy az a 
lövöldözés, amelyet hallottam, a támadó marsbeliek végét jelenti. Legjobban 
az a körülmény jellemzi lelkiállapotomat, hogy csaknem kívánkoztam a 
halálos veszedelem után.
 Körülbelül tizenegy óra volt, mikor visszaindultam. Az éjszaka 
várakozásom ellenére sötét volt; amint a kivilágított folyosóból kiléptem, 
valósággal feketének tűnt. Oly nyomasztó volt a forróság, mint nappal. A 
magasban a felhők gyors mozgással kavarogtak, bár körülöttünk szellő sem 
rezdítette meg a bokrokat. Az unokatestvérem legénye meggyújtotta a kocsin 
mind a két lámpát. Szerencsémre nagyon jól ismertem az utat. Feleségem a 
kivilágított kapu alatt állt, s aggódó pillantásokat vetett rám, míg fel nem 
ugrottam a bakra. Ekkor hirtelen megfordult és bement, otthagyva a 
rokonokat, akik egymás után szerencsés utat kívántak.
 Egy darabig eleinte rám is átragadt feleségem félelme, de gondolataim 
csakhamar visszatértek a marsbeliekhez. Akkor még fogalmam sem volt róla, 
hogyan folyt le az esti küzdelem. Azt sem tudtam, mi idézte elő olyan hirtelen 
az összeütközést. Ockhamon hajtva keresztül (mert ebben az irányban 
tértem vissza, nem Send és Ó-Woking felé), vérvörös fényt vettem észre a 
nyugati láthatáron. Amint közeledtem, a fény lassan a magasba emelkedett. 
A kavargó fellegek, a gyülemlő vihar előjelei, fekete és vörös füstgomolyokkal 
keveredtek össze.
 
Ripley főutcája elhagyatott volt, s a faluban egy-két kivilágított ablakon 
kívül nyoma sem volt az életnek; de ahol az út Pyrfordba fordul, csaknem 
belehajtottam egy csoport emberbe, akik háttal álltak felém. Elhajtottam 
mellettük anélkül, hogy megszólítottak volna. Nem tudom, tudtak-e arról, mi 
történik a domb túlsó oldalán, s azt sem tudom, vajon a hallgatag házakban, 
amelyek mellett elhajtottam, aludtak-e az emberek, biztonságban érezve 
magukat, puszták és üresek voltak-e a házak, vagy virrasztottak-e bennük 
nyugtalankodva, rettegve az éjszakában.
 Ripley és Pyrford között, a Wey völgyében eltűnt előlem a vörös fény, de 
amint felhajtottam a pyrfordi templomon túl levő kis magaslatra, újra elém 
került. A fejem fölött függő vihar első szele végigborzongatta körülöttem a 
fákat. A pyrfordi templom órája éjfélt ütött mögöttem, mikor a Maybury-domb 
sziluettjét megláttam. A fák s a háztetők éles feketeséggel váltak ki a vörös 
fényből.
 Hirtelen sárgazöld fény ömlött végig mögöttem az országúton, úgyhogy a 
messzeségben láttam a fákat Addlestone felé. A gyeplő megrándult a 
kezemben. Láttam, amint a kergetőző fellegeket valami zöldes tűzszalag 
hasította keresztül, amely hirtelen bevilágítva a felhők zavaros 
összevisszaságát, lehullt baloldalt a mezőre. A harmadik hullócsillag volt!
 Nyomban rá kipattant a gyülekező viharból a villám. Az erős ellentét 
következtében vakító ibolyaszíne volt. Olyat dörgött, mintha valami óriási 
rakétát robbantottak volna fel a fejem fölött. Lovam beleharapott a zablába és 
vágtatni kezdett.
 A Maybury-domb aljához vezető szelíd lejtőn ügettünk lefelé. Amint a 
villámlás megkezdődött, egyfolytában követték egymást a lobbanások. 
Sohasem láttam még ily sűrű villámlást. A szakadatlan dörgések, amelyeket 
valami különös recsegés kísért, mintha valami működésben lévő óriási 
villanygépből pattantak volna ki, egészen másképp hangzottak, mint a rendes 
mennykőcsapások. A lobogó fény vakított és kábított, s ritkás hegyes jégeső 
verdeste arcomat, amint lefelé hajtottam a lejtőn.
 Eleinte nemigen láttam egyebet, mint magam előtt az országutat; de 
hirtelen valami megragadta figyelmemet, ami sebesen mozgott lefelé a 
Maybury-domb szemben lévő lejtőjén. Az első percben azt gondoltam, hogy 
valamelyik nedves háztető, de a szakadatlan villámlás fénye mellett láttam, 
hogy nagy gyorsasággal gördül előre. Vízió, pillanatnyi káprázat volt a 
sötétben, de rögtön rá villámlott, hogy szinte nappali fény támadt, s ott láttam 
magam előtt tisztán, élesen, ragyogóan a dombtető közelében fekvő árvaház 
vörös falait, a fenyőfák zöld koronáit és ezt a megfoghatatlan valamit.
 S mi volt ez a valami!? Hogy írjam le? Házmagasságú, rémséges 
háromláb, amely keresztüllépdelt a fiatal fenyőfákon, félrevagdosva őket 
útjában; járó gépezet csillogó fémből, most már a mezőségen lépdelve; acél 
lánckötelek lógtak le róla, s amint haladt, csattogása összevegyült a 
mennydörgések lármájával. Villámlott, s tisztán látszott egy percre, amint egy 
lábon az úton állt s két lábát a levegőbe emelte. Eltűnt, de rögtön rá újra 
villámlott s a háromláb száz yarddal közelebb volt. El tudtok képzelni egy 
fejeshez való óriási széket, amint erőszakkal továbbgördítik a földön? A 
villanások fénye mellett körülbelül ezt a benyomást tette rám. Csakhogy a 
fejeshez való szék helyébe képzeljetek egy három lábon álló hatalmas 
géptömeget.
 Egyszerre csak, mint mikor az ember kétfelé hajtja a törékeny nádat, ha 
keresztül akar törni rajta, a fenyőerdő fái kétfelé nyíltak előttem, egy nyesésre 
végigzuhantak a földön, s egyenesen felém rohanva, a rémséges háromláb 
párja bukkant elő. S én éppen feléje vágtattam! Amint a második 
szörnyeteget megpillantottam, teljesen elvesztettem lélekjelenlétemet. 
Anélkül, hogy a fékezésre gondoltam volna, oly erővel rántottam jobbra lovam 
fejét, hogy a következő pillanatban a kocsi ráfordult a lóra, a rúd szétroppant, 
én oldalt kirepültem a kocsiból, s belezuhantam egy pocsolyába.
 Azonnal feltápászkodtam s egy rekettyebokor alatt húzódtam meg. A ló 
mozdulatlanul hevert (szegény pára a nyakát törte), s a villámok fényében 
láttam a fölfordult kocsi fekete derekát s a lassan még mindig forgó kerék 
sziluettjét. A következő pillanatban a hatalmas szerkezet mellettem lépkedett 
el, föl a dombon Pyrford felé.
 Közelebbről hihetetlenül különösnek tűnt, s mozgása közben többnek 
látszott egyszerű értelmetlen gépezetnél. Mindenesetre gépezet volt; 
menetközben meg-megzörrentek érclábai; furcsa teste körül lebegve, 
csörögve, hosszú, hajlékony, csillámló tapogatószervek lógtak, amelyek közül 
az egyik egy fiatal fenyőt ragadott meg. A gépezet, amint továbblépdelt, az 
utat gondosan megválasztotta, s az a sárgaréz csuklya, amely belőle 
kiemelkedve ide-oda mozgott, az első pillanatra maga körül tekintgető fej 
benyomását tette rám. A gép hatalmas teste mögött óriási halászkosárhoz 
hasonló fehér érctömeg látszott, s amint a szörnyeteg mellettem elrohant, 
eresztékeiből zöld füstcsomók gomolyogtak ki. Egy pillanat múlva messze járt 
tőlem.
 Ennyi volt az, amit láttam, mindent nagyon határozatlanul, mert amint a 
villámok ki-kilobbantak, a vakító fényesség szüntelenül sűrű fekete árnyakkal 
váltakozott.
 A gépezet haladás közben ujjongó, süketítő ordítást hallatott: „Elú! Elú!", 
túlharsogva a mennydörgést; a következő pillanatban utolérte társát, s fél 
mérföldnyire tőlem, ráhajolt valamire a mezőségen. Kétségtelen, hogy az a 
valami ott a harmadik volt a tíz henger közül, amelyet a Marsból lőttek ki 
Földünkre.
 Pár pillanatig fekve maradtam az esőben és a sötétségben, s a megújuló 
villámok fénye mellett odabámultam ezekre az ércszörnyetegekre, amint a 
sövényeken keresztül lépdeltek a messzeségben. Ritkás jég kezdett hullani. 
A szörnyetegek hol homályba vesztek, hol tisztán látszottak. Olykor szünet 
állt be a villámlásban, s az éjszaka teljesen elnyelte őket.
 Felülről a jégben, alulról a pocsolyás vízben álltam. Jó ideig eltartott, míg 
elképedésemből némileg felocsúdva arra gondoltam, hogy felmászom a 
töltésre valami szárazabb helyre, s általában véve, míg eszembe jutott, hogy 
halálos veszedelemben forgók.
 Nem messze tőlem egy egyszobás kis zsellér-fakunyhó állt, amelyet 
krumpliskert vett körül. Végül feltápászkodtam, s meglapulva és kihasználva 
minden kis fedezéket, a kunyhó felé szaladtam, zörögtem az ajtón, de senki 
sem hallotta, ha ugyan volt valaki a kunyhóban. Kisvártatva abbahagytam a 
kopogtatást, s az út nagyobb részén egy árkot használva fel, csúszva-
mászva eljutottam a Maybury felé elnyúló fenyőerdőbe, anélkül, hogy a 
gépszörnyetegek észrevettek volna.
 Az erdő védelme alatt, nedvesen, dideregve saját házam felé nyomultam 
tovább. A fák között igyekeztem rábukkanni a gyalogösvényre. Nagyon sötét 
volt az erdőben, mert most már ritkábban villámlott, s a jégeső, amely úgy 
zuhogott, mint a hegyi patak, a sűrű lombozat résein oszloposan tört 
keresztül.
  Ha tisztában lehettem volna a látott dolgok jelentőségével, bizonyara 
Byfleeten keresztül a chobhami út felé törekedtem volna, vissza 
Leatherheadbe, feleségemhez. De a sok rendkívüli dolog között, ami az éjjel 
történt körülöttem, s abban a nyomorúságban, amelybe egész szervezetem 
jutott, nem is gondoltam erre. Össze voltam törve, el voltam csigázva, bőrig 
áztam, belesüketültem és belevakultam a viharba.
 Valami határozatlan gondolatom volt, hogy jó lenne a házamba menni. Ez 
volt az egyedüli ösztön, amely bennem működött. A fák között botorkálva 
beleestem egy árokba, térdemet belevágtam valami karóba, s végre 
kilábaltam az útra, amely a kollégiumtól lefelé vezet. A szó szoros értelmében 
ki kellett lábalnom, mert a vihar árja magával ragadva a homokot, iszapos 
hegyi patakban zuhogott le a domboldalon. Ekkor a sötétben egy férfi botlott 
belém, úgyhogy hátratántorodtam.
 Rémülten felkiáltva félreugrott s elrohant, mielőtt annyira 
összeszedhettem volna magamat, hogy megszólítsam. A vihar éppen ezen a 
helyen akkora erővel dühöngött, hogy a legnagyobb erőfeszítésembe került 
felfelé menni a domboldalon. A bal oldali kerítés mellé szorultam, s a 
palánkokba fogódzva törtettem előre.
 A dombtető közelében megbotlottam valami puha tárgyban. A villám 
lobbanásai mellett lábaim között fekete posztócsomót s egy pár csizmát 
láttam. Mielőtt tisztán ki tudtam volna venni, hogyan fekszik az az ember, 
akibe belebotlottam, a villámfény kilobbant. Állva maradtam s vártam a 
következő lobbanást. Erőteljes férfi volt, egyszerű, de nem szegényes 
ruhában. Feje begörbült a teste alá. Összekuporodva hevert, szorosan a 
kerítés mellett, mintha erősen hozzávágódott volna.
 Leküzdve azt a természetes ellenszenvet, amelyet mindenki érez, aki 
sohasem ért még holttesthez, lehajoltam, és a hátára fordítottam, hogy a 
szívéhez férjek. Halott volt. Nyilvánvalóan a nyakát szegte. Harmadszor 
villámlott, s megláttam az arcát. Talpra ugrottam. A „Tarka kutya" kocsmárosa 
volt, akitől kölcsönvettem a kocsit.
 Vigyázva keresztülléptem rajta, s rohantam fölfelé a dombtetőre, el a 
rendőrállomás és a kollégium mellett, a házam irányába. A domboldalon nem 
égett semmi, bár a mezőségről még egyre idevilágított a vörös fény, s 
vöröses füstgomolyok viaskodtak a szakadó jégesővel. Amennyire a villámlás 
fénye mellett elláthattam, a körülöttem fekvő házak teljesen épen álltak. A 
kollégium mellett valami fekete rakás hevert az országúton.
 Az országúiról, a Maybury-híd felől hangokat és lábdobogást hallottam, 
de nem volt bátorságom kiáltani vagy odamenni. Kapukulcsom segítségével 
beléptem házamba, a kaput betettem, bezártam és elreteszeltem, s a lépcső 
aljáig botorkálva leültem. Magam előtt láttam folyton a hosszú léptekkel 
haladó ércszörnyetegeket s a kerítéshez vágódott holttestet.
 Ott kuporogtam a lépcső alján, hátamat a falhoz támasztva s iszonyúan 
dideregve.

XI.
Az ablakban

 Említettem már, hogy valahányszor nagy izgalmak ejtettek rabul, 
izgatottságom rendszerint önmagát emésztette fel. Egy idő múlva 
fölfedeztem, hogy fázom, át vagyok ázva, és hogy körülöttem apró víztócsák 
borítják a lépcsőre felfutó szőnyeget. Csaknem gépiesen fölemelkedtem, 
bementem az ebédlőbe, megittam egy kis whiskyt és átöltözködtem.
 Ezután fölmentem a lépcsőn dolgozószobámba; de hogy miért, azt nem 
tudom. Dolgozószobám ablaka a fák és a vasútvonal fölött a horselli mezőség 
felé nyílt. Annyira siettünk a távozással, hogy ez az ablak nyitva maradt. A 
folyosó sötét volt, s a szobában, amint benyitottam, áthatolhatatlan sötétség 
fogadott, az ablakkeretbe foglalt kilátás éles ellentétéül. Megálltam az 
ajtóban.
 A mennydörgés megszűnt. A keleti kollégium tornyai és körülötte a 
fenyőfák nem voltak már sehol, s nagyon messze élénkvörös világosságban 
látható volt a mező a homokbányák körül. A világosságban óriási fekete 
alakok, furcsák és groteszkek, sürögtek-forogtak ide-oda.
 Mintha arrafelé az egész vidék égett volna - egy széles domboldalon apró 
lángnyelvek libegtek, csavarodtak a csillapodó vihar szélrohamaiban, vörös 
visszfényt vetve a magasban nyargaló felhőkre. Időnként valami közelebbi 
tűzből füstgomolyok hömpölyögtek el az ablak előtt, eltakarva a marsbelieket. 
Nem láthattam, hogy ezek mit csinálnak, sem azt nem láttam tisztán, hogy 
milyenek, sem azt, hogy mik azok a fekete tárgyak, amiken szorgalmasan 
dolgoztak. A közelebbi tüzet sem láthattam, bár visszfénye ott táncolt a 
dolgozószoba falán és mennyezetén. Éles, gyantás égésszag terjengett a 
levegőben.
 Az ajtót nesztelenül betéve, az ablak felé közeledtem. Eközben a kilátás 
kiszélesedett jobbra a wokingi állomást környékező házakig, balra a 
megszenesedett, feketére vált byfleeti fenyőerdőig. Lefelé végig a 
domboldalon és a vasút mentén egészen a híd közeléig világosság volt. A 
Maybury országút mentén s az állomás közelében levő utcák hosszában a 
legtöbb ház égő romokban hevert. A vasút menti fény eleinte meghökkentett. 
Valami fekete tömeget, vörös ragyogást és jobbra egy sor hosszúkás, sárga 
négyszöget láttam. Csakhamar észrevettem, hogy összeroncsolt vonatot 
látok, amelynek eleje kiugrott a sínekről s lángokban áll, hátsó kocsijai pedig 
még a síneken állnak.
 E három fő világító középpont: a házak, a vonat és a Chobham felé égő 
táj között szabálytalan alakú sötét tájrészletek terültek el, melyeket itt-ott 
halványan izzó, füstölgő földdarabok szakítottak meg. A legkülönösebb 
látvány ez a tűzzel behintett, elnyúló feketeség volt. Leginkább éjjeli 
agyagedény-égetésre emlékeztetett. Embert eleinte egyet sem vettem észre, 
bár kimeredt szemekkel nézegettem mindenfelé. Később a wokingi állomás 
fénye mellett egy csomó fekete alakot láttam egymás után keresztülszaladni 
a pályatesten.
 Íme, ez volt az én kis világom, amelyben évek hosszú során át 
biztonságban éldegéltem, ez a tűzben álló káosz! Mi történt a legutolsó hét 
óra alatt, azt még mindig nem tudtam. Nem tudtam azt sem, bár kezdtem már 
gyanítani, milyen összefüggés van a gép-szörnyetegek s azok között az 
esetlen tömegek között, amelyeket a hengerből láttam előbújni. Sajátságos, 
határozatlan érdeklődés támadt bennem. Az íróasztalom előtt álló széket az 
ablakhoz fordítottam, ráültem, és a fekete tájra, de főleg arra a három óriási, 
fekete valamire bámultam, ami ide-oda járt a homokbányát elárasztó 
ragyogásban.
 
Úgy látszott, hogy iszonyúan el vannak foglalva. Kérdeztem magamban: 
ugyan mik lehetnek? Vajon nem értelmes gépezetek-e? Éreztem, hogy 
ilyesmi képtelenség. Vagy talán mindegyikben egy-egy marsbeli ül, aki úgy 
kormányozza, igazgatja, használja, mint a koponyában székelő agyvelő az 
emberi testet? Összehasonlítottam őket az emberi gépezetekkel, s életemben 
először kérdeztem magamtól, vajon egy alsóbbrendű értelmes állat miket 
gondolhat egy-egy páncélos hadihajó vagy gőzgép láttán?
 Elülvén a vihar, az égbolt kiderült, és nyugaton az égő talajból fölszálló 
füstgomoly ködlött. A Mars halványuló, gombostűfejnyi, kis fénypontja 
hanyatlóban volt, mikor a katona megjelent a kertemben. Gyönge kaparást 
hallottam a kerítés felől, s felriadva a letargiából, amely elfogott, letekintettem, 
s láttam, amint a félhomályban keresztülmászik a palánkon. A másik emberi 
lény láttára zsibbadtságom elmúlt s hirtelen kihajoltam az ablakon.
- Pszt! - szóltam suttogva.
 Tétovázott s egy percig ülve maradt, szétterpesztett lábakkal a kerítésen. 
Majd leugrott s keresztülment a gyepen a ház szögletéig. Lehajolva, halkan 
járt.
- Ki van ott? - szólt suttogva, s megállt az ablak alatt és fölnézett.
- Hová megy? - kérdeztem.
- Isten tudja!
- El akar bújni?
- Igen!
- Jöjjön be a házba! - szóltam.
 Lementem, beeresztettem, és az ajtót újra bezártam. Arcát nem 
láthattam. Feje födetlen volt s kabátja ki volt gombolva.
- Istenem! - szólt, mikor behúztam őt magammal.
- Mi történt? - kérdeztem.
- Mi történt? - A homályban is láttam kétségbeesett mozdulatát. - Kiirtottak 
bennünket... egyszerűen kiirtottak - ismételte újra meg újra.
Utánam jött, csaknem gépiesen, az ebédlőbe.
 -	Igyon egy kis whiskyt - mondtam, töltve neki. Megitta.
Azután hirtelen leült az asztal mellé, fejét a két karjára hajtotta és 
elkezdett zokogni és sírni, mint egy kisgyerek, szenvedélyes felindulással, 
míg én, furamód megfeledkezve saját kétségbeesésemről, ott álltam mellette 
csodálkozva.
Jó ideig nem volt képes annyira összeszedni magát, hogy kérdéseimre 
felelhessen, s azután is csak zavarosan, szakadozottan válaszolt. 
Tüzérkocsis volt, s csak hét óra tájban került a tűzvonalba. Ekkor már 
megkezdődött a tüzelés a mezőségen, és hallotta, amint mondták, hogy a 
marsbeliek első csapata egy ércpajzs védelme alatt lassan a második henger 
felé közeledett.
 Később ez a pajzs három lábon botorkált tovább, s átalakult azzá a 
csatagéppé, amelyet először láttam. Azt az ágyút, amelyet katonám hajtott, 
Horsell közelében állították fel, hogy uralkodjék az egész homokbányán. 
Megérkezése siettette az ütközetet. Mikor az ágyútaligás tüzérek 
hátravonultak, lova egy lyukba lépett s elesett, ledobva őt egy mélyedésbe. 
Ebben a pillanatban az ágyú mögötte elsült, a muníció felrobbant, minden 
lángba borult, s szénné égett emberek és lovak torlódtak fel körülötte.
- Fekve maradtam - mesélte -, magamon kívül a megdöbbenéstől, egy ló 
eleje alá kerülve. Ki voltunk irtva! S az az iszonyú szag - Uram Isten! Az az 
égett hússzag! A rám esett ló megsebezte a hátamat, s ott kellett hevernem, 
míg össze nem szedtem magamat. Egy perccel előbb mintha díszkivonuláson 
lettünk volna, és rögtön rá a futás, a vereség!
- Kiirtottak mindnyájunkat! - sóhajtotta.
 Egy ideig az élettelen ló alatt maradt elrejtőzve, s lopva végig-végig 
pillantott a mezőségen. A Cardigan-ezredbeliek rajvonalba oszolva rohamot 
kíséreltek meg az üreg ellen, de egyszerűen elpusztultak valamennyien. A 
szörnyeteg ezután lábaira emelkedett s elkezdett kényelmesen ide-oda 
járkálni a mezőségen a között a pár ember között, aki menekülni próbált. 
Fejszerű csuklyája ide-oda forgott, mint valami csuklyás emberi lény feje. 
Valami kar félével bonyolult szerkezetű érctokot tartott, amely körül zöld 
lobbanások szikráztak, s amelynek tölcsér alakú csövéből szóródott ki a 
hősugár.
 Néhány pillanat múlva, amennyire a katona elláthatott, nem maradt 
élőlény a mezőségen. A fák és bokrok vagy fekete vázak voltak már, vagy 
lánggal égtek. A huszárokat nem látta, mert az országúton álltak, túl a 
kanyarodon. Hallotta, hogy a Maxim-ágyúk ropogni kezdtek; de csakhamar 
elnémultak. A wokingi állomást s a környező házsorokat megkímélte az óriás; 
de végül hirtelen odairányította a hősugarat, s a városka tüzes romhalmazzá 
változott. A szörnyeteg ezután elzárta a hősugarat, s hátat fordítva a 
tüzérnek, elkezdett afelé a hamvadozó fenyőerdő felé botorkálni, amelyben a 
második henger volt. Ugyanakkor egy második csillámló titán emelkedett ki 
az üregből.
 A második szörnyeteg az első nyomában haladt. A tüzér erre óvatosan 
Horsell felé kezdett kúszni a mezőt borító forró hamuban. Sikerült elevenen 
elérnie az országút mentén húzódó árkot, s ebben Wokingba menekült. 
Története itt szakadozottá vált. Wokingon lehetetlenség volt áthatolni. Úgy 
látszik, hogy néhány ember élt még ott, de eszméletlen volt; sok megpörkölt, 
égett holttest hevert az úton. A katonát a tűz eltérítette útjából, s mikor az 
egyik marsbeli óriás visszafordult, elbújt valahol a még csaknem perzselő 
romok között. A szörnyeteg üldözött valakit; mikor utolérte, fölkapta egyik 
acéltapogatójával, s odacsapta fejét egy tölgyfához. Végre a beálló 
éjszakában a tüzér hirtelen rohanással eljutott a vasúti töltésre.
 Azóta a töltés mentén rejtőzködve Maybury felé közeledett, azt remélve, 
hogy ha London irányában halad, kijut a veszedelemből. Az emberek árkokba 
és pincékbe rejtőzködtek, s az életben maradottak nagy része úton volt 
Woking és Send felé. Szomjúság gyötörte, míg a vasúti híd közelében rá nem 
akadt egy összezúzott vízvezetékcsőre, melyből a víz szökőkút módjára 
bugyogott ki az országútra. Ez volt az a történet, amelyet szakadozottan 
elmondott. Beszéd közben, mialatt meg akarta velem értetni, mit látott, kissé 
nyugodtabb lett. Mint beszélgetés közben említette, dél óta nem evett 
semmit. Az éléskamrában találtam egy kis ürühúst és kenyeret, s behoztam a 
szobába. Nem gyújtottunk lámpát, mert féltünk, hogy a marsbeliek figyelmét 
magunkra vonjuk, s kezeink minduntalan érintkeztek evés közben.
 Míg beszélt, a dolgok körvonalai homályosan kiemelkedtek a sötétségből, 
és az ablak mellett tisztán látszottak a letaposott bokrok és az összetört 
rózsafák. Egész csapat ember vagy állat rohanhatott keresztül a pázsiton. 
Lassacskán kivehettem fekete, rémült ábrázatát. Ilyen volt kétségkívül az én 
arcom is.
 Evés után fölmentünk halkan a lépcsőn dolgozószobámba, s újra 
kitekintettem a nyitott ablakon. A völgy egy éjszaka alatt tele lett hamuval. A 
tűz mindenfelé szűnni kezdett.
A lángok helyét gomolygó füst foglalta el, de az összeroskadt, puszta 
házak s a fölperzselt fekete fák romjai, amelyeket előbb az éjszaka elrejtett, 
ott hevertek most kietlenül, félelmesen a virradat kegyetlen fényében. Itt-ott 
volt egy-egy tárgy, amely szerencsésen elkerülte a pusztulást. Itt egy fehér 
vasúti jelző, amott egy üvegház vége maradt meg fehéren, épen a 
romhalmaz közepette. A háborúskodások hosszú történetében sohasem volt 
még példa ilyen különbséget nem ismerő, általános pusztításra. S a hasadó 
hajnali fényben a három ércóriás ott állt forgó csuklyákkal, ragyogva az üreg 
körül, mintegy szemlét tartva a pusztítás szörnyű munkája fölött.
 Úgy látszott, mintha az üreg szája kiszélesedett volna. Újra meg újra 
élénk zöldszínű füstgomolyok emelkedtek ki belőle a ragyogó virradatban. 
Kiemelkedtek, kavarogtak és széthasadozva elenyésztek.
 Az üregen túl ott álltak a tűzoszlopok Chobham körül. Az első napsugár 
érintésére vérvörös füstoszlopokká váltak.

XII.
Mit láttam Weubridge és Shepperton pusztulásából?

 Amint jobban megvirradt, elfordultunk az ablaktól, ahonnan a 
marsbelieket megfigyeltük, s amilyen halkan csak lehetett, lementünk a 
lépcsőn.
 A tüzér egyetértett velem abban, hogy a házban nem maradhatunk. Ő, 
mint mondta, London felé tartott, s onnan a lovas tüzérség 12. ütegéhez akart 
visszamenni. Az én tervem az volt, hogy visszamegyek egyenesen 
Leatherheadbe. A mars-béliek ereje oly lesújtó hatással volt rám, hogy 
föltettem magamban, elviszem onnan feleségemet New-Havenbe, s 
késedelem nélkül menekülök vele együtt erről a vidékről. Azzal ugyanis már 
tisztában voltam, hogy London környékén iszonyú küzdelem fog lefolyni, míg 
e rettentő teremtményeket sikerül valahogyan kipusztítani.
Csakhogy közöttünk és Leatherhead között ott feküdt a harmadik henger, 
az őrködő óriásokkal. Ha magam vagyok, azt hiszem, elszántam volna 
magamat, s nekiindulok az egyenes útnak. De a tüzér lebeszélt erről.
 - Igazságtalan dolog volna - közölte -, szándékosan özveggyé tenni a 
feleségét!
 Végül ráálltam arra, hogy vele megyek; az erdők védelme alatt, észak 
felé egészen a chobhami útig, mielőtt elválok tőle. Onnan aztán Epsom felé 
kerülve megyek Leatherheadbe.
 Azonnal útnak akartam indulni, de társam, aki tényleges szolgálatban 
volt, okosabbat ajánlott. Egy palackot kerestetett velem, amelyet teletöltöttünk 
whiskyvel, s minden használható zsebünket megtömtük kétszersült-
csomagokkal és hússzeletekkel. Azután kimásztunk a házból, s oly gyorsan, 
amint csak tudtunk, leszaladtunk azon az irgalmatlan úton, amelyen éjszaka 
feltörtettem. A házak elhagyottaknak látszottak. Az országúton három 
megszenesedett holttest feküdt egy csomóban - a hősugár áldozatai; s imitt-
amott leejtett tárgyak hevertek a földön - egy óra, egy fél papucs, egy 
ezüstkanál s más efféle értéktelen apróságok. A sarkon, ahol a postahivatal 
felé fordul az út, egy kis kocsi hevert törött kerekére fordulva, tele ládákkal és 
bútordarabokkal, de ló nélkül. Egy pénzszekrényt sietve feltörtek, azután a 
törmelékek közé dobtak.
 A kapus házikóján kívül az árvaház mellett, amely még mindig égett, a 
házak errefelé nemigen rongálódtak meg. A hősugár leborotválta a kémények 
tetejét, és továbbsuhant. De rajtunk kívül, úgy látszott, más élőlény nincs a 
Maybury-dombon. A lakosok többsége, azt hiszem, elmenekült az ó-wokingi 
országúton - erre hajtottam én is Leatherheadbe -, vagy pedig elbújt.
 Lementünk a keskeny úton, el a fekete ruhás férfi holtteste mellett - 
amelyet az éjszakai jégeső jól megáztatott - és benyomultunk az erdőbe a 
domb tövében. A vasút felé törtettünk egy teremtett lélekkel sem találkozva. 
Az erdő a vasútvonal mentén megfeketedett romja volt csak az erdőnek; a 
legtöbb fa ledőlt, s ami állva maradt, komor, szürke törzs volt csak, sötétbarna 
lombozattal zöld helyett.
 Mifelénk a tűz csak megperzselte a közelebbi fákat. Egy helyütt éppen 
dolgoztak a favágók szombaton; frissen hántott, kivágott fák hevertek egy 
tisztáson, fűrészporrakások között. A közelben elhagyott ideiglenes kunyhó 
volt. Szél se rezdült ezen a reggelen, és minden szokatlanul csendes volt. 
Még a madarak is hallgattak, s mialatt tovasiettünk, csak suttogva 
beszélgettünk, minduntalan hátratekintve. Egynéhányszor meg is álltunk 
hallgatózni.
 Kisvártatva közelebb nyomultunk az országúthoz, s eközben lovak 
dobogását hallottuk, s a fatörzsek közti réseken három lovas katonát láttunk 
lassan Woking felé poroszkálni. Köszöntünk nekik. Megálltak, mi pedig 
odasiettünk hozzájuk. A 8-as huszárok egy hadnagya volt két közlegénnyel. 
Egy teodolitszerű állványt vittek magukkal, de a tüzérem azt mondta, hogy 
heliográf.
 -	Maguk az első emberek, akikkel ma reggel errefelé találkoztunk - 
szólt a hadnagy. - Mi újság?
 Arca és hangja csupa kíváncsiság volt. A két legény is kíváncsian bámult 
ránk a háta mögül. A tüzér leugrott a töltésről az országúira és szalutált.
 - Az ágyúm elpusztult múlt éjszaka, hadnagy úr. Elbújtam. Megpróbálok 
visszajutni az ütegemhez. Nemsokára meglátják a marsbelieket, azt hiszem, 
hogy fél mérföldnyire innen ezen az úton.
- Hogy néznek ki azok az ördögök? - kérdezte a hadnagy.
- Óriások, fegyverzetben, hadnagy úr. Száz láb magasak. Három lábuk 
van és alumínium testük, hatalmas nagy csuklyás fejjel, hadnagy úr.
- Ejnye! - szólt a hadnagy. - Micsoda zagyvaság!
- Majd meglátja, uram. Valami tokot hordanak magukkal, ami tüzet szór és 
halált oszt.
- Valami ágyúfélét?
- Nem, hadnagy úr - és a tüzér elkezdte elevenen leírni a hősugarat. A 
hadnagy csakhamar félbeszakította és felnézett rám. Én még mindig fönt 
álltam a töltésen az országút mellett.
- Maga is látta? - kérdezett a hadnagy.
- Szóról szóra igaz - feleltem.
- Nos - szólt a hadnagy -, azt hiszem, az a kötelességem, hogy én is 
meglássam őket. - Majd a tüzérhez fordult: - Minket iderendeltek, hogy 
küldjük el a házakból az embereket. Legjobb lesz, ha maga továbbmegy, 
jelentkezik Marvin dandárparancsnoknál, és elmond neki mindent, amit tud. 
Weybridge-ben van. Odatalál?
- Majd én útbaigazítom - szóltam; a hadnagy pedig megint délnek 
fordította a lovát.
- Fél mérföldnyire innen? - kérdezte.
- Legföljebb - feleltem, és a fák fölött dél felé mutattam.
Megköszönte és továbblovagolt. Többé nem láttuk őket.
 Odébb három asszonyra és két gyermekre akadtunk az országúton. Egy 
munkáskunyhóból rakodtak kifelé szorgalmasan. Kerítettek egy kis tolókocsit, 
és telerakták piszkos batyukkal és kopott bútordarabokkal. Úgy el voltak 
merülve a munkájukba, hogy észre sem vettek bennünket, mikor elmentünk 
mellettük.
 A byfleeti állomásnál elhagytuk a fenyőerdőt. A vidék nyugodt volt és 
békés a reggeli napfényben. Itt már jóval kívül estünk a hősugár lőtávolából, 
és ha a legtöbb ház nem lett volna puszta, hallgatag, néhányból nem 
hallatszott volna ki a csomagolás dörömbölése s a vasúti hídról nem bámult 
volna egy csomó katona Woking felé, úgy látszott volna, hogy egészen 
rendes vasárnapi nap van.
 Majoros-kocsik és szekerek haladtak csikorogva az országúton 
Addlestone felé. Egyszer csak egy szántóföld sövénykapuján keresztül hat 
tizenkét fontos ágyút láttunk a la-pályos réten, egyenlő távolságra, szépen 
egymás mellett. Torkuk Woking felé volt irányítva. A tüzérek figyelve álltak az 
ágyúk mellett, és a közelben ott voltak a muníciós szekerek is. A legénység 
tüzelésre készen állt.
- Pompás! - szóltam. - Ezek majd jól beléjük lőnek!
A tüzérem megállt a kapu előtt. Majd így szólt:
- Továbbmegyek.
 Távolabb Weybridge felé, éppen a híd mellett, egy csapat fehér 
munkászubbonyos ember hosszú sáncot hányt. A sánc mögött ágyúkat 
láttunk.
- Nyilak ezek csak a villám ellenében - mondta a tüzérem.
- Ők még nem látták a tűzsugarat.
 Azok a tisztek, akiknek nem volt dolguk, a fák fölött délnyugat felé 
bámultak, s a sáncásók is abbahagyták a munkát időnként, hogy ők is 
arrafelé bámulhassanak.
 Byfleet olyan volt, mint a megbolygatott méhkas; az emberek 
csomagoltak és egy szakasz huszár, részben gyalog, részben lovon, sürgette 
őket. Három-négy fehérkarikás kereszttel megjelölt állami teherkocsi és egy 
ócska omnibusz állt több más kocsi között a főutcán, valamennyit megrakták 
holmival. A legtöbb ember ünneplőt öltött, s a katonák sehogy sem tudták 
megértetni velük, milyen súlyos a helyzet. Láttunk egy ráncos képű öreget, 
aki egy nagy láda s vagy húsz orchideás virágcserép mellett hevesen 
vitatkozott a káplárral, mert az azt akarta, hogy ezek a dolgok maradjanak ott. 
Megálltam és karon ragadtam az öreget.
 - Tudja, mi van amott? - szóltam a fenyőfákra mutatva, amelyek mögött 
ott voltak a marsbeliek.
 - Ugyan mi? - szólt megfordulva. - Azt magyarázom nekik, hogy ez csupa 
értékes holmi.
 - A halál! - kiáltottam. - A halál közeledik! - és otthagyva őt, hogy 
eméssze meg a dolgot, ha tudja, a tüzér után siettem. A sarokról 
visszatekintettem. A katona otthagyta az öreget, aki még mindig ott állt a 
ládája mellett, rajta a cserepekkel, és tétovázva a fák felé bámult.
 Weybridge-ben nem tudta senki sem megmondani, hol rendezték be a 
főhadiszállást. Akkora zűrzavar uralkodott az egész városkában, amekkorát 
még soha életemben nem láttam. Kocsi és szekér mindenütt, költözködő 
emberek, türelmetlen lovak szörnyű összevisszaságban. A városka 
tiszteletreméltó lakói, golfruhás és evezőkosztümös férfiak és csinosan 
kiöltözött nők csomagoltak, a parti naplopók segítségével; a gyerekek 
izgatottan mulattak a csodálatos vasárnapi élményeken. A derék plébános 
pedig mind e közben nagyon bátor elhatározással korai istentiszteletet akart 
tartani, és harangja kicsengett a lármás izgalomból.
 Én meg a tüzérem leültünk az ivókút lépcsőjére, s tűrhetően jóllaktunk 
abból, amit magunkkal hoztunk. Katonai őrjáratok - itt már nem huszárok, 
hanem fehér gránátosok – figyelmeztették az embereket, hogy siessenek 
hurcolkodni, vagy keressenek menedéket a pincékben, mihelyt a tüzelés 
megkezdődik. Amint keresztülmentünk a vasúti hídon, láttuk, hogy egyre 
növekvő embertömeg gyülekezik az állomáson és az állomás körül, s a 
nyüzsgő peron tele van ládákkal és csomagokkal. A rendes forgalmat 
megszüntették, azt hiszem azért, hogy a csapatok és az ágyúk eljuthassanak 
Chertseybe. Később hallottam, hogy vad küzdelem támadt a helyekért a 
különvonatokon, amelyeket később indítottak.
 Weybridge-ben maradtunk délig. Déltájban a Shepperton-zsilip közelében 
voltunk, ahol a Wey a Temzébe szakad.

A délelőtt egy részét azzal töltöttük el, hogy segítettünk két 
öregasszonynak fölrakodni egy kiskocsira. A Wey három ágban torkollik a 
Temzébe. Itt kelnek át kompon egyik partról a másikra, s itt lehet a 
csónakokat bérelni. A sheppertoni oldalon kocsma volt gyepes tisztással, 
amelyen túl a templom csúcsban végződő tornya emelkedett a fák fölé.
 Itt nagy tömeg izgatott, kiabáló menekülőre akadtunk. Bár a menekülés 
még elég rendben folyt, már annyian voltak, hogy az ide-oda járó csónakok 
nem győzték az átszállítást. Az emberek lihegve jöttek a súlyos terhek alatt. 
Egy házaspár pitvarajtóra rakta a holmiját, s az egész ajtót magával cipelte. 
Valaki azt mondta, hogy az a terve, hogy a sheppertoni állomáson próbál 
vonatra ülni.
 Összevissza kiabált mindenki, s egy ember még mókázott is. Úgy 
látszott, itt azt gondolták az emberek, hogy a marsbeliek egyszerűen 
félelmetes emberi lények, akik meg akarják támadni és el akarják foglalni a 
várost. Az emberek minduntalan áttekintgettek a Wey túlsó partjára, a 
Chertsey felé húzódó rétekre, de ott minden csendes volt.
 Túl a Temzén, kivéve azt a pontot, ahol a komp kikötött, műiden nyugodt 
volt, élénk ellentéte a Surrey-partnak. Akik ott partra szálltak a csónakokból, 
sietve lefelé baktattak az úton. A nagy komp éppen fordult egyet. Három vagy 
négy katona állt a vendéglő gyepes tisztásán, bámulva és tréfálkozva a 
menekülőkkel, anélkül, hogy segítettek volna nekik. A vendéglő zárva tartott, 
mert éppen tilalmi idő volt.
- Mi az! - kiáltott az egyik csónakos, és mellettem valaki rászólt egy ugató 
kutyára: - Elhallgass, bolond!
 Nyomban rá újra tompa durranás hallatszott, ezúttal Chertsey felől. 
Ágyúdörgés volt.
 Az ütközet megkezdődött. Jobbra a part mentén egyszerre csak a fák 
miatt észre nem vehető ütegek kezdtek bömbölni. A lövések gyors 
egymásutánban következtek. Egy asszony felsikoltott. Mindnyájunkat 
megdöbbentett a harc hirtelen támadt zaja. Az ütközet közel volt hozzánk, 
mégsem láthattunk belőle semmit. A sík réteken tehenek legelésztek, alig 
törődve a lövöldözéssel, és a forró napfényben ezüstös, nyesett fűzfák 
csillogtak mozdulatlanul.
- A katonák útjukat fogják állni! - szólt egy asszony mellettem, nem a 
leghatározottabban.
 Sűrű köd emelkedett a fák fölé.
 Egyszerre csak füstlobbanás látszott jó távol fölfelé a folyam mentén. A 
füstgomoly után, amely a magasba lökődve a levegőben függött, megrezdült 
a föld a talpunk alatt, s heves robbanás rázta meg a levegőt. Két-három ablak 
csörömpölve betört a közeli házakban. Megrémülve álltunk valamennyien.
 - Itt vannak! - kiáltott egy kékzubbonyos ember. - Ott! Látjátok őket? Ott! 
Ott!
 Egymás nyomában, gyorsan, egy, kettő, három, négy föl-fegyverzett 
marsbeli tűnt fel, kiemelkedve magasan az apró fák fölé a Chertsey felé 
elterülő rétségen. Sebes léptekkel a folyam felé közeledtek. Eleinte kis, 
csuklyás alakoknak látszottak, amelyek olyan gyorsan gördültek előre, mint a 
repülő madarak.
 Ekkor, oldalról közeledve felénk, feltűnt az ötödik is. Fegyveres testük 
csillogott a napban, amint gyorsan az ágyúk felé rohantak, ijesztő 
gyorsasággal növekedve mind nagyobbra és nagyobbra, amint közelebb és 
közelebb jutottak. Az egyik, amelyik bal felől a legszélén és a legtávolabb 
volt, szörnyű érctokot ragyogtatott magasan a levegőben, s a kísérteties, 
rettentő hősugár, amelyet péntek éjjel már láttam, Chertsey felé lökődött, s 
elérte a várost.
 E rendkívüli, gyors és iszonyatos teremtmények láttára a víz mentén álló 
tömeg egy pillanatra kővé meredt a borzalomtól. Egy sikoly, egy kiáltás sem 
hallatszott. Némán álltak. Majd rekedt zúgás, lábdobogás, vízcsapkodás 
keletkezett. Egy férfi, aki nagyon megijedt, hogy leejti válláról az útitáskáját, 
megfordult, s úgy mellbelökött csomagjának kiálló szögletével, hogy 
hátratántorodtam. Egy asszony hátulról lökött meg, amint elrohant mellettem. 
A rohanásnak eredt tömeg engem is magával sodort; de nem voltam annyira 
megrémülve, hogy tisztán ne tudtam volna gondolkodni. A rettenetes hősugár 
járt az eszemben. A vízbe bújni. Ez lesz a leghelyesebb.
- A vízbe! A vízbe! - kiáltottam anélkül, hogy hallgattak volna rám.
Újra megfordultam, szembe futottam a közeledő marsbelivel, egyenesen le a 
kavicsos parton, s belevetettem magam a vízbe. Mások is utánozták 
példámat. Amint a parton lefelé futottam, a csónakból visszatérők ugrottak 
kifelé. A sok kő a talpam alatt csúszós és iszapos volt, s az alacsony 
folyamban mintegy húszlábnyira rohantam már, alig derékig a vízben. Amint a 
marsbeli már csak alig pár száz ölnyi távolságban tornyosodott a magasba, 
előrebuktam arccal a víz felszíne alá. A loccsanások, amint a csónakokból 
egyesek szintén a folyamba ugrottak, úgy hangzottak a fülemben, mint 
mennydörgések. Az emberek gyorsan partra szálltak a folyamnak mind a két 
felén.
 A marsbeli gépezet egyelőre annyit sem törődött a parti futkosókkal, mint 
az ember, ha hangyafészekbe lépett, a hangyák összegabalyodásával. Mikor 
félig megfulladva, kiemeltem fejemet a vízből, a marsbeli csuklyás feje azok 
felé az ütegek felé irányult, amelyek szakadatlanul tüzeltek keresztül a vízen. 
Amint előbbre haladt, szabadon lóbálta azt a tokot, amelyből a hősugárnak 
kellett minden bizonnyal erednie.
 A következő pillanatban a töltésre ért, és innen egy lépéssel félig 
keresztüllábolt. Első lába, térdben meghajolva, a túlsó töltésre lépett, s a 
másik percben újra teljes magasságban fölemelkedett, közvetlenül 
Shepperton mellett. Ekkor hat rejtett, a jobb partról nem is látható ágyú 
egyszerre szólalt meg. A hirtelen közeli dördülések, az utolsó rögtön az első 
nyomában, megrázta a szívemet. A szörnyeteg éppen fölemelte már a 
hősugarat szülő nagy tokot, mikor az első bomba hat yardnyira a csuklyája 
fölött szétpattant.
 Megdöbbenve felkiáltottam. Nem láttam a többi négy marsbeli szörnyet, s 
egyáltalán nem is törődtem velük. Figyelmemet teljesen lekötötte az, ami a 
közelemben történt. Két másik bomba egyszerre pattant szét a levegőben, 
közel a szörnyeteghez, mire a csuklyás fej visszafordult, éppen jókor, hogy a 
negyedik bombát szembe kapja, de arra már későn, hogy elkerülje.
     A bomba éppen az arcába pattant a szörnynek. A csuklyás fej 
megduzzadt, fellobbant, és vörös húsdarabok meg csillámló érctörmelékek 
repültek szét belőle.
- Talált! - kiáltottam félig sikoltva, félig ujjongva.
 Hallottam, hogy az emberek mind felkiáltanak körülöttem a vízben. Ki 
tudtam volna ugrani a vízből az ujjongás e pillanatában.
 A lefejezett kolosszus támolygott, mint egy részeg óriás, de nem bukott 
föl. Csodálatosan megtartotta egyensúlyát, és nem ügyelve többé lépteire, 
gyorsan Shepperton felé botorkált. A sötétkamra, mely a hősugarat okádta, 
mereven fölfelé emelkedett. A vezető értelem, a csuklyába bújt marsbeli, meg 
volt ölve, s darabjai szétrepültek a világ négy tája felé. A szörny most már 
nem volt egyéb, mint bonyolult ércgépezet, amely a pusztulást hurcolta 
magában. Egyenes irányban haladt előre, mert nem volt többé, aki 
igazgassa. Nekiment a sheppertoni templom tornyának, leütötte, mint valami 
faltörő kos, féloldalt dőlve megtántorodott, azután rettenetes erővel 
belezuhant a folyamba s eltűnt a szemem elől.
 Heves robbanás rázkódtatta meg a levegőt, s hatalmas vízsugár tört a 
magasba, tele gőzzel, iszappal és ércdarabokkal. Ahol a hősugarat gerjesztő 
sötétkamra a vízhez ért, a víz azonnal gőzzé változott. A következő percben 
óriási iszapos hullám söpörte végig a folyamot, fölfelé a fordulóig. A hullám 
égetett, mint a forró víz. Az emberek a part felé törekedtek erőlködve, s a 
zuhanást követő forrongásban és zajban is hallottam kiáltásaikat és 
sikoltozásukat.
 Az első percben nem törődtem a forrósággal, megfeledkezve az 
önfenntartás sürgős szükségéről. Gázolni kezdtem a hullámzó vízben, 
félrelökve egy fekete ruhás embert. Odaérve, ahol a folyam kanyarodik, öt-hat 
üres csónakot láttam céltalanul ide-oda vergődni a hullámok között. Lefelé 
felbukkant a vízből a belezuhant marsbeli. Keresztben feküdt a folyamban, és 
testének legnagyobb része a vízbe merült.
 Vastag gőzfelhők gomolyogtak ki a roncsból, s a viharos kavargáson 
keresztül láttam elmosódva, amint az óriási tagok verdestek a vizet s iszap- 
és tajtékcsomókat hánytak fel a levegőbe. A tapogatószervek hánykolódtak, 
mint az élő karok s a mozdulatok gyámoltalan céltalanságától eltekintve, a 
látvány olyan hatást tett rám, mintha egy megsebzett lény viaskodott volna a 
habok között az életéért. A gépezetből rengeteg mennyiségű vörösesbarna 
folyadék lökődött ki lármásán a magasba.
 Iszonyú ordítás vonta el figyelmemet e látványtól, mintha gyári városaink 
szirénáit hallottam volna. A vontatóul közelében térdig vízben álló férfi kiáltott 
felém, mutogatva. Hangja beleveszett az ordításba. Hátratekintve láttam, 
hogy a többi marsbeli óriási léptekkel közeledik lefelé a töltésen Chertsey 
felől. A sheppertoni ágyúk ezalatt eredménytelenül bömböltek. 
Hirtelen a víz alá buktam, és visszafojtva lélegzetemet, kínosan 
botorkáltam tovább, amennyire csak tudtam a víz alatt, amely szörnyen 
hullámzott körülöttem s egyre forróbb lett.
 Mikor egy pillanatra kiemeltem fejemet a vízből, hogy lélegzetet vegyek s 
szemeimet kitörüljem, a felszálló gőz, mint kavargó fehér ködfátyol, elrejtette 
az első percben előlem a marsbelieket. Siketítő lárma volt. Majd homályosan 
kivehettem azokat az óriási, szürke alakzatokat, melyeket még a ködös 
levegő is nagyobbított.
 Elhaladtak előttem, s kettő közülük megállt a tönkrement társ tajtékot 
túró, dübörgő romjai fölött. A harmadik és a negyedik mellette állt a vízben, az 
egyik körülbelül 200 yardnyira tőlem, a másik Laleham felé. A hősugarak 
forrásai magasan lengtek s a sziszegő sugarak folytatták a rombolást.
 A levegő tele volt hanggal, hangok süketítő, zavaros versengésével, a 
marsbeliek csengő robajával, a lezuhanó házak ropogásával, a lángra 
lobbanó fák, kerítések, fészerek recsegésével és a tűz bömbölésével. Sűrű, 
fekete füst vegyült a folyam gőzével, s amint a hősugár ide-oda járt 
Weybridge fölött, útját fehéren izzó villanások jelezték, amelyeket fakó 
lángnyelvek füstös tánca követett. A közelebbi házak még érintetlenül várták 
sorsukat sápadtan, homályosan a gőzben, mialatt mögöttük ide-oda szökkent 
a tűz.
 Körülbelül egy pillanatig állva maradtam, mellig a csaknem forró vízben. 
Helyzetem szinte elkábított. A menekülés minden reményét elvesztettem. A 
gőzön keresztül láttam, amint azok, akik velem együtt a folyamban voltak, 
kifelé kapálóztak kézzel-lábbal a nád között a vízből, úgy, mint mikor a kis 
békák, megriadva az emberi léptekre, a fű közé rohannak, vagy a legnagyobb 
ijedelemben ide-oda rohantak a vontatóúton.
 Ekkor a hősugár fehér lobbanásai hirtelen felém kezdtek közeledni. A 
házak összeomlottak, mintha a hősugár érintésére megolvadtak volna. A 
romokból lángok törtek elő. A fák recsegve tűzze váltak. A sugár ide-oda 
libbent a vontatóúton, elnyelve az embereket, akik erre futottak, s lejött a víz 
szélére, alig 50 yardnyira onnan, ahol álltam. Átsiklott a folyamon 
Sheppertonba, s nyomában gőzölögve-forrva sistergő hullám támadt. A part 
felé fordultam.
 A következő pillanatban az óriási hullám, melynek hőfoka megközelítette 
a forráspontot, keresztülcsapott rajtam.
 Hangosan felsikoltottam, s megperzselve, félig vakon, félholtan 
botorkáltam tovább a csapkodó-sistergő vízben a part felé. Egy botlás a 
halálom lett volna. Gyámoltalanul roskadtam le a marsbeliek szeme láttára a 
széles, kopár, kavicsos földnyelvre, amely a partról elfutva, a Wey és a 
Temze torkolatát jelzi. El voltam készülve a halálra.
 Homályosan emlékszem, hogy a fejemtől 14-20 yardnyira az egyik 
marsbeli lába csikorogva mélyedt a laza kavicsba, felkavarva a medret, s 
azután újra kiemelkedett a vízből. Ezután hosszú, kínos szünet következett, 
majd a négy szörnyeteg társuk romjait cipelve - mintha füstfátyolon keresztül 
láttam volna - eltávozott, beleveszett a messzeségbe, túl a folyón és a 
réteken. S ezután végtelenül lassan tudatára jutottam annak, hogy csodával 
határos módon megmenekültem.

XIII.
Hogyan találkoztam a tiszteletessel?

 A marsbeliek, megadva ezt a gyors leckét azoknak, akik a földi fegyverek 
hatalmában bizakodtak, visszatértek eredeti helyzetükbe a horselli 
mezőségre. A nagy sietésben, szétzúzott társuk romjait cipelve bizonyára 
nem egy oly félretévedt, jelentéktelen áldozat kerülte el figyelmüket, mint 
amilyen én voltam. Ha társukat otthagyják s továbbnyomulnak, akkor még 
nem találtak volna egészen Londonig néhány tizenkét fontos ágyúütegen 
kívül semmit, és bizonyára közeledésük hírével együtt érkeztek volna meg a 
fővárosba, és oly váratlan, oly rettenetes, oly pusztító lett volna 
megérkezésük, mint az a földrengés, amely száz év előtt Lisszabont romokba 
döntötte.
 De nem volt okuk sietni. Henger henger után röpült keresztül a bolygók 
közti téren. Minden huszonnégy óra újabb erősödést jelentett. S ezalatt a 
katonai és tengerészeti főemberek, akik most már teljesen tisztában voltak az 
ellenség rémítő hatalmával, dühös erőfeszítéssel készülődtek. Minden 
percben új ágyúkat állítottak fel, úgyhogy szürkület előtt a külvárosi villák 
minden bokra, minden ösvénye zsákmányra éhes, fekete ágyútorkot 
rejtegetett a dombos lejtőkön Kingston és Richmond között.
 Az elszenesedett, kipusztított területen - mintegy húsz négyzetmérföldnyi 
körzetben -, amely körülfogta a marsbeliek táborhelyét a horselli réten, 
elszenesedett és romba dőlt falvakon át a zöld fák között, a fekete és füstös 
boltozatokon keresztül, amelyek tegnap még fenyvesek voltak, ide-oda 
mászkáltak az önfeláldozó őrszemek a heliográfokkal, hogy idejében 
jelezhessék a tüzérségnek a marsbeliek közeledését. De a marsiak most már 
tisztában voltak tüzérségi erőnkkel, és az ember közellétének veszedelmével. 
Most már senki sem merészkedhetett egyik henger közelébe sem, csak élete 
árán.
 Az óriások a délután első felét valószínűleg azzal töltötték el, hogy ide-
oda járva, áthordtak mindent az addlestoni golfpályán fekvő második és a 
Pyrfordban heverő harmadik hengerből a horselli réten levő legelső üregükbe. 
Az üreg mellett a fekete réten a szanaszét heverő romhalmazok fölött az 
egyik őrt állt, míg a többiek elhagyták óriási hadigépeiket s leszálltak az 
üregbe. Keményen dolgoztak késő éjszakáig, s a táborukból felszálló 
toronymagasságú, sűrű, zöld füstoszlop ellátszott a merrowi dombokig, sőt, 
amint beszélik, Bansteadig és Epsomig is.
 S mialatt mögöttem a marsbeliek ekképp készülődtek a legközelebbi 
támadásra, szemben velem pedig az emberiség gyülekezett a csatára, én 
végtelen kínok és fáradalmak között törtem magamnak utat az égő 
Weybridge tüzén és füstjén keresztül London felé.
 Elhagyott, kis csónakot láttam jó messze lefelé haladni a folyamon. 
Ledobva csaknem minden összevissza forrázott ruhámat, a csónak után 
siettem, el is értem és ezen menekültem a pusztulásból. A csónakban nem 
voltak evezők, úgyhogy amennyire összeégett kezeimtől tellett, kézzel 
hajtottam a csónakot a vízfolyás irányában Halliford és Walton felé. Szörnyű 
lassan haladtam, minduntalan vissza-visszatekintgetve. A folyóra bíztam 
magamat, mert úgy gondoltam, hogy a víz több eshetőséget nyújt a 
menekülésre, ha az óriások vissza találnak térni.
 A forró víz onnan, ahol a marsbeli felfordult, velem együtt lefelé 
hömpölygött a folyón, úgyhogy vagy egy mérföldnyi úton nemigen láttam 
egyik partot sem. Egy ízben azonban mégis észrevettem egy sor fekete 
alakot, amely Weybridge felől jött sietve keresztül a mezőkön. Halliford egész 
elhagyottnak látszott, s több ház, amely a folyó felé nézett, kigyulladt. Furcsa 
látvány volt ez a teljesen nyugodt, teljesen elhagyott hely a forró kék égbolt 
alatt, amint füstfelhők és apró lángnyelvek szálltak belőle fölfelé a délutáni 
hőségben. Sohasem láttam még égő házakat a megfelelő nézőtömeg 
kísérete nélkül. Egy kissé távolabb a töltés száraz nádja füstölgőit és izzott, s 
egy tűzvonal befelé húzódott lassan a partról egy réten keresztül.
 Jó ideig átengedtem magam a víz sodrának, oly nyomorult, oly kimerült 
voltam az átélt heves izgalmak után. Iszonyú forróság volt. Majd erőt vett 
rajtam újra a félelem, és ismét evezni kezdtem kezeimmel. A nap perzselte 
csupasz hátamat. Végül, amint a fordulónál megláttam a waltoni hidat, lázam 
és gyengeségem felülkerekedett félelmemen. Kiszálltam a middlesexi partra s 
halálos betegen lefeküdtem a magas fű közé.
 Négy-öt óra lehetett körülbelül. Nemsokára fölkeltem, mintegy ötszáz 
lépéssel beljebb haladtam a partról anélkül, hogy akár egy lélekkel is 
találkoztam volna, s újra lehevertem egy sövény árnyékában. Úgy 
emlékszem, hogy járás közben folyton önmagámmal beszélgettem. Szörnyű 
szomjas is voltam, és szinte sajnáltam, hogy több vizet nem ittam. Furcsa 
dolog, hogy a feleségemre haragudtam; nem tudom miért, de iszonyúan 
gyötört az a tehetetlen vágy, hogy Leatherheadba érjek.
 Nem emlékszem világosan a tiszteletes megjelenésére. Valószínűleg 
elszunnyadtam. Egyszerre csak kormos ingujjban ülő alakot vettem észre, 
amint simára borotvált arccal fölfelé bámult a felhős égre, amelyen gyönge, 
lobogó visszfény táncolt. Az égbolt bárányfelhős volt, tele a nyárközépi 
alkonyat fényében égő felhőfoszlányokkal.
 Felültem, s a zajra, amelyet mozdulatom okozott, hirtelen rám tekintett.
- Van egy kis vize? - kérdeztem tőle, minden bevezetés nélkül.
A fejét rázta.
- Egy óra óta vizet kér - szólt.
 Egy pillanatig némán ültünk, egymást vizsgálgatva. Elég furcsa figurának 
találhatott. Nem volt rajtam egyéb, mint átázott nadrágom és harisnyám. 
Összevissza voltam perzselve s arcom és vállam fekete volt a füsttől. A 
tiszteletes arca csupa gyöngédség volt. Álla lelógott, göndör hajának 
csaknem lenszínű fürtjei a homlokára hullottak. Nagy, halványkék szemei 
kifejezéstelenül bámultak a levegőbe. Szaggatottan beszélt, a távolba 
meresztve tekintetét.
- Mit jelent ez? - kérdezte. - Mit jelentenek ezek a dolgok?
Rábámultam és nem feleltem.
Kinyújtotta vékony, fehér kezét, és csaknem siránkozva folytatta:
- Miért történt mindez? Micsoda bűnt követtünk el? A reggeli istentisztelet 
után az országúton sétáltam, hogy rendbeszedjem gondolataimat a 
délutánra, és egyszerre - tűzvész, földrengés, halál mindenfelé! Mintha 
Sodorna és Gomorra lett volna! Minden munkánk odavan. Mik ezek a 
marsbeliek?
- Mik vagyunk mi? - kérdeztem, torkomat reszelve.
Kezét térdére tette s megfordult, hogy újra rám nézzen.
Körülbelül fél percig bámult rám hallgatagon.
 - Az országúton sétáltam, hogy rendbe szedjem a gondolataimat - 
ismételte. - S egyszerre csak tűz, földrengés, halál mindenfelé!
 Visszasüllyedt a hallgatásba. Álla most majdnem a térdére lógott.
Nemsokára újrakezdte a siránkozást, kezeit rázogatva.
- Minden munkánk - a vasárnapi iskolák! Mit vétkeztünk - mit követett el 
Weybridge? Minden oda - minden elpusztult. A templom! Csak három éve, 
hogy újra felépítettük. Odavan! Elsöpörték a föld színéről! Miért?
 Újra szünet következett. Majd megint kifakadt, mint valami tébolyodott.
- Az égő templom füstje fölfelé száll szakadatlanul! - kiáltotta.
Szeme lángolt, és sovány ujjával Weybridge felé mutatott.
 Ekkor kezdtem már tisztába jönni vele. Az a szörnyű tragédia, amelyet 
átélt - láttam, hogy Weybridge-ből menekült -, az őrülés szélére sodorta.
 - Messzire vagyunk Sunburytől? - kérdeztem közönyös hangon.
 - Mitévők legyünk? - kérdezte. - Ott vannak ezek a teremtmények 
mindenütt? Ezentúl övék lesz a Föld?
- Messze vagyunk Sunburytől?
- Ma reggel még reggeli istentiszteletet tartottam...
- A dolgok megváltoztak - mondtam nyugodtan. - Ne veszítse el a fejét! 
Van még remény!
- Remény!
- Igen, remény bőségesen - e pusztítás ellenére is!
 Kezdtem kifejteni neki véleményemet helyzetünkről. Eleinte rám figyelt, 
de mikor tovább beszéltem, szeméből újra kilobbant az érdeklődés fénye, 
tekintete megmerevedett, és elfordult tőlem.
- Ez bizonyosan a vég kezdete! - szólt, félbeszakítva szavaimat. - A végé! 
Az Úr rettenetes nagy napja ez! Mikor az emberek a hegyekhez és a 
sziklákhoz könyörögnek, hogy szakadjanak rájuk és rejtsék el őket - rejtsék el 
őket annak ábrázata elől, aki a trónuson ül!
 Kezdtem tisztába jönni a helyzettel. Abbahagytam rábeszélésemet, talpra 
ugrottam, s melléje állva, vállára tettem a kezemet.
- Legyen férfi - szóltam. - Szedje össze magát. Mi jó van a vallásban, ha a 
szerencsétlenség idején erőtlen? Gondoljon arra, mennyi földrengés és 
vízözön, háború és tűzvész sújtotta már az embereket. Azt hitte, hogy 
Weybridge-dzsel kivételt tesz az Úristen?... Az Úr nem biztosítási ügynök, 
szerencsétlen!
Egy ideig üres hallgatásba merült.
- De hogy menekülhetünk? - kérdezte hirtelen. - Megsebezhetetlenek, 
könyörületet nem ismerők...
 - Nem áll sem az egyik, sem a másik - feleltem rá. – És minél 
hatalmasabbak, annál józanabbul és óvatosabban kell nekünk eljárnunk. Az 
egyiküket megölték amott, még három órája sincs.
- Megölték! - szólt elgondolkodva. - Hogy lehet megölni az Isten szolgáit?
- Láttam, hogy megölték - folytattam. - Mi véletlenül belekerültünk a 
nagyobbik veszedelembe. Ez az egész!
- Mi az a csillámlás ott az égen? - kérdezte hirtelen.
Megmondtam neki, hogy a heliográf jelzése - hogy emberi segítség és 
erőfeszítés jele az égen.
- Benne vagyunk a bajban - mondtam -, akármilyen nyugodtnak látszik is 
a vidék. Az a csillámlás a magasban a közeledő vihart jelzi. Amott a 
marsbeliek vannak, és London felé, ahol azok a dombok emelkednek 
Richmond és Kingston körül és a fák fedezéket nyújtanak, sáncokat hánynak 
és ágyúkat állítanak föl. A marsbeliek nemsokára megint erre fognak jönni...
 Még beszéltem, mikor a tiszteletes talpra ugrott és intett, hogy hallgassak 
el.
- Csend! - kiáltotta.
 Az alacsony dombok mögül, keresztül a vízen, távoli ágyúk tompa 
dörgése és valami messziről jövő különös kiáltás hallatszott. Majd minden 
elcsöndesült. Egy cserebogár dongott keresztül a sövényen és mellettünk 
röppent el. Nyugatra magasan feltűnt a sápadt félhold Weybridge és 
Shepperton füstje és az alkonyat forró, tiszta ragyogása fölött.
- Jobb, ha továbbmegyünk észak felé ezen az úton - szóltam.

XIV.
Londonban

 Öcsém Londonban élt, mikor a marsbeliek lezuhantak Wokingban. 
Orvosnövendék volt. Épp vizsgára készült, és szombat reggelig nem hallott 
semmit a marsbeliek megérkezéséről. A szombat reggeli lapokban, a Mars 
bolygóról és a bolygókon levő életről szóló hosszú cikkek után, rövid, 
homályos távirat jelent meg, amely rövidsége folytán csak még 
megdöbbentőbb volt.
 A marsbeliek, akiket egy közeledő csoport fölzavart, gyorstüzelő ágyúval 
megöltek egy csomó embert, így hangzott a történet.
A távirat e szavakkal végződött:
 „A marsbeliek, akik úgy látszik, rettenetes lények, nem mozdultak ki az 
üregből, amelybe belezuhantak, s valószínű, hogy nem is képesek 
kimozdulni. Lehet, hogy ennek oka a föld gravitációs energiájának relatív 
erejében rejlik."
 A vezércikkírók nagyon bátorítóan nyilatkoztak a szöveg utolsó soraiban.
 Természetes, hogy az előkészítő élettani osztályban, ahová öcsém aznap 
elment, valamennyi tanuló érdeklődése fel volt csigázva, de az utcákon 
nyoma sem volt szokatlanabb izgatottságnak. A délutáni lapok tele voltak 
üres hírekkel, vastag címbetűk alatt, de nyolc óráig nemigen tudtak mást 
mondani, mint hogy a mezőség körül katonaság foglalt állást, s Woking és 
Weybridge között lángokban áll a fenyőerdő. Ekkor a St. James's Gazette 
különkiadásban tudatta azt a puszta tényt, hogy a távirati összeköttetés 
megszakadt. Mindenki azt gondolta, hogy az égő fenyőfák lezuhanása 
szakította meg a vonalat. Ezen az éjjelen semmivel sem tudtak többet a 
küzdelemről. Ez volt az az éjszaka, mikor Leatherheadbe majd 
visszahajtottam kocsin.
 Az öcsém nem aggódott miattunk, mert az újságok leírásából tudta hogy 
a henger jó kétmérföldnyire volt a házamtól. Az volt a szándéka, hogy este 
leruccan hozzám, mint mondta, azért, hogy lássa a marsbelieket, mielőtt 
megölik őket. Táviratot küldött, amelyet sohasem kaptam meg, azután este 
hangversenyt hallgatott.
 Szombat éjjel Londonban is vihar volt, s az öcsém eljutott kocsin 
Waterlooba. A peronon, ahonnan az éjféli vonat szokott indulni, megtudta 
némi várakozás után, hogy valami baleset következtében a vonatok aznap 
éjjel nem juthatnak el Wokingba. A baleset mivoltáról semmit sem tudhatott 
meg; a vasúti hatóságok sem tudtak még akkor semmit határozottan. Az 
állomáson igen kis izgalmat keltett, mikor a vasúti hivatalnokok, akik nem is 
képzelték, hogy Byfleet és Woking között más történt egyszerű forgalmi 
zavarnál, a színházi vonatokat, amelyek rendszerint Wokingon haladtak 
keresztül, Virginia Water vagy Guilford felé indították. Sürögve-forogva 
intézkedtek, hogy megváltoztassák a southamptoni és portsmouthi 
kirándulóvonatok útirányát is. Egy éjjeli lap riportere, aki a forgalmi főnöknek 
nézte az öcsémet - hasonlított is hozzá egy kicsit -, megrohanta őt, és interjút 
próbált csinálni vele. A vasúti hivatalnokokon kívül csak kevesen hozták 
összefüggésbe a forgalmi zavart a marsbeliekkel.
 Egy másik tudósításban ezekről az eseményekről azt olvastam, hogy 
vasárnap reggel „egész Londont felvillanyozták a wokingi hírek". De ez nem 
volt egyéb frázisnál. Londonban a legtöbb ember nem hallott a marsbeliekről 
a hétfő reggeli pánik előtt. És aki hallott, annak is időre volt szüksége, hogy a 
vasárnapi lapok sebtében szövegezett táviratainak a jelentőségét felfogja. 
Londonban a legtöbb ember nem is szokott vasárnapi lapokat olvasni. De 
ettől eltekintve, a londoni emberekben olyan erős gyökeret vert a személyes 
biztonság érzete s annyira megszokták a lapok riasztó híreit, hogy minden 
nyugtalanság nélkül olvashatták a következőket:
 „Tegnap este hét óra tájban a marsbeliek kibújtak a hengerből, és 
ércpajzsok védelme alatt teljesen romba döntötték a wokingi állomást a 
környező házakkal együtt, majd a Cardigan-ezred egy egész századát 
lemészárolták. A közelebbi részletek hiányoznak. A Maxim-ágyúk teljesen 
használhatatlanoknak bizonyultak fegyverzetükkel szemben. A tábori ágyúkat 
ártalmatlanokká tették. A huszárok vágtatva menekültek Chertseybe. Úgy 
látszik, hogy a marsbeliek lassan Chertsey vagy Windsor felé vonulnak. 
West-Surreyben nagy félelem uralkodik, és földsáncokat emelnek, hogy 
megakadályozzák előrenyomulásukat London felé."
 Így írt az esetről a Sunday Sun; a Referee-nek egy ügyes és fölöttébb 
szellemes cikke pedig a marsbelieket a faluban hirtelen elszabadult 
állatsereglethez hasonlította.
 Londonban senki sem tudott semmi bizonyosat a felfegyverzett 
marsbeliekről, és általános volt még mindig az a rögeszme, hogy ezek a 
szörnyetegek nehézkesen „csúsznak", „kínosan másznak" - így jellemezte 
őket csaknem valamennyi korábbi tudósítás. Egyik táviratot sem küldhette 
olyan tudósító, aki szemtanúja volt a marsbeliek előnyomulásának. A 
vasárnapi lapok különkiadásokat jelentettek meg újabb hírekkel, egyik-másik 
újabb hírek nélkül is. De voltaképp nem is igen volt mit közölni az olvasókkal, 
amíg késő délután a hatóságok át nem adták a sajtóügynökségeknek saját 
híreiket. Megállapították, hogy Walton és Weybridge, valamint az egész ottani 
vidék lakossága London felé özönlik az országutakon. Ennyi volt az egész.
 Öcsém reggel a lelencház melletti templomba ment, semmit sem tudva 
még arról, mi történt előtte való éjszaka. A templomban, ahol célzásokat 
hallott a támadásról, külön imát mondtak a békéért. Kijövet vett egy Referee-t. 
Az újság hírei felizgatták, s kiment újra a Waterlooi állomásra, hogy megtudja, 
megindult-e már újra a rendes forgalom. Az omnibuszokat, kocsikat, 
kerékpárosokat és a sok ünneplő ruhásjárókelőt látszólag alig érintette a 
furcsa szenzáció, amelyet a rikkancsok terjesztettek. Legföljebb a környék 
lakosai miatt aggódtak. Öcsém csak az állomáson tudta meg, hogy a windsori 
és a chertseyl összeköttetés is megszakadt. A portások azt mondták, hogy 
korán reggel Byfleetből és Chert-seyből több fontos távirat érkezett az 
állomásról, de a táviratozás hirtelen megszűnt. Öcsém roppant kevés pontos 
részletet tudhatott meg tőlük. „Harc folyik Weybridge körül" - ez volt minden, 
amit mondhattak.
 A vasúti szolgálat most már roppant rendetlen volt. Az állomás körül 
egész sereg ember álldogált, akik a délnyugati vasúti hálózatba tartozó 
helyekről ismerősöket vártak.
 Egy ősz fejű öregúr keservesen szidta öcsémnek a Délnyugati 
Társaságot. „Pellengérre kell állítani!" - ismételgette.
 Egy-két vonat érkezett Richmondból, Putneyból és Kings-tonból egynapi 
evezőtúrára kirándult utasokkal, akik a zsilipeket zárva találták, és pánikot 
éreztek a levegőben. Egy fehércsíkos, kék flanelzubbonyos férfi megszólította 
az öcsémet, és furcsa híreket újságolt neki.
 - Tömegesen tódulnak az emberek Kingstonba, kocsikon, szekereken, 
értékes holmival tömött ládákat hozva magukkal - mondta. - Moleseyből, 
Weybridge-ből és Waltonból jönnek és azt mondják, hogy ágyúzást hallottak 
Chertseyben, heves tüzelést, és hogy lovas katonák szólították fel őket a 
gyors távozásra, mert jönnek a marsbeliek.
- Mi is hallottunk ágyúzást a hamptoncourti állomáson, de azt hittük, hogy 
az ég dörög. Mi az ördögöt jelent mindez? Hiszen a marsbeliek nem tudnak 
kimászni az üregükből. Ugyebár?
Az öcsém erre nem tudott mit felelni.
 Később észrevette, hogy az ijedelem határozatlan érzése átterjedt a 
földalatti vasút utasaira is, és hogy a vasárnapi kirándulók rendkívül korán 
szállingóznak vissza a délnyugati mellékvonalakról - Barnesból, 
Wimbledonból, Richmond Parkból, Kewból; de egy teremtett lélek sem tudott 
egyebet mondani kósza híreknél. Akinek csak kapcsolata volt a 
pályaudvarral, mind rosszkedvűnek látszott.
 Öt óra tájban szörnyű izgatottság szállta meg az állomáson nyüzsgő 
tömeget, mikor megtudta, hogy megnyitották azt a közlekedési vonalat, amely 
a délkeleti és a délnyugati állomások között csaknem állandóan el volt zárva. 
A tömeg izgatottsága csak fokozódott, mikor látta, hogy hatalmas ágyúkkal 
megrakott vagonok és katonákkal zsúfolt kocsik haladtak el. Az ágyúkat 
Woolwichból és Chathamból küldték Kingston védelmére. Megkezdődött a 
tréfálkozás is:
- Felfaljuk őket!
- Megszelídítjük a fenevadakat! - és így tovább. Nemsokára rendőrök 
érkeztek az állomásra, hogy eltávolítsák a tömeget a peronokról, s öcsém 
újra az utcára ment.
 A harangok vecsernyére kongtak-bongtak, és egy csoport leány az 
Üdvhadseregből vonult végig énekelve a Waterloo úton. A hídról egy csapat 
ácsorgó nézett figyelmesen valami furcsa barna tajtékos tömeget, amely 
foltokban sodródott lefelé a folyamban. A nap éppen lehanyatlóban volt, s a 
Tower és a parlament két háza a legbékésebb égbolt felé tornyosult, amely 
csupa arany volt, hosszú, bíborvörös haránt felhősávokkal. Beszéltek egy 
úszó holttestről is. Az egyik ember, amint mondta tartalékos, azt újságolta az 
öcsémnek, hogy látta nyugat felé a heliográf villogását.
 A Wellington utcában egy csomó markos fickóval találkozott az öcsém, 
akik a Fleet utcából rohantak ki, kezükben még nedves hírlapokkal s kiabáló 
plakátokkal.
- Rémes katasztrófa! - kiabálták egymásnak, végig a Wellington-utcán. - 
Ütközet Weybridge mellett! Részletes leírás! A marsbelieket visszaűzték! 
London nagy veszedelemben! Öcsém vett egy lapot három pennyért. Ekkor, 
de csakis ekkor kezdett valami képet nyerni e szörnyetegek óriási hatalmáról 
és rettenetességéről. Megtudta, hogy nem apró, esetlen teremtmények, 
hanem hogy hatalmas gépi testeket irányító értelmes lények; gyorsan 
mozognak, s akkora erővel képesek lecsapni, hogy a legnagyobb ágyúk 
ellenállása is semmivé törpül velük szemben.
 Úgy írták le őket, mint „roppant pókszerű gépeket, amelyek csaknem 
száz láb magasak, az expresszvonat sebességével haladnak, és forró 
hősugar át tudnak kilőni". Álcázott ütegeket, főleg tábori ágyúkat állítottak fel 
a horselli rét körül, legtöbbet a wokingi kerület és London között. Öt gépezetet 
láttak haladni a Temze felé, és egyet, a véletlen szeszélye folytán 
elpusztítottak. A lövedékek a többi esetben célt tévesztettek, s a hősugarak 
egy szempillantás alatt megsemmisítették az ütegeket. A katonaság súlyos 
veszteségeiről is említést tett a távirat, amelynek hangja azonban egyébként 
optimista volt.
 A marsbelieket visszakergették; a marsbeliek nem sebezhetetlenek. 
Visszavonultak abba a háromszögbe, melyet a Woking körül vont körben 
hengereik alkotnak. Heliográfos jelzőőrszemek cirkálnak körülöttük minden 
oldalról. Ágyúkat szállítanak nagy gyorsasággal Windsorból, sőt még északról 
is; egyebek közt kilencvenöt tonnás, hosszú sodronyágyúkat Woolwichből. 
Összesen 116 darab van már fölállítva, vagy közeledik gyorsan, főleg London 
védelmére. Sohasem összpontosítottak még Angliában ilyen gyorsasággal 
ekkora katonai erőt.
 Azt remélték, hogy minden újabb hengert egyszerűen el lehet pusztítani a 
magasban szétrobbanó lövedékekkel, amelyeket folyamatosan gyártottak és 
szétosztottak. Kétségtelen, folytatta a közlemény, hogy a helyzet rendkívüli 
és nagyon komoly, de a közönségnek nincs oka pánikra. Tagadhatatlan, hogy 
a marsbeliek szörnyen félelemgerjesztők; de végre is legföljebb húszan 
lehetnek, szemben az emberek millióival.
 Az illetékesek a hengerek nagyságából arra a következtetésre jutottak, 
hogy egy-egy hengerben legföljebb öt, összesen tehát tizenöt marsbeli lehet. 
És egyet - esetleg azóta többet is - elintéztek már. A közönség óvakodjék a 
veszély közelébe jutni. Részletes intézkedések történtek a fenyegetett 
délnyugati külvárosok lakosságának védelmére. Ez a kiáltványféle azzal 
végződött, hogy ismételten hangsúlyozta London biztonságát, s azt a 
körülményt, hogy az illetékesek bíznak abban, hogy a nehézségeket legyőzik.
 Mindez rikító nagybetűkkel volt nyomtatva, oly frissiben, hogy a papiros 
még nedves volt, s látszott, hogy egy szó magyarázat hozzáfűzésére sem 
volt idő. Különös volt, mondta az öcsém, hogy a lap egyéb közleményeit 
milyen kíméletlenül megnyirbálták, csak hogy helyet szorítsanak a 
kiáltványnak.
 Végig a Wellington utcán izgatottan olvasták az emberek a rózsaszínű 
lapokat; a Strandot az előfutárok nyomában egyszerre egész csapat rikkancs 
lármája verte fel. Az emberek tolakodva ugráltak le az omnibuszokról egy-egy 
újságért. Bizonyos, hogy ezek a hírek felrázták az embereket eddigi 
apátiájukból. A Strandon egy térképkereskedés redőnyeit leeresztették, 
mesélte az öcsém, s a kirakat tábláján keresztül látszott, amint egy ünneplő 
ruhás férfi citromsárga kesztyűs kezével gyorsan Surrey térképeit erősítette 
rá az üvegre.
Öcsém, amint kezében az újsággal végigment a Strandon a Trafalgar 
térre, látott néhány menekülőt West-Surreyből. Egy férfi volt a feleségével, 
két gyerekkel s néhány bútordarabbal zöldséges kocsin. A Westminster-híd 
felől hajtott, s nyomában szénásszekér döcögött, amelyen öt-hat jobb módú 
ember ült ládák és batyuk között. Valamennyinek az arcán zavar és ijedtség 
tükröződött, és egész megjelenésük feltűnő ellentétben állt az 
omnibuszokban ülők vasárnapi külsejével. Divatos ruhákba öltözött emberek 
kandikáltak rájuk hintóikból. A menekülők megálltak a téren, mintha nem 
tudnák, merre menjenek, végül kelet felé fordultak a Strand mentén. 
Nyomukban nemsokára egy munkásruhás férfi jött régi divatú triciklin, kis 
előkerékkel. Az arca piszkos és sápadt volt.
 Öcsém Victoria felé folytatta útját, és egy csomó ilyen emberrel 
találkozott. Azt gondolta, hogy talán meglát köztük engem is. Szokatlanul sok 
rendőr biztosította a forgalmat. Néhány menekülő új híreket kiáltott át az 
omnibuszokban ülőkhöz. Egyik azt mondta, hogy látta a marsbelieket.
- Lábakra állított gőzkazánok, ha mondom, s úgy lépkednek, mint az 
emberek!
A legtöbb közülük izgatott volt az átélt különös dolgok miatt.
 Victorián túl minden kocsma tele volt ilyen mesélőkkel. Az utcasarkokon 
az emberek csoportokba verődve újságokat olvastak, izgatottan beszélgettek, 
vagy ezekre a szokatlan vasárnapi látogatókra bámészkodtak. Mind többen 
és többen érkeztek, amint esteledett, míg végre az országút, mint öcsém 
mesélte, az epsomi országúthoz hasonlított a Derby napján. Öcsém többeket 
megszólított a menekülők közül; a legtöbbjétől ki nem elégítő feleleteket 
kapott.
 Egyikük sem tudott újságot mondani Wokingról, egy férfin kívül, aki azt 
állította, hogy Woking teljesen elpusztult múlt éjszaka.
- Byfleetből jövök - mondta -, egy kerékpáros ember érkezett oda korán 
reggel, s kapuról kapura rohanva figyelmeztetett bennünket, hogy távozzunk. 
Majd katonák jöttek.
Kimentünk az utcára, és füstfelhőket láttunk dél felé - semmi mást, csak 
füstöt, és egy lélek se jött azon az úton. Azután hallottuk az ágyúzást 
Chertsey mellett, és emberek érkeztek Weybridge-ből. Én is bezártam hát a 
házamat, és eljöttem hazulról.
 Ez idő tájt nagyon zúgolódtak az utcákon az emberek a hatóságok ellen, 
hogy nem képesek végezni a támadókkal s tűrik ezt a nagy felfordulást.
 Nyolc óra tájban nagy tüzelés hallatszott tisztán London egész déli 
részében. Az öcsém nem hallotta a főútvonalak forgalma miatt, de mikor a 
csendes mellékutcákba fordult be a folyam felé, ő is tisztán hallotta a 
lövöldözést.
 A Westminstertől visszasétált lakásába a Regent's Park közelében. Most 
már nagyon aggódott miattam, és izgatta a nyilvánvalóan igen nagy 
veszedelem. Ő is a katonai részleteken tépelődött, úgy mint én szombaton. 
Elképzelte a némán várakozó ágyúkat, a hirtelen pusztasággá lett vidéket. 
Megpróbálta elképzelni a száz láb magas, „lábakra állított gőzkazánok"-at.
 Egy-két szekérnyi menekülő az Oxford utcán vonult végig, és több más a 
Marylebone úton; de a hírek oly lassan terjedtek, hogy a Regent utca és a 
Portland út tele volt a rendes vasárnap esti sétálókkal, noha most 
csoportokban beszélgettek, s a Regent's Park szélén sohasem tanyázott több 
szerelmespár az elszórt gázlámpák alatt. Az éjszaka meleg és csendes volt 
és egy kicsit nyomasztó. Az ágyúzás újra meg újra megkezdődött, s éjfél után 
délen mintha villámok fényébe borult volna az égbolt.
 Öcsém ismét elolvasta az újságot, s attól tartott, hogy engem nagy 
szerencsétlenség ért. Hazament, de vacsora után újra kiment kószálni. Mikor 
visszatért, vizsgajegyzeteivel próbálta figyelmét másfelé terelni, de 
hasztalanul. Éjfél után lefeküdt, s hétfőn a kora reggeli órákban 
ajtócsapkodás, az utcáról behangzó futkosás, távoli dobolás és harangzúgás 
riasztotta fel valami zavaros álomból. A mennyezeten vörös visszfény 
lobogása táncolt. Egy pillanatig nem tudta nappal van-e, vagy a világ 
bolondult meg. Majd kiugrott az ágyból s az ablakhoz rohant.
 Magasan lakott, s mikor kidugta fejét az ablakon, végig az utcán 
mindenfelé nyitogatták az ablakokat, amelyeken az éjjeli rendetlenség 
minden fajtájában bővelkedő fejek jelentek meg.
- Mi az? Mi történik? - hangzott a kérdezősködés.
- Jönnek! - kiáltott egy rendőr, zörögve a kapun. - Jönnek a marsbeliek! - s 
rohant a legközelebbi kapuhoz.
A dobolás és trombitálás az Albany utcai kaszárnyából hangzott. Ami 
templom csak volt a közelben, mind iszonyú vészharangozással iparkodott 
kiverni az álmot a szemekből. Folytonos ajtónyitogatás hallatszott, s a 
szemben fekvő házakon egyik ablak a másik után ragyogott ki hirtelen sárga 
megvilágításban a sötétségből.
 Az utcán zárt kocsi közeledett. Dübörgése, amint a sarkon befordult, 
erősödni kezdett, az ablak alatt csattogássá fokozódott s távozóban 
lassacskán elhalt. Mindjárt rá egypár könnyű kocsi száguldott, előhírnökei egy 
hosszú sor menekülő járműnek. Legtöbbje a chalkfarmi állomáshoz hajtatott, 
ahonnan az északnyugati különvonatok indultak.
 Öcsém hosszú ideig mereven kibámult az ablakon, elképedten figyelve a 
kapuról kapura bezörgető rendőrt, és megfoghatatlan üzenetét latolgatva. 
Egyszerre csak kinyílt háta mögött az ajtó s belépett rajta a lépcsőfordulón túl 
lakó szomszédja, ingben, nadrágban és papucsban. A nadrágtartója a 
derekán lógott, s a haja kócos volt a párnától.
- Mi az ördög az? - kérdezte. - Tűz van? Micsoda zenebona!
Mind a ketten kidugták fejüket az ablakon, s erőlködtek, hogy meghallják, 
mit kiált a rendőr. Emberek bukkantak elő a mellékutcákból, s a sarkokon 
csoportokba verődve megálltak beszélgetni.
- Mi az ördög lehet ez? - szólt az öcsém szomszédja.
 Az öcsém határozatlanul felelt neki valamit, és nyomban elkezdett 
öltözködni. Minden ruhadarabbal az ablakhoz ugrott, hogy el ne mulasszon 
semmit az utcákon növekvő izgalom részleteiből. Egyszerre szokatlanul 
korán újságárusítók kezdtek kiabálni az utcákon:
 - Londont megfulladás fenyegeti! Kingston és Richmond elveszett. 
Szörnyű mészárlás a Temze-völgyben.
 És öcsém körül mindenütt - lent a szobákban, a házaiban mind a két 
oldalon, lent az úton, hátul a Park teraszain és a száz többi utcában, 
Marylebone-nak ezen a részén és a Westbourne Park kerületben, St. 
Pancrasban és nyugaton és északon Kilburnben, St. John's Woodban és 
Hampsteadben; és keleten Shoreditchben és Highburyben és Haggerstonban 
és Hoxtonban, egyszóval London egész rengetegében Ealing-től East Hamig 
- az emberek a szemüket dörzsölték, kinyitották az ablakokat, hogy 
kibámuljanak, és céltalanul kérdezősködtek, és gyorsan öltözködtek, mikor a 
közelgő tűzvihar első lehelete végigfújt az utcákon. Megvirradt a nagy pánik 
napja.
 London, amely kábultan és tétlenül feküdt le aludni vasárnap éjjel, hétfőn 
korán reggel a veszedelem eleven érzésére ébredt.
 Öcsém, mivel az ablakból lehetetlenség volt megtudnia, mi történt, lement 
az utcára, éppen mikor az égbolt hajnali rózsaszínben kezdett ragyogni a 
házak között. A gyalog- és kocsiutakon menekülő emberek száma percről 
percre növekedett.
 - Fekete füst! - hallotta kiabálni az embereket. - Fekete füst!
 Természetes, hogy az általános félelem érzete mindenkire átragadt. 
Mialatt öcsém tétovázva állt a kapuban, egy újságárus közeledett feléje. 
Sietett lapot venni. A rikkancs tovább futott, futás közben adogatva el lapjait, 
példányonként egy shillingért. Furcsa keveréke volt ez a jelenet a 
nyerészkedésnek és a rémületnek.
 Az újságból öcsém a katonai főparancsnok következő vészes sürgönyét 
olvasta:
 „A marsbeliek rengeteg mennyiségű fekete mérges gőzfelhőt képesek 
rakétaszerűén lövöldözni. Ütegeinket megolvasztották, Richmondot, 
Kingstont és Wimbledont elpusztították, és lassan London felé nyomulnak, 
elpusztítva mindent, ami útjukba kerül. Lehetetlen őket megállítani. A fekete 
füsttől nem véd meg más, csak a gyors menekülés."
 Ennyi volt az egész, de ennyi is nagyon elég volt. A nagyváros 
hatmilliónyi lakossága nyüzsgött, forrongott, szaladgált; nemsokára 
tömegekben özönlött észak felé.
- Fekete füst! - kiabáltak mindenfelé. - Tűz!
 A szomszédos templom harangjait félreverték. A házakban sápadt, sárga 
fény lobbant ki itt is, ott is, és nem egy kocsinak lent az utcán még mindig 
világított a lámpása. És fönt a magasban a virradat egyre ragyogóbb lett a 
derült, nyugodt égbolton.
 Öcsém léptek dobogását hallotta a szobákban s fel és le a lépcsőn a háta 
mögött. A kapuban megjelent a háziasszonya, pongyolában és sállal; az ura 
kiabálva követte.
 
Öcsém, amint kezdett tisztába jönni a történtek jelentőségével, felsietett 
szobájába, ami készpénze volt - tíz font lehetett összevissza -, zsebébe tette 
s kisietett megint az utcára.

XV.
Mi történt Surreyben?

 Mialatt a tiszteletes a sövény mellett ülve, zavarosan beszélgetett velem 
a réten, Halliford közelében, s mialatt öcsém a Westminster-híd mellett a 
menekülő tömeget nézegette, a marsbeliek folytatni kezdték a támadást. 
Amennyire a későbbi ellentmondó tudósításokból megállapítható, nagyobb 
részük előkészületekkel foglalkozva a horselli üregben maradt este kilenc 
óráig, szorgalmasan dolgozva valamin, amint a rengeteg mennyiségű zöld 
füst mutatta.
 De hárman nyolc óra tájban bizonyosan előbújtak, s lassan és óvatosan 
nyomulva előre, Byfleeten és Pyrfordon keresztül Ripley és Weybridge felé 
haladtak, napnyugta felé szembe kerülve a várakozó ütegekkel. Nem egy 
csomóban vonultak, hanem egymás után, körülbelül másfél mérföldnyire 
egymástól. Érintkezésüket különös szirénaszerű erős hangok közvetítették, 
amelyeknek skálaszerű változatai voltak.
 Ezt az üvöltést s a Ripley és St. George's Hlll körül felállított ágyúk 
dörgését hallottuk Felső-Hallifordban.
 Ripleyben a tapasztalatlan tüzérönkéntesek, akiket nem lett volna szabad 
ilyen helyre állítani, vad, elhamarkodott, hatástalan sortüzet adva, ki lovon, ki 
gyalog futásnak eredtek keresztül az elhagyott falun, úgyhogy az első 
marsbeli nyugodtan átsétált ágyúikon, hősugarát nem is használva óvatosan 
közéjük lépett, s elhaladva előttük, váratlanul a Painshill Parkban felállított 
ágyúkhoz érkezett, amelyeket elpusztított.
 A St. George's Hill emberei azonban vagy ügyesebbek voltak, vagy jobb 
parancsnokuk volt. Mivel a fenyőfák eltakarták őket, észrevették, hogy a 
hozzájuk legközelebb levő marsbeli egészen váratlanul bukkant rájuk. Oly 
óvatosan készítették elő ágyúikat a lövésre, mintha valami díszkivonuláson 
lettek volna, s mintegy ezer yardnyi távolságból tüzeltek.
 A gránátok mind a marsbeli körül vágódtak le, s látták hogy a lövés után 
még néhány lépést tesz előre és támolyogva lebukik. Ujjongva felkiáltottak, 
és az ágyúkat, amilyen gyorsan csak lehetett, újra megtöltötték. A felbukott 
marsbeli elnyújtott üvöltést hallatott, mire egy második csillogó óriás tűnt fel 
délről a fák fölött, felelve neki. Úgy látszik, hogy egyik gránát összezúzta 
valamelyik lábát a három közül. A második sortűz a marsbelitől jó messze 
csapott a földbe, s két társa hirtelen rávetítette hősugarát az ütegre. A 
muníció felrobbant, a fenyőfák az ágyúk körül mind lángra lobbantak, s a 
tüzérek közül alig egy-kettő menekült meg, akik már előre a dombtető felé 
kezdtek rohanni.
 Ezután úgy látszik, a három marsbeli tanácskozást tartva, megállt. A 
portyázó őrszemek, akik messziről nézték őket, azt jelentették, hogy fél óráig 
nem mozdultak helyükből. A felbukott marsbeli lassan kimászott csuklyájából. 
Tömzsi, barna alaknak látszott messziről, amint szétroncsolt lábát javítgatta. 
Kilenc óra tájban készen lett munkájával, mert csuklyája újra feltűnt a fák 
fölött.

 Kilenc óra után néhány perccel aznap este a három őrszemhez négy 
újabb marsbeli csatlakozott. Vastag fekete cső volt mindegyiknél. A három 
elsőnek is hoztak ilyen csövet. Átadták nekik, azután egyenlő távolságban 
helyezkedtek el egymástól, félkörben St. George's Hill, Weybridge és Send 
között, Ripleytől délnyugatra.
 Vagy egy tucat rakéta röppent fel a dombokról előttük, mihelyt 
megindultak, figyelmeztetve a Citton és Esher körül várakozó ütegeket. 
Ugyanekkor négy hadigépük, szintén csövekkel felszerelve, átkelt a folyamon 
és kettőt közülük, feketén kiválva a nyugati égbolt derengéséből, 
megpillantottam én meg a tiszteletes, amint fáradtan és kínlódva siettünk a 
Hallifordból északra kiinduló országúton. Úgy látszott, mintha felhőn jártak 
volna, mert tejszínű köd borította a mezőket, felérve egyharmad 
magasságukig.
 A tiszteletes láttukra halkan felkiáltott és futásnak eredt; de én tudtam, 
hogy a marsbeliek elől nem jó futni, oldalt ugrottam hát, és harmatos csalán 
és tüskebokrok közt lemásztam az országutat szegélyező széles árokba. A 
tiszteletes hátranézett, látta, hogy mit csinálok és megfordult, hogy 
csatlakozzék hozzám.
 A két marsbeli megállt. A közelebbi Sunbury felé nézve, a távolabbi, 
amely elmosódó szürkeségnek látszott az esthajnalcsillag fénye mellett, 
Staines felé fordult.
 A marsbeliek időnként fel-felordítottak, de az ordítást nemsokára 
abbahagyták. Teljes némaságban foglaltak állást hatalmas sarlóalakban a 
hengereik körül. A sarló két szarva tizenkét mérföldnyire lehetett egymástól. A 
lőpor feltalálása óta sohasem kezdődött harc ilyen csendesen. Ha valaki 
Ripley tájékán szemlélte volna a marsbelieket, ugyanazt a benyomást nyerte 
volna, amelyet mi. Úgy látszott, hogy a marsbeliek egyedüli urai a sötétülő 
tájnak, amelyre a félhold, a csillagok, a napvilág utófénye s a St. George's 
Hillről és a painshilli erdőkből látszó vöröses sugárzás vetett némi 
világosságot.
 De szemben ezzel a félholddal mindenütt, Stainesben, Hounslow-ban, 
Dittonban, Esherben, Ockhamben, dombok és erdők mögött a folyamtól 
délre, s a füves réteken a folyamtól északra, ahol csak elegendő fedezéket 
nyújtott egy-egy csoport fa vagy falusi ház, ott várakoztak az ágyúk. A 
jelzőrakéták felröppenve szikrazáport szórtak az éjszakába, azután 
elenyésztek, és a figyelő ütegek lelkét feszült várakozás töltötte el. Mihelyt a 
marsbeliek a tűzvonalba jutnak, azok a mozdulatlan fekete embertömegek, 
azok a kora éjszakában oly sötéten csillámló ágyúk azonnal mennydörgő 
csataordításba robbannak ki.
 Az ezernyi virrasztó elmében éppúgy, mint az enyémben, kétségkívül az 
volt az uralkodó gondolat, vajon mennyit értenek meg belőlünk a marsbeliek. 
Vajon felfogják-e, hogy mi, a magunk milliónyi tömegében, szervezettek és 
fegyelmezettek vagyunk és összedolgozunk? Vagy pedig úgy magyarázták-e 
váratlan tüzeléseinket, gránátszurkálásainkat, táboruk körülzárását, mint 
ahogy mi szoktuk magyarázni egy megbolygatott kas méhrajának dühös, 
egységes rohamát? Arról álmodoztak-e, hogy kiirthatnak bennünket? (Akkor 
még senki sem tudta, milyen táplálékra van szükségük.) Ezernyi ilyen kérdés 
viaskodott elmémben, mialatt éberen figyeltem az óriási őrt álló alakra. És 
elmém mélyén ott lappangott az érzése az összes rengeteg ismeretlen és 
rejtett erőnek London felé. Csináltak-e vermeket? Készen álltak-e a 
hounslow-i lőporgyárak kelepcéi? Lesz-e bátorságuk a londoniaknak új 
nagyobb Moszkvát csinálni hatalmas házcsoportjaikból?
 Kimeresztett szemekkel kuporogtunk az árokban. Egyszerre csak, amint 
nekünk tetszett, végtelen hosszú idő múlva, távoli ágyúdörgéshez hasonló 
hang rázkódtatta meg a levegőt. Majd újra dörgött közelebbről és még 
közelebbről, s ekkor a marsbeli mellettünk a magasba emelte csövét, 
elsütötte, mint valami fegyvert, s erre a feleletre megrázkódott a föld. A 
Staines felé álló marsbeli rögtön válaszolt rá. Lobbanás, füst nem látszott. 
Csak a dörgés hallatszott.
 Ez a gyors egymásutánban következő heves tüzelés annyira felizgatott, 
hogy elfeledkezve saját biztonságomról és leforrázott kezeimről, 
felkapaszkodtam az árokból a sövényre, és Sunbury felé bámultam. Hirtelen 
újabb válasz következett, s nagy lövedék zúgott el fejem fölött Hounslow felé. 
Azt vártam, hogy legalább füstöt, tüzet, vagy valami más efféle észrevehető 
nyomot fogok látni. De nem láttam egyebet, mint fölöttem a sötétkék 
égboltozatot, egyetlen csillaggal, s a földön lent a mindenfelé szétterjedő 
fehér ködöt. Semmi recsegés nem hallatszott, s elmaradt a választ adó 
dördülés is. A csend újra helyreállt. Minden perc háromszor oly hosszúra 
nyúlt.
- Mi történt? - kérdezte a tiszteletes, felállva mellém.
- Isten tudja! - válaszoltam.
Egy denevér repült el mellettünk. Eltűnt.
 A távolból kiabálás hallatszott, majd megszűnt. Újra a marsbelire 
tekintettem, s láttam, hogy megindul kelet felé a part mentén, gyors, gördülő 
mozgással.
 Minden pillanatban azt vártam, hogy valami rejtett üteg fog rálőni; de az 
esti csendet nem törte meg semmi. A marsbeli alakja mindig kisebb lett, amint 
távolodott, s egyszerre csak a köd s a leereszkedő éjszaka elnyelte. 
Önkéntelenül mind a ketten magasabbra kapaszkodtunk. Sunbury irányában 
sötét tömeg látszott, mintha hirtelen kúp alakú domb támadt volna, elrejtve 
előlünk a kilátást; messzebb, túl a folyamon, Walton fölött egy második 
emelkedést vettünk észre. Ezek a domb alakú tömegek lelapultak és 
szélesebbek lettek, amint rájuk meredtünk.
 Egy hirtelen gondolat hatására észak felé néztem, és láttam, hogy ott egy 
harmadik ilyen fekete felhős tömeg emelkedett. 
Egyszerre minden teljesen elcsöndesedett. Jó messze délkeletről, meg-
megszakítva a csendet, hallottuk, hogy a mars-béliek kiáltanak egymásnak, 
és újra megrázkódtatta a levegőt fegyvereik távoli, tompa dördülése. De a 
földi tüzérség nem válaszolt.
 Akkor nem tudtuk ezt megérteni; de később megtudtam, mi volt a 
jelentősége azoknak a szürkületkor támadt végzetes emelkedéseknek. 
Mindegyik marsbeli, a nagy félkörben állva, amelyet leírtam, valami 
ismeretlen jelre ágyúhoz hasonló csövéből óriási szelencét lőtt ki minden 
szemben levő dombra, bokorra, házcsoportra, egyszóval mindenre, ami csak 
ágyúkat rejthetett. Némelyik egyet lőtt, némelyik kettőt, mint az is, akit láttunk. 
Az egyik Ripleyben, mint mondják, nem kevesebbet, mint öt szelencét lőtt ki. 
Ezek a szelencék a földre vágódtak - nem robbantak fel -, és szakadatlanul 
rengeteg mennyiségű koromfekete, sűrű gőzt okádtak, amely fölfelé 
gomolyogva hatalmas felleget, gázzal telt dombot alkotott. Ez a domb 
visszalapulva lassan szétterjedt az egész környéken. S ennek a gőznek az 
érintése, maró szálkáinak belehelése megölte mindazt, ami lélegzett.
 Ez a gőz súlyos volt, súlyosabb, mint a legsűrűbb füst, úgyhogy az első 
erős fellökődés és szétömlés után lesüllyedt a levegőben és szétáramlott a 
földön, inkább folyékony, mint légnemű testhez hasonlóan. A dombokat 
elhagyva elborította a völgyeket, az árkokat, a vízfolyásokat éppúgy, mint a 
tűzhányó üregeiből kiözönlő karbonsavas gáz szokta tenni. S ahol csak vízzel 
érintkezett, vegyi változások álltak be; a víz tükrét hirtelen porszerű tajték 
lepte el, amely lassan elmerült, hogy új tajtéknak adjon helyet. A tajték 
egyáltalán nem oldódott, s tekintettel a gáz gyors hatására, különös dolog, 
hogy a víz leszűrés után nem volt ártalmas. A gőz nem terjedt szét úgy, mint 
a valódi gáz szokott. Egy csomóban maradt, lomhán lefelé ereszkedve a 
lejtős talajon. A szél birkózva hajtotta maga előtt, míg végre szörnyű lassan 
össze nem vegyült a köddel s a levegő nedvességével, és por alakjában le 
nem süllyedt a földre. Ennek az anyagnak a természetéről ma sem tudunk 
egyebet, mint azt, hogy a színképbontásban a kék színben négy vonalból álló 
csoportot mutat s teljesen ismeretlen elemnek tekinthető.
 Amint az első heves fellökődés véget ért, a fekete füst már a lecsapódás 
előtt is olyan alacsonyan lebegett a föld felett, hogy ötven lábnyi 
magasságban, nagy házak tetején és felső emeletein, magas fákon, teljesen 
meg lehetett menekülni a benne rejlő méregtől, amint már akkor éjszaka is 
bebizonyosodott a cobhami és dittoni úton.
 Az az ember, aki az előbbi helyen megmenekült, csodálatos történetet 
mondott el a göngyölődő folyós tömegről és arról, hogyan nézett le a templom 
tornyáról és látta a falu házait kiemelkedni mint kísérteteket a 
koromfeketeségből. Másfél napig ott maradt fáradtan, éhezve, a napon 
perzselődve, a kék ég alatt, és a távoli dombokkal szemben fekete 
bársonytakarónak látva a földet, piros háztetőkkel, zöld fákkal és később 
fekete fátyolos bokrokkal és kapukkal, pajtákkal, melléképületekkel és 
falakkal, imitt-amott kiemelkedve a napfénybe.
 De ez a cobhami úton történt, ahol a fekete gőz ott maradhatott, amíg 
saját magától le nem süllyedt a földre. A mars-béliek rendszerint, ha a füst 
megtette hatását, nyomban megtisztították a levegőt oly módon, hogy 
belegázoltak a füstbe, s gőzsugarat irányítottak rá.
 Ezt tették a közelünkben emelkedő füsthalmokkal is, amint a 
csillagvilágítás mellett egy elhagyott ház ablakából láttuk Felső-Hallifordban, 
ahová visszatértünk. Innen láttuk, hogy a richmondi és a kingstoni dombtetőn 
fényszórók mozogtak ide-oda, s tizenegy óra tájban megrázkódott az ablak, 
és hallottuk azoknak a nagy ostromágyúknak a dörgését, amelyek ott a 
dombokon voltak felállítva. Negyedóráig időközönként megújult az 
ágyúdörgés. Találomra lövöldöztek Hampton és Ditton felé a láthatatlan 
marsbeliekre. Egyszerre csak a villamos fény halvány sugarai eltűntek, fénylő 
vörös ragyogásnak adva helyet.
 Ekkor zuhant le a negyedik henger - ragyogó, zöld meteor -, amint 
később megtudtam, a Bushey Parkba. Mielőtt a richmondi és kingstoni 
dombvonal ágyúi megszólaltak, szaggatott ágyúzás hallatszott jó messze 
délnyugatról. Azt hiszem, találomra ágyúztak, míg a fekete füst el nem 
borította a tüzéreket.
 A marsbeliek, úgy, mint mikor az ember darázsfészket akar kifüstölni, 
elárasztották ezzel a különös fojtó gőzzel az egész vidéket London felé. A 
sarló szarvai lassan széjjelebb terjedtek, míg végre Hanwelltől Coombeig és 
Maldenig értek. Romboló csöveik egész éjjel működtek. Attól a perctől 
kezdve, mikor St. George's Hillben egyikük felbukott, egyetlenegyszer sem 
nyújtottak alkalmat a tüzérségnek hatásos működésre. Ahol csak ágyúk 
lehettek előttük elrejtve, mindenütt új meg új fekete gőzszelencét lőttek ki, s 
ahol nyílt mezőn voltak felállítva az ágyúk, a hősugarat hozták működésbe.
 Éjfélkor a Richmond Park lejtőin lobogó fák s a Kingston-domb ragyogása 
fekete füsthálóra vetették fényüket, amely elborította az egész Temze-völgyet 
s szétterjedt mindenfelé, ameddig a szem ellátott. A hálóban két marsbeli 
gázolt lassan, ide-oda irányítva sziszegő gőzsugaraikat.
 A hősugarat akkor éjszaka nagyon kímélték, meglehet azért, mert a 
hősugár előállításához szükséges anyag csak korlátozott mennyiségben állt 
rendelkezésükre, vagy azért, mert nem akarták a vidéket elpusztítani, s 
megelégedtek azzal, hogy az ellenállást leverjék, és megfélemlítsék az 
embereket. Ezt az utóbbi céljukat tökéletesen elérték. Vasárnap éjszaka 
véget ért előnyomulásukkal szemben minden szervezett ellenállás. Oly 
reménytelen vállalkozásnak bizonyult velük szemben a harc, hogy ez után az 
éjszaka után emberi csapat nem is állt többé útjukba. Még a gyorstüzelő 
ágyúkkal fölszerelt torpedónaszádok és rombolók legénysége sem akart a 
közelükben időzni. Valósággal lázadozni kezdtek, s vissza is fordultak a 
Temzén. Ez után az éjszaka után az emberek már csupán arra szorítkoztak, 
hogy aknákat és vermeket ástak vad kétségbeeséssel.
 Az Esher felé álló ütegeknek a sorsát, amelyek oly feszülten várakoztak a 
szürkületben, ki-ki elképzelheti úgy, ahogy tudja, mert senki sem maradt meg 
a szemtanúk közül. Elképzelhetjük a feszült várakozást, a résen álló fürge 
tiszteket, a készen álló ágyúkat, a kéznél lévő felhalmozott muníciót, az 
ágyútaligás tüzéreket a lovakkal és szekerekkel; a polgári ruhás nézőket, akik 
olyan közel álldogáltak csoportosan, amilyen közel csak megengedték nekik, 
az esti csöndességet; a tábori kórházkocsikat és sátrakat, a weybridge-i 
összeégett halottakkal és sebesültekkel; majd a tüzelő mars-béliek 
lövéseinek tompa visszhangját és a formátlan lövedékeket, amint a fák és 
házak fölött hömpölyögtek és a szomszédos mezőkre lecsapódtak.
 Elképzelhetjük azt is, amint a feszült figyelem hirtelen másfelé fordult: 
afelé a tekergő, duzzadozó feketeség felé, amely gyorsan közeledve a 
magasba tornyosult, tapintható sötétséggé változtatva a szürkület homályát, 
különös, ijesztő ellentételéül a gőznek, amely elborította áldozatait; amint 
közelében az emberek és lovak elmosódva futkostak, sikoltoztak, elvágódtak, 
kétségbeesetten kiabáltak, az ágyúk hirtelen magukra maradtak, az emberek 
fuldokolva vonaglottak a földön, s a sötét füstkúp egyre magasabban 
szétterpeszkedett. Majd beállt az éjszaka és a pusztulás - semmi más nem 
látszott a vidéken, csak a halottakat rejtő, áthatolhatatlan gőz néma tömege.
 Virradat előtt a fekete gőz szétáradt Richmond utcáin, s a kormányzat 
széthulló szervezete végső erőfeszítésében nem tehetett egyebet, mint hogy 
London lakosságát menekülésre szólította fel.

XVI.
A londoni kivándorlás

 Ezek után érthető a félelem, amely hétfőn virradóra, mint zúgó hullám, 
söpörte végig a világ legnagyobb városát. A menekülés folyama gyorsan 
zuhogó áradattá dagadt, mely tajtékzó csapkodással vette körül a 
vasútállomásokat, rémes torlódással rohanta meg a Temze kikötőhelyeit, s 
minden felhasználható csatornán észak és kelet felé özönlött. Tíz óra tájban a 
rendőri szervezet, sőt délben a vasutak szervezete is elvesztette tömörségét, 
alakját és erejét, s feloldódva elmerült a szétfolyó társadalmi test gyorsan 
növekvő árjába.
 A Temzétől északra húzódó összes vasúti vonalakat s a lakosságot 
délkeleten a Cannon utcában vasárnap éjszaka éjfélkor értesítették. A 
vonatok hamar megteltek, de az emberek még két órakor is vadul viaskodtak 
egy-egy állóhelyért a kocsikban. Három órakor már a Bisphosgate utcában is 
iszonyú volt a tolakodás. Pár száz yardnyira a Liverpool utcai állomástól 
pisztolyokkal lövöldöztek, késekkel szurkáltak, s a rendőrök, akiket a forgalom 
irányítására küldtek oda, kimerülve s nekidühödve, fejét verték be azoknak az 
embereknek, akiknek védelmére voltak hivatva.
 S amint nappal lett, és a gépészek és a fűtők vonakodtak Londonba 
visszatérni, a folyton érkező menekülők kiszorították az állomásokról az 
embereket, és egyre sűrűbb tömegek nyüzsögtek előre az észak felé vezető 
országutakon. Délben egy marsbeli tűnt fel Barnesban, s lassan ereszkedő 
fekete gőzfelleg közeledett a Temzén és a lambethi síkságon. Amint lomhán 
mind előbbre nyomult, elvágta a menekülés útját a hidakon keresztül. Egy 
második felhő Ealing fölé borult, s a Castle Hillen körülzárt egy kis szigetnyi 
életben maradt embert, akik képtelenek voltak menekülni.
 Öcsém, miután eredménytelen harcot vívott, hogy Chalk-Farmban 
valamelyik északnyugati vonaton menekülhessen -a teherpályaudvarban 
megrakott vonatok gőzgépei valósággal barázdát vágtak a sikoltozó emberek 
között, s tíz-tizenkét markos legény alig volt képes visszatartani a tömeget, 
hogy a gépészt a kazánhoz szorítva agyon ne nyomja -, a chalk-farmi 
országúira fordult, keresztülvergődött egy sereg robogó járművön, s oly 
szerencsés volt, hogy a legelsők közt vehetett részt egy kerékpárüzlet 
kifosztásában. Amint a gépet az ablakon keresztül kirángatta, az első kerék 
gumiabroncsa kilyukadt, de azért ráült s eliramodott. Mindössze annyi baj 
érte, hogy kezéről lehorzsolódott a bőr. A Haver-stock-domb meredek alján 
néhány felfordult ló zárta el az utat, s öcsém átcsapott a Belsize-útra.
 Így kijutott neki is a rémület dühöngéséből, s az Edgware úton hét óra 
tájban Edgware-ba érkezett, éhesen és fáradtan, de jóval megelőzve a 
menekülők tömegét. Az országút mentén kíváncsi, bámészkodó emberek 
álldogáltak. Számos kerékpáros, néhány lovas és két gépkocsi haladt el 
mellette. Edgware-tól ezer lépésnyire egyik kereke eltört, s gépe 
használhatatlanná vált. Otthagyta az út szélén, s bevánszorgott a városkába. 
A főúton sok üzlet félig nyitva volt, és a gyalogjárón, a kapukban, az 
ablakokban nyüzsgő tömeg bámult megdöbbenve a menekülők furcsa 
seregére, amelynek vándorlása már megkezdődött. Szerencséjére egy 
kocsmában hozzájutott egy kis ennivalóhoz.
 Egy darabig Edgware-ban maradt, nem tudva, mitévő legyen. A 
menekülők száma egyre növekedett. Sokan úgy, mint öcsém, Edgware-ban 
szerettek volna maradni. A mars-béliekről újabb híreket senki sem tudott.
 Az országúton ekkor már sokan haladtak, de tolongásról még szó sem 
volt. Nagyrészt kerékpárosok voltak; de csakhamar gépkocsik, kétkerekű 
fogatok és hintók követték egymást, sűrű porfelleget verve fel a St. Albansba 
vezető országúton.
 Valami határozatlan terv arra késztette öcsémet, hogy Chelmsford felé 
iparkodjék, ahol több ismerőse élt. Letért az országútról egy kelet felé vezető 
csendes, keskeny átjáró útra. Nemsokára lépcsős sövényhez ért. Átment 
rajta, és északkeletnek folytatta útját egy gyalogösvényen. Több majorság s 
néhány kis falu mellett elhaladt, amelyeknek nevét nem tudta. Látott néhány 
menekülőt is, míg végre egy High Barnet felé vezető gyepes úton találkozott 
két hölggyel, akik útitársnői lettek. Éppen jókor találkozott velük, hogy 
megmenthesse őket.
 Hallotta sikoltozásukat, és a fordulóhoz sietve látta, hogy két férfi ki akarja 
ráncigálni őket kis pónis-csézájukból, egy harmadik pedig a megvadult póni 
fejét fogja nagy erőlködéssel. Az egyik hölgy, fehér ruhás, alacsony nő, 
beérte a sikoltozással; a másik azonban, fekete, karcsú alak, ostorával 
vagdosta a férfit, aki az egyik karját megragadta.
 Öcsém rögtön tisztában volt a helyzettel, felkiáltott s a küzdők felé rohant. 
Az egyik férfi abbahagyta a küzdelmet s öcsém felé fordult. Öcsém, aki ügyes 
bokszoló volt, amint az ellenfél arcáról észrevette, hogy a harc 
kikerülhetetlen, nekirohant, s egy jól irányzott ütéssel a kocsi kerekéhez 
vágta.
 Lovagiasságra nem volt idő az ökölharcban. Öcsém egy rúgással 
elnémította ellenfelét, s azután galléron ragadta azt a férfit, aki a karcsú hölgy 
karját ráncigálta. Hallotta a ló patáinak dobogását, az ostor arcon suhintotta, 
egy harmadik ellenfél a szeme közé sújtott az öklével, s az, akit galléron 
fogott, kiszabadította magát a kezei közül, és elinalt visszafelé azon az úton, 
amelyen öcsém érkezett.
 Félig elkábulva látta, hogy azzal az emberrel áll szemben, aki a ló fejét 
fogta, s észrevette, hogy a kocsi ingadozva távolodóban van tőle, s a benne 
ülő nők hátranéznek rá. Ellenfele, egy vaskos útonálló, készült a döntő 
mérkőzésre, de öcsém megelőzte, s öklével az arcába vágott. Majd mikor 
látta, hogy egyedül maradt, megfordult s futni kezdett a kocsi után. Az izmos 
csirkefogó nyomon követte, s távolabb közeledett a visszafordult szökevény 
is.
 Öcsém ekkor megbotlott és elesett. Az, aki a nyomában volt, 
továbbrohant, de mikor öcsém talpra ugrott, két ellenféllel találta szemben 
magát. Alul maradt volna a mérkőzésben, ha a karcsú hölgy bátran meg nem 
állítja a lovat és segítségére nem siet. Elővette revolverét, amely az ülés alatt 
volt, mikor az útonállók megtámadták a kocsit. Hat yardnyi távolságból tüzelt, 
s csaknem eltalálta az öcsémet. A gyávább rabló futásnak eredt, s társa is 
követte, átkozva az előbbi gyávaságát. Mind a ketten megálltak az úton, ott, 
ahol a harmadik társuk hevert eszméletlenül.
- Fogja! - szólt a karcsú nő, és átadta öcsémnek revolverét.
- Menjen vissza a kocsihoz - szólt az öcsém, letörölve hasadt ajkáról a 
vért.
 A nő szó nélkül megfordult - mind a ketten lihegtek -, és visszamentek 
oda, ahol a fehér ruhás hölgy alig bírta visszatartani a megriadt pónilovat.
 A rablók nyilvánvalóan megelégelték a dolgot. Mikor az öcsém 
hátranézett, látta, hogy valamennyien visszavonulnak.
 - Majd ide ülök - szólt az öcsém -, ha megengedik – és felugrott az üres 
bakra. A hölgy megfordult.
 - Majd én hajtok - mondta, s rávágott ostorával a póni véknyára. A 
következő pillanatban kanyarodott az országút, s a három útonálló eltűnt 
mögöttük.
 Öcsém így, egészen váratlanul azon vette észre magát, hogy lihegve, 
megsebzett szájjal, összezúzott állkapoccsal és véres bokával, egy kis kocsin 
üget tova ismeretlen úton ezzel a két nővel.
 Megtudta, hogy azok egy stanmore-i sebész neje és húga. A sebész kora 
reggel, amint Pinnerből jött, ahol veszélyes műtétet végzett, útközben több 
vasútállomáson hallott a marsbeliek előnyomulásáról. Hazasietett, fölkeltette 
a nőket - cselédjük éppen két nappal előbb távozott -, összecsomagolt egy 
kis ennivalót, a revolverét, öcsém szerencséjére, az ülés alá dugta, s 
meghagyta a nőknek, hogy hajtsanak Edgware-ba, ahol, mint gondolta, 
vasútra ülhetnek. Ő maga otthon maradt, hogy beszéljen a szomszédokkal. 
Úgy mondta, hogy fél öt tájban utoléri őket; de azóta, bár már kilenc felé járt 
az idő, még nyoma sem volt. A hölgyek nem állhatták meg Edgware-ban, 
mert a forgalom óriásivá növekedett; így hajtottak azután erre a mellékútra.
  Ennyit beszéltek el a hölgyek szaggatottan, s nemsokára New-Barnethoz 
közelebb újra megálltak. Öcsém megígérte, hogy legalábbis addig velük 
marad, míg meg nem állapodhatnak abban, mitévők legyenek, vagy míg a 
távollevő férj meg nem érkezik. Csak hogy bizalmat keltsen bennük, azt 
mondta, hogy kitűnő revolverlövő, bár revolverrel még sohasem lőtt.
 Az út szélén tábort ütöttek, s a póni egész boldog volt a fűben. Öcsém 
elmesélte menekülését Londonból, s elmondott mindent, amit a marsbeliekről 
tudott. A nap mindig magasabbra hágott, s egy idő múlva beszélgetésük 
félbeszakadt. Kínos sejtelmek foglalkoztatták mind a hármukat. Az úton több 
vándor haladt, s ezektől öcsém megtudott annyi újságot, amennyit csak 
megtudhatott. A szaggatott válaszok csak erősítették benne azt a benyomást, 
hogy végzetes szerencsétlenség nehezedett az emberiségre, és teljesen 
meggyőzték arról, hogy azonnal folytatni kell a menekülést. Igyekezett hát 
erre rábeszélni a nőket.
- Pénzünk van - szólt a karcsú hölgy tétovázva.
Szeme találkozott öcsém szemével, és tétovázása véget ért.
- Nekem is van - mondta az öcsém.
 A karcsú hölgy elmondta, hogy harminc fontjuk van aranyban és egy 
ötfontos bankjegyük, s úgy vélekedett, hogy ennyi pénzzel eljuthatnak 
vasúton St. Albansba vagy New-Barnetbe. Öcsém ezt a tervet 
reménytelennek gondolta, mert látta, hogy a londoniak milyen eszeveszetten 
rohanják meg a vasutakat. Azt ajánlotta hát, hogy Essexen keresztül 
iparkodjanak eljutni Harwichba, s onnan meneküljenek el egészen az 
országból.
 Elphistone-né asszony - ez volt a fehér ruhás nő neve - nem akart 
érvekre hallgatni, s folyton a férjét emlegette; de sógornője csodálatosan 
nyugodt és megfontolt természetű volt, s végre hozzájárult öcsém 
javaslatához. Folytatták hát útjukat Barnet felé, elhatározván, hogy 
keresztülvágnak a Great North úton. Öcsém hajtott, hogy kímélje a lovat, 
amennyire csak lehet.
 Amint a nap magasabbra emelkedett, szörnyű forróság támadt, s az utat 
borító vastag, fehéres homokréteg égetett és vakított úgy, hogy csak nagyon 
lassan haladhattak előre. A sövényeket szürke por lepte el. S amint közelebb 
jutottak Barnethez, egyre erősödött valami nyugtalanító mormogás.
Csakhamar többen jöttek velük szemben. Legnagyobb részük maga elé 
bámult a levegőbe, zavaros kérdéseket mormolva, elgyötörve, elvadulva, 
piszkosán. Egy estélyi ruhás férfi gyalog ment el mellettük, tekintetét a földre 
szegezve. Hallották a hangját, s utána nézve látták, hogy egyik kezével a 
haját tépi, a másikkal láthatatlan dolgok felé csapkod a levegőben. Amint 
dührohama elmúlt, folytatta útját, egyetlenegyszer sem tekintve hátra.
 Mikor öcsém társasága közeledett a keresztút felé Barnet-től délre, egy 
asszony jött szemben velük át a mezőkön balról az út felé, karján egy 
kisgyermekkel; mellette két másik gyermek szaladt, s utánuk egy piszkos 
fekete ruhás férfi baktatott, egyik kezében vastag bottal, a másikban egy kis 
útitáskával. Majd amint kanyarodott az út az országút felé, a villák közül egy 
kis kocsi bukkant ki, amelyet verejtékes fekete póniló húzott, s egy sápadt 
képű legény hajtott, fején portól szürke krikettkalappal. A kocsiban három lány 
és két kisgyerek szorongott. A lányok eastendi gyári lányok lehettek.
- Erre visz az út Edgware-ba? - kérdezte a sápadt képű, zavaros tekintetű 
legény. S mikor öcsém megmondta neki, hogy balra kell fordulnia, rávágott 
ostorával a pónira, és elhajtott köszönés nélkül.
 Öcsém halványszürke füstöt vagy ködöt vett észre fölfelé emelkedni a 
szemben fekvő házak közül, amely eltakarta a villák mögött futó úton túl levő 
terasz fehér homlokzatát. Elphinstone-né asszony hirtelen felkiáltott, amint a 
szemben levő házak fölött egyszerre csak egy csomó füstös, vörös lángnyelv 
szökkent a magasba, az izzó, kék égbolt felé. A messziről hallható zaj 
többféle hang zavaros keverékévé olvadt fel. Kerekek csikorgása, kocsik 
dübörgése, lovak dobogása vegyült egybe. Az út hirtelen kanyarodott alig 
ötven yardnyira a keresztúttól.
 -	Nagy ég! - kiáltott Elphinstone-né asszony! - Mi az, amibe belehajt 
velünk?
Öcsém megállította a lovat.
 A főúton tolakodó emberek zúgó áradata, valóságos szakadó hegyi ár, 
hömpölygött észak felé. A nap vakító fényében ragyogó fehér porfelhő borított 
mindent zavaros szürkeségbe, húsz láb magasságig. A lovak, a gyalogos 
férfiak és nők siető lábai s a mindenfajta járművek kerekei szakadatlanul új 
meg új porfelhőt vertek fel.
- Utat! - kiabáltak mindenfelől. - Engedjenek utat!
Mintha valami tűzvész füstjében haladt volna a kocsi az út és az országút 
találkozási pontja felé. A tömeg zsibongása tűzropogáshoz hasonlított, s a 
por forró és éles volt. És valóban, az országút mentén kissé följebb, 
lángokban állt egy villa; fekete füsttömegek gomolyogtak elő belőle, keresztül 
az országúton, még jobban növelve a zűrzavart.
 Két férfi haladt el mellettük, majd egy piszkos asszony, aki nehéz 
csomagot cipelt és zokogott. Egy eltévedt vizslakutya szaladgált körülöttük 
bizonytalanul, kilógó nyelvvel, megrémülve, kimerültén; öcsém rákiáltott, mire 
az eb futásnak eredt.
 Amennyire a jobbra fekvő házak között elláttak az országúton London 
felé, beszorulva a villák közé, mind a két oldalon, piszkos emberáradat 
zajongott hömpölyögve. A fekete fejek, a tolongó alakok tisztán látszottak, 
amint a forduló felé rohantak s továbbsiettek; azután belemerültek újra a 
távolodó sokaságba, amelyet végül porfelhő nyelt el.
- Előre! Előre! - kiabáltak mindenfelől. - Utat! Utat!
 Az emberek kezei az előttük állók hátához szorultak. Öcsém a póni 
fejénél állt. Valami ellenállhatatlanul vonzotta, hogy lépésről lépésre 
előrenyomuljon, le az úton.
 Edgware-ban zűrzavar uralkodott, Chalk-Farmban lármás tolongás; itt 
azonban egész népvándorlás volt. Nehéz tiszta képet alkotni erről a tömegről. 
A tömeg a maga nagyságában nem látszott. Az alakok kiözönlöttek, 
elhaladtak a fordulónál s azután távolodtak, háttal az úton levő csoportnak. 
Az országút szélein haladtak a gyalogosok, az elgázolással fenyegető 
kerekek elől bele-belelépve az árkokba, egymásba gabalyodva.
 A kocsik és fogatok egymás hátán nyüzsögtek, s nemigen engedtek utat 
azoknak a gyorsabb és türelmetlenebb járműveknek, amelyek, amikor csak 
lehetett, nekiiramodtak, odaszorítva az embereket a villák kerítéseihez és 
kapuihoz.
- Előre! - kiabáltak. - Előre! Előre! Jönnek! Egy taligában vak ember állt az 
Üdvhadsereg egyenruhájában; görbe ujjaival gesztikulált és ezt rikoltotta. 
„Örökkévalóság! Örökkévalóság!" Rekedt hangja olyan erős volt, hogy öcsém 
sokáig hallotta még akkor is, amikor a por régen elnyelte őt szemei elől. A 
szekereken szorongó emberek közül némelyek bambán csapdosták 
ostorukkal a lovaikat, és veszekedtek, más a kocsisokkal; némelyek 
mozdulatlanul ültek, nyomorúságosán a levegőbe bámulva, némelyek a 
kezüket harapdálták szomjúságukban vagy arcra fekve elnyúltak kocsijukban. 
A lovak zablája tajtékos volt, a szemük véres.
 Számtalan kétkerekű kocsi, szekér, üzleti targonca, teherkocsi zsúfolódott 
össze; egy postakocsi, egy öntőzőkocsi, a „St. Pancras sekrestye" jelzéssel, 
egy óriás fásszekér, mind tömve volt vadképű emberekkel. Egy 
söröskocsinak véres volt a két bal kereke.
- Utat! - hangzott a kiabálás. - Utat, utat!
- Örök-ké-va-lóság! Örökké-való-ság! - visszhangzott végig az országúton.
 Jól öltözött, szomorú, ijedt asszonyok bandukoltak kiabáló, bukdácsoló 
gyermekeikkel, akiknek csinos ruháját bemocskolta a por, fáradt arcát 
bemázolta a könny. Férfiak is jöttek velük, egyik-másik támogatta a nőket, 
sok dühösen szitkozódott. Velük együtt tolakodott az utca csőcseléke is, 
fekete rongyokban, kimeresztett szemmel, mocskos szájjal lármázva. Izmos 
munkások nyomakodtak előre az úton, nyomorult kócos férfiak, hivatalnokok, 
boltosok; az öcsém látott egy sebesült katonát is öklöződni, több vasúti 
hordárt s egy kétségbeesett alakot, aki hálóingére kapta fel a kabátját.
 De bármily változatos összetételű volt is ez a sokaság, közös volt minden 
tagjában az arcukon tükröződő kín és félelem. A félelem hajszolta őket 
hátulról is. Amint itt-ott veszekedés támadt egy-egy helyért valamelyik kocsin, 
az egész tömeg egyszerre megelevenedett. Még egy roskatag térdű ijedt 
férfit is új életre keltett egy pillanatig az üres hely reménye. A forróság és a 
por alaposan kikezdte már a sokaságot. A bőrük száraz volt, az ajkuk fekete 
és cserepes. Mind szomjasak és kimerültek voltak. Mindenkinek sajgott a 
lába. És vitatkozás, szemrehányás, fáradt nyögések lármája keveredett. A 
legtöbb ember hangja gyönge és rekedt volt. A lárma refrénje mindig ez volt:
- Utat! Utat! Jönnek a marsbeliek!
 Néhányan megakadtak és félreálltak az áradatból. Az út ferdén torkollott 
az országúiba; szűk nyílása volt, s majdnem úgy tűnt, mintha London felől 
indulna ki. De egy örvénylő csoport mégis belefurakodott az út nyílásába. A 
gyöngébbek könyökükkel törtek maguknak utat, ki az áradatból; de ez egy 
pillanat alatt újra magába nyelte őket. Kissé lejjebb az úton egy férfi feküdt a 
földön. Csupasz lába véres rongyokba volt csavarva. Két barátja föléje hajolt. 
Szerencséje, hogy voltak barátai.
 Egy kis öregember, szürke, katonás bajusszal, piszkos, hosszú fekete 
kabátban kibicegett a tömegből, félreült, lehúzta csizmáját - harisnyája csupa 
vér volt -, kavicsot rázott ki belőle, s azután továbbsántikált. Majd egy nyolc-
kilenc esztendős kislány, aki egészen egyedül volt, zokogva odavetette 
magát éppen öcsém mellett a sövény aljába s így kiáltott:
- Nem tudok továbbmenni! Nem tudok továbbmenni!
Öcsém magához tért abból a merevségből, amelybe a megdöbbenés ejtette, 
fölemelte a kisleányt, gyöngéden kezdett hozzá beszélni, s odavitte 
Elphinstone-né asszonyhoz. Amint öcsém hozzányúlt, egyszerre teljesen 
elcsendesedett, mintha megijedt volna.
- Helén! - sikoltott a tömegből egy asszony, könnyekkel a hangjában: - 
Helén!
A gyermek hirtelen kisiklott öcsém karjaiból, felkiáltva:
- Mama!
- Jönnek! - szólt egy lovas, amint továbbnyargalt az úton.
- Félre az útból! - kiáltott egy kocsis, fölemelkedve a bakon; és öcsém 
látta, hogy egy szekér befordul a keskeny útra.
 Az emberek tolakodva hátráltak a ló elől. Öcsém a pónit és a csézát 
hátrább tolta a sövény alá, s a szekér elhajtott mellette és megállt az út 
fordulójánál. A szekér rúdja kétlovas volt, de most csak egy ló volt melléje 
fogva.
 Az öcsém látta homályosan a szekéren keresztül, hogy két ember leemelt 
valamit egy fehér hordágyon, és óvatosan letette a fűre a fagyalfa-sövény 
mellett.
Az egyik ember az öcsémhez futott.
 - Van itt víz valahol? - kérdezte. - Haldoklik és nagyon szomjas. Lord 
Gavrick.
- Lord Gavrick - szólt az öcsém. - A királyi főtörvényszék elnöke?
- Van víz? - sürgette a másik.
- Talán akad egy pohár víz valamelyik házban - szólt az öcsém. - Nekünk 
nincs vizünk. És én nem merem itt hagyni az enyéimet.
Az ember tolakodva megindult a sarokház kapuja felé.
Ezután egy szakállas, sastekintetű férfi vonta magára öcsém figyelmét. 
Kis kézitáska volt a kezében, amely éppen akkor, amikor öcsém rajta 
felejtette tekintetét, megrepedt és egész halom aranyat öntött ki magából. A 
pénzdarabok szerteszét gurultak a földön, az emberek és a lovak nyüzsgő 
lábai alá. A férfi megállt, s bamba tekintettel bámult a tömegre. Az egyik kocsi 
rúdja vállon ütötte úgy, hogy megtántorodott. Felsikoltva félreugrott az útból, 
de a kocsi kereke végighorzsolta.
- Utat! - kiáltottak az emberek körülötte. - Félre az útból!
Amint a kocsi elhaladt mellette, rávetette magát mind a két kezében az 
aranyrakásra és tele marokkal elkezdte az aranyakat a zsebeibe rakni. 
Csakhamar egy ló közeledett feléje és a következő pillanatban, amint már-
már fölemelkedett, a ló lábai alá került.
- Megállj! - kiáltott öcsém, és félretaszítva útjából egy asszonyt, meg 
akarta ragadni a ló zabláját. Mielőtt ezt megtehette volna, sikoltást hallott a 
kocsi alól, s a porfellegen keresztül látta, amint a kerekek keresztülfordultak a 
szegény nyomorult hátán.
 A kocsis ostorával öcsém felé suhintott, aki a kocsi mögé ugrott. A tömeg 
ordítása elkábította. Az elgázolt ember ott vonaglott a porban szétgurult 
aranyai között. Nem tudott fölkelni, mert a kerék eltörte hátgerincét, és alsó 
végtagjai megbénultak. Öcsém felegyenesedve rákiáltott a következő 
kocsisra, s egy fekete lovas férfi is segítségére sietett.
 - Vigye félre az útról! - szólt, s öcsém szabadon levő kezével megkapva 
az elgázolt férfi gallérját, félrevonszolta őt.
De ez még mindig a pénze után kapkodott, dühösen nézett öcsémre, s 
arannyal telt öklével a karját csapkodta.
- Tovább! Tovább! - kiáltoztak mögöttük haragosan. - Utat! Utat!
 Nagy csattanás hallatszott, amint egy szekér rúdja recsegve beleütődött a 
kocsiba, amelyet a fekete lovas férfi feltartóztatott. Az öcsém föltekintett, az 
arany gazdája pedig hátracsavarintotta a fejét és beleharapott az ökölbe, 
amely a gallérját fogta. Nagy zűrzavar támadt. A fekete ló oldalt botorkált és a 
kocsiba fogott ló elvágtatott előtte. Az egyik patája majd rátaposott az öcsém 
lábára. Ő eleresztette az elgázolt ember nyakát és hátraugrott. Látta, hogy a 
földön fekvő szegény nyomorult arcán a harag rémületté változott; de egy 
pillanat múlva eltűnt az egész ember, s az öcsém, akit a tömeg kiszorított a 
keskeny útból, csak nagy üggyel-bajjal került vissza újra az út nyílásába.
 Látta, hogy Elphinstone kisasszony eltakarta a szemét, s egy kisgyermek, 
a gyermeki kíváncsiság teljes rokonszenvével, szemét kimeresztve bámult 
valami poros csomóra, amely feketén és csendesen hevert, összetaposva a 
gördülő kerekek alatt.
- Menjünk vissza! - kiáltott öcsém, és visszafordította a pónit. - Nem 
törhetünk keresztül semmiképpen ezen a poklon! - szólt.
 Vagy száz yardnyira haladtak visszafelé azon az úton, amelyen jöttek, 
míg a tolongó tömeg eltűnt előlük. Amint odaértek, ahol fordul az út, öcsém 
látta a fagyalfa-sövény alatt az árokban a haldokló ember krétafehér arcát. A 
hideg verejték csörgött róla. A két nő borzongva, szótlanul kuporodott össze a 
kocsiban.
 A fordulón túl öcsém újra megállt. Elphinstone kisasszony sápadt volt, 
sógornője zokogva ült, oly kétségbeesetten, hogy a férjét sem volt képes már 
emlegetni. Öcsém meg volt rémülve s össze volt zavarodva. Alig fordultak 
vissza, belátta, mennyire sürgős és elkerülhetetlen, hogy megpróbáljanak 
áthatolni a tömegen. Hirtelen elhatározással Elphinstone kisasszonyhoz 
fordult:
- Erre kell mennünk! - szólt, és újra visszafordította a pónit.
 Ez a leány most aznap másodszor tett bizonyságot lelkierejéről. Hogy 
kikényszerítsék az utat vissza a népáradatba, öcsém belemerült a 
forgalomba, és visszatartott egy lovat, mialatt Elphinstone kisasszony a ló feje 
fölött hajtotta a pónit. Egy teherkocsi megakasztotta egy pillanatra a 
kerekeket, és lehasított egy hosszú szilánkot a csézából. A következő 
pillanatban az áradat elkapta és magával sodorta őket is. Öcsém, akinek 
arcán és kezein ott vöröslőit a kocsis ostorcsapása, felkapaszkodott a 
csézára, és elvette a gyeplőt Elphinstone kisasszonytól.
 - Fogja rá a revolvert arra az emberre a hátunk mögött - mondta, 
átnyújtva a leánynak a revolvert -, ha nagyon tolakodik. Nem! - inkább a 
lovára fogja rá. - Azután körülnézett, hogy lássa, merre törhetne keresztül 
jobb felé az országúton. De belejutva az áradatba, hiába akart bármit is: 
részévé vált a poros gabalyodottságnak. Az ár magával ragadta őket, 
keresztül Chipping-Barneten. Csaknem ezer lépésnyire voltak már a város 
közepétől, mikor végre sikerült keresztültörniük az országút túlsó oldalára. 
Leírhatatlan lárma és zűrzavar volt, de a városban s a városon túl az országút 
többször is kétfelé nyílt, úgyhogy a szorongás egy kissé csökkent.
 Hadleyn keresztül kelet felé folytatták útjukat. Az országút mindkét 
oldalán s tovább másutt is, nagy sokaságot láttak inni a folyamból. Sokan a 
víz felé tolakodtak. Odább East-Barnet közelében egy dombról két vonatot 
láttak egymás nyomában minden rend és jelzés nélkül lassan észak felé 
haladni a „Great Northern Railway" sínéin. A kocsik színültig tömve voltak, 
emberek álltak még a gépek mögött is a szén között. Öcsém jól sejtette, hogy 
a vonatok Londonon kívül teltek meg, mert az emberek eszeveszett rémülete 
a központi pályaudvarok használatát lehetetlenné tette.
 E hely közelében töltötték a délután hátralevő részét, mert az átélt 
izgalmak már mind a hármukat végképp kimerítették. Kezdték érezni az 
éhség gyötrelmeit is. Az éjszaka hűvös volt, s egyikük sem mert elaludni. És 
este számtalan ember sietett tova az országúton pihenőhelyük közelében, 
ismeretlen veszedelmek elől menekülve abban az irányban, ahonnan öcsém 
érkezett.

XVII.
„A Villám"

 Ha a marsbeliek csak pusztításra törekszenek, hétfőn megsemmisíthették 
volna London egész lakosságát, amely lassan szétszóródott a közeli 
grófságokba. Az országúton nemcsak Barneton keresztül, hanem Edgware-
on és Walthamon át is, és kelet felé a Southendbe és Shoeburynessbe vivő 
utakon s a Temzétől délre Deal és Broadstairs felé ugyanaz a megvadult 
sereg hömpölygőit előre. Ha valaki e júniusi reggelen léghajóban London 
fölött lebeghetett volna a ragyogó, kék magasban, az utcák végtelen 
hálózatából északra és keletre futó országutakat feketére pontozva látta 
volna a hullámzó menekülőkkel. Minden pont a rémület és a testi kimerültség 
kínjaiban vergődő embert jelentette volna. Az előbbi fejezetben hosszasan 
időztem öcsémnek a Chipping. Barneton keresztülhaladó országúiról adott 
leírásánál azért, hogy az olvasó elképzelhesse, milyen benyomást tettek ezek 
a nyüzsgő fekete pontok egy-egy szemlélőre, aki maga is pont volt a pontok 
között. Az emberiség történelmében sohasem volt még példa arra, hogy 
ekkora emberi tömeg együtt mozogjon és szenvedjen. A gótok és a hunok 
legendás hordái, a legnagyobb seregek, melyeket valaha Ázsia látott, 
vízcseppek lettek volna ennek az áradatnak a tengerében. S nem is volt ez 
fegyelmezett előrenyomulás; vad futás volt, óriási, szörnyű futás - rendetlen, 
cél nélkül való vad futás. Hatmillió fegyvertelen, élelem nélkül való ember 
rohant előre eszeveszetten. Kezdete volt ez a civilizáció szétbomlásának, az 
emberi nem lemészárlásának.
 A léghajós, egyenesen maga alatt, közeli-távol utcák hálózatát, házakat, 
templomokat, tereket, kerteket látott volna -mindent elhagyottan -, mint valami 
óriási térképet, amely délfelé egy nagy folt. Úgy tűnt volna, mintha Ealing, 
Richmond, Wimbledon fölött óriási tollak tintacsöppeket ejtettek volna a 
térképre. És a fekete foltok állhatatosán, szüntelenül növekedtek, terjedtek, 
elágazva mindenfelé, hol feltornyosodva valami emelkedés előtt, hol egy-egy 
magaslatról sebesen aláömölve az útjukba eső völgyekbe, olyan módon, mint 
a tintacsepp szokott az itatóspapíron szétterjedni.
 És távolabb, a folyamtól délre emelkedő dombokon, ide-oda járkáltak a 
csillámló marsbeliek, nyugodtan, rendszeresen terjesztve méregfelhőjüket e 
darab terület fölött, s azután, ha céljukat elérték, gőzsugaraikkal eloszlatva a 
felhőt s birtokukba véve a meghódított területet. Úgy látszik, nem is annyira a 
pusztításra törekedtek, mint inkább arra, hogy teljes fejvesztettséget 
idézzenek elő, s minden ellenállást lehetetlenné tegyenek. Az útjukba kerülő 
lőporraktárakat felrobbantották, az összes távíródrótokat elvágták, s itt-ott a 
vasúti síneket is összeroncsolták. Bénává tették az emberiséget. Úgy látszik, 
nemigen siettek hadműveleteik terének kiterjesztésével, mert egész nap alig 
jutottak túl London középső részén. Lehetséges, hogy Londonban hétfőn 
reggel számosan ott ragadtak a házakban. Bizonyos, hogy sokan 
megfulladva a fekete füstben, otthonukban haltak meg.
Körülbelül déltájig a Temze a London-híd alatt megdöbbentő látványt 
nyújtott. Gőznaszádok s mindenféle hajók időztek rajta, bátorságot merítve a 
menekülők által fizetett rengeteg pénzösszegből. Amint mondják, nem egy 
embert, aki kiúszott ezekhez a hajókhoz, póznákkal visszavertek, úgyhogy a 
folyamba veszett. Délután egy óra tájban a fekete gőzfelhő foszlányos 
maradványa tűnt fel a Blackfriars-híd boltozatai között. A Temze egyszerre 
eszeveszett zűrzavar, harc és küzdelem színhelyévé lett. Egy ideig 
megtorlódtak a hemzsegő naszádok és bárkák a Tower-híd északi íve alatt, s 
a matrózoknak és a rakodóknak vad verekedést kellett folytatniuk azokkal, 
akik a partokról rájuk zúdultak. Az emberek valósággal a híd oszlopain 
kúsztak le hozzájuk felülről...
 Mikor egy órával később megjelent egy marsbeli a Toweren túl, és 
belegázolt a folyamba, már csak hajóroncsok úszkáltak Limehouse körül.
 Az ötödik henger lezuhanásáról később fogok beszélni. A hatodik henger 
Wimbledonban hullt le. Öcsém, aki éppen virrasztott egy réten a kocsiban 
alvó nők mellett, látta zöldes lobogását messze túl a dombokon. A kis 
társaság, egyre a tengeren túlra törekedve, kedden Cokhester felé folytatta 
útját a nyüzsgő vidéken keresztül. Az a hír, hogy a marsbeliek egész Londont 
hatalmukba kerítették, igaznak bizonyult. Látták őket Highgate-ben, sőt, amint 
beszélték, Neasdonban is. De öcsém szemei elé nem kerültek, csak másnap.
 Ezen a napon a szétszóródott sokaság érezni kezdte, milyen égető 
szüksége van táplálékra. Amint megéheztek, megszűnt a tulajdon jogainak 
minden tisztelete. A majorosok kivonultak, hogy fegyverrel kezükben védjék 
meg ólaikat, magtáraikat és érésnek indult kalászaikat. Számos ember, úgy, 
mint öcsém, kelet felé fordult, s többen kétségbeesésükben visszaindultak 
még London felé is, hogy táplálékot szerezzenek. Főleg az északi 
külvárosokból való emberek voltak, akik csak hallomásból szereztek 
tudomást a fekete füstről. Öcsém hallotta, hogy a kormány tagjainak fele 
Birmingham-ben gyűlt össze, és hogy rengeteg mennyiségű, magasban 
robbanó lövedék készült a közép-angliai grófságokban ásott önműködő aknák 
számára.
 Azt is hallotta, hogy a Mindland Railway Company pótolta az első napi 
pánik szökevényeit, megindította újra a forgalmat, és észak felé vonatok 
robogtak St. Albansból, hogy enyhítsék a torlódást a főváros körüli 
grófságokban. Chipping Ongardban plakátokon közölték, hogy nagy 
lisztkészletek vannak már az északi városokban, és hogy huszonnégy órán 
belül kenyeret is fognak kiosztani az éhező embereknek a környéken. De ez 
a hír nem térítette el öcsémet menekülési tervétől, és hármasban 
továbbtörtettek kelet felé egész nap. Kenyérosztást nem láttak sehol, és tény, 
hogy más sem látott. Aznap éjszaka zuhant le a hetedik henger a Primrose 
Hillre. Éppen Elphinstone kisasszony virrasztott, aki a virrasztás kötelességét 
megosztotta az öcsémmel. Látta is a csillagot lehullani.
 A három menekülő, az éjszakát egy búzaföldön töltvén, kedden 
Chelmsfordba érkezett, ahol a lakosság egy csoportja, valami úgynevezett 
közélelmezési bizottság, elvette tőlük a pónit azon a címen, hogy élelem, s 
nem akart érte semmi mást adni azon az ígéreten kívül, hogy másnap ők is 
részesülhetnek belőle. A városban az a hír járta, hogy Eppingben marsbeliek 
vannak, és hogy a katonák a Waltham apátság melletti lőporgyárakat 
felrobbantották, de eredmény nélkül, mert a támadók közül egyik sem sérült 
meg.
 A városban sokan lesték a templomtornyokból, nem jönnek-e a 
marsbeliek. Öcsém jobbnak találta azonban tovább nyomulni a tengerpart 
felé, mintsem az ennivalóra várakozni, bár mind a hárman nagyon éhesek 
voltak. Délben keresztülmentek Tillinghamon, amely - elég furcsa volt - 
teljesen elhagyatottnak látszott, kivéve néhány táplálékra vadászó 
fosztogatót. Tillingham közelében egyszerre csak meglátták a tengert, 
amelyen az elképzelhető legkülönfélébb vízijárművek rettenetes sokasága 
nyüzsgött.
 A hajósok, mivel a Temzén nem mehettek tovább fölfelé, az essexi part 
mentén haladtak Harwichba, Waltonba, Clactonba s azután Foulnessba és 
Shoeburybe, hogy felszedjék az embereket. A hajók óriási sarló alakú 
félkörben helyezkedtek el, amelynek vége beleveszett a ködbe Naze felé. A 
parthoz legközelebb angol, skót, francia, holland és svéd halászbárkák, 
temzei gőzösök, jachtok és elektromos naszádok voltak. Távolabb nagyobb 
teherhajók, egy csomó piszkos szénszállító, erős kereskedelmi hajók, 
marhaszállítók, személyszállító naszádok, kőolaj szállítók, óceánjárók, köztük 
egy ócska fehér jármű is, csinos fehér és szürke southamptoni és hamburgi 
postahajók nyüzsögtek. A kéklő part hosszában öcsém homályosan egy 
csomó nyüzsgő naszádot vett ki, amelyek a lapos parton álló emberekkel 
alkudoztak. A parti sokaság egész Makionig elhúzódott.
 Pár mérföldnyire a parttól egy páncélos volt oly mélyen a vízben, mint 
valami elsüllyedt hajó. A Villám volt, az egyetlen látható hadihajó; de a 
távolban jobb felé a tenger sima tükrén, a teljes szélcsendben fekete füst 
kígyózott annak jeléül, hogy közel vannak a csatornaflotta páncélosai. Ez a 
flotta a Temze széles torkolatában cirkált elnyúló vonalban, teljes gőzzel és 
harcra készen, a marsbeliek hódításának egész ideje alatt résen állva s 
mégis erőtlenül arra, hogy az előnyomulást megakadályozza.
 A tenger láttára Elphinstone-né asszony, sógornőjének minden biztatása 
ellenére iszonyúan megrémült. Soha életében nem volt még távol Angliától: 
inkább meghal, semhogy idegen országra bízza magát, ismerősök, barátok 
nélkül és a többi és a többi. Szegény asszony! Úgy látszik, azt képzelte, hogy 
a franciák és a marsbeliek szörnyen hasonlítanak egymáshoz. Idegessége, 
rettegése és csüggedése a kétnapi utazás alatt csak növekedett. Egyre az 
járt a fejében, hogy visszamegy Stanmore-ba. Stanmore-ban mindig oly jól 
érezte magát s oly biztonságban volt. Azt hitte, hogy Stanmore-ban 
megtalálja férjét is...
 Nagy üggyel-bajjal vehették csak rá arra, hogy lemenjen velük a partra, 
ahol öcsémnek csakhamar sikerült egy temzei lapátos gőzösön levő néhány 
ember figyelmét magára vonni. Kiküldtek egy csónakot s harminchat fontban 
alkudtak meg mindhármuk szállítási díja fejében. Úgy mondták, hogy a gőzös 
Ostendébe tart.
 Két óra lehetett már, mikor öcsém, miután a szállítási díjat a kikötőhídon 
lefizette, a gőzösön biztonságban érezhette magát. A hajón volt ennivaló is, 
igaz, hogy rettenetes árakon, és csakhamar mind a hárman evéshez fogtak 
az egyik padon.
 A hajón egész sereg utas volt már. Sokan minden pénzüket arra 
költötték, hogy helyet biztosítsanak maguknak. A kapitány azonban még 
délután öt órakor is a part közelében időzött, egyre több utast szedegetve föl, 
míg az üléses fedélzet szinte veszedelmesen meg nem telt. Valószínűleg 
tovább is ott maradt volna még, ha ágyúzás nem hallatszott volna, amely ez 
idő tájt kezdődött délen. Mintegy feleletül, a páncélos elsütött a tenger felé 
egy kis ágyút, s felvonta a lobogókat. Csöveiből füst tört a magasba.
 Nem egy utas azt gondolta, hogy ez a tüzelés Shoeburynessből ered, de 
csakhamar észrevették, hogy folyton erősbödik. Ugyanekkor messze 
délkeleten három páncélos árbocai emelkedtek ki egymás után a tengerből, 
fekete füstfelhők alatt. De öcsém figyelme csakhamar visszafordult a délről 
hangzó távoli tüzelésre. Mintha a távoli szürke ködből füstoszlopot látott volna 
kiemelkedni.
 A kis gőzös kelet felé haladt már a hajók hatalmas sarlójától, s az 
alacsony essexi part kékes ködbe kezdett borulni, mikor feltűnt egy marsbeli, 
homályosan a nagy távolságból, amint Foulness irányából továbbnyomult az 
iszapos part mentén. Erre a hídon álló kapitány ijedten, haragosan kezdte 
ordítozva átkozni saját késlekedését. Rémülete szinte átragadt a hajó 
kerekeire is. A hajón mindenki a gerendázaton vagy a padokon állva bámult 
arra a távoli alakra, amely magasabb volt a fáknál és a templomtornyoknál, s 
valósággal parodizálta az emberi lépteket, amint kényelmesen közeledett.
 Ez volt az első marsbeli, akit öcsém látott. Inkább elképedve, mint ijedten 
állt, odafigyelve erre a titánra, aki óvatosan közeledett a hajók felé, mind 
mélyebbre gázolva a vízben, amint a talaj süllyedt. Távolabb egy másik 
lépkedett keresztül néhány elnyomorodott fa fölött, majd egy harmadik még 
messzebbről közeledett, mélyen gázolva keresztül egy csillámló, sekélyebb, 
iszapos helyen, amely úgy látszott, mintha tenger és ég között lebegne.
 Mind a hárman a nyílt tenger felé tartottak, mintha meg akarták volna 
akadályozni a Foulness és Naze között nyüzsgő rengeteg sok hajó 
menekülését. A kis lapátos naszád, bár gépei zakatolva erőlködtek, és 
kerekei csak úgy hányták a tajtékot, ijesztő lassúsággal hátrált e végzetes 
közeledés elől.
 Öcsém északnyugat felé pillantva látta, hogy a hajók nagy sarlója 
megbomlott már a közeledő rémület hatása alatt. A hajók egymás mögé 
kerültek, egyik-másik a sarló közepéből a sarló végére került, a gőzhajók 
fütyültek és füstgomolyokat okádtak, a vitorlák kifeszültek, a bárkák ide-oda 
siklottak. Ez a látvány s a balról közeledő veszély annyira megigézte, hogy a 
nyílt tenger felé nem is tekintett. Egyszerre a gőzös egy hirtelen mozdulatára 
(azért mozdult meg, hogy elkerülje az elgázolást), fejjel előre lerepült a 
padról, amelyen állt. Körülötte kiabálás hallatszott, lábdobogás és ujjongás, 
amelyre mintha gyönge válasz is érkezett volna. A gőzös megtántorodott, és 
öcsémet négykézláb görgette.
 Talpra ugrott s jobbra tekintve látta, hogy féloldalt dőlt gőzösüktől alig 
száz yardnyira, mint valami ekevas, óriási vastömeg hasítja keresztül a vizet, 
rengeteg tajtékzó hullámot verve fel jobbra-balra, amelyek a gőzös felé 
csaptak, úgyhogy lapátjai tehetetlenül meredtek a levegőbe, a fedélzet pedig 
csaknem a víz színéig belesüllyedt a habokba.
 Egy tajtékos habzuhany egy pillanatra szinte megvakította öcsémet. 
Amint újra tisztán látott, a szörnyeteg a gőzös mellett elhaladva, a part felé 
rohant, mögötte egy hajó haladt. Hatalmas, hosszúkás vasszerkezetéből 
kettős kémény emelkedett ki, tüzes füstfelleget lökve a levegőbe. A Villám 
torpedóromboló volt, amely teljes gőzzel rohant a fenyegetett hajók 
védelmére.
 Öcsém megállva valahogy a szörnyeteg lökésétől ide-oda ingó 
fedélzeten, a támadásra rohanó Leviathánról a marsbeliekre vetette újra 
tekintetét. Szorosan egymás mellett állt mind a három, oly mélyen a 
tengerben, hogy lábaik csaknem teljesen elmerültek.
 Amint vízbe merülve álltak, messziről sokkal kevésbé rettentőeknek 
látszottak, mint az az iszonyú vastömeg, amelynek sodrában gőzösünk oly 
gyámoltalanul bukdácsolt. Úgy látszik, megdöbbenve vizsgálták az új 
ellenséget. Lehet, hogy értelmük méltó ellenfélnek tekintette az óriást. A 
Villám egy ágyút sem sütött el, hanem egyszerűen rohant feléjük teljes 
gőzzel. Valószínűleg csupán azért tudott oly közel férkőzni hozzájuk, mert 
nem tüzelt. Nem tudták, mitévők legyenek vele. Ha csak egy gránátot röpít is 
ki feléjük, nyomban elpusztították volna a hősugárral.
 A torpedóromboló oly gyorsan haladt, hogy egy pillanat múlva a gőzös és 
a marsbeliek közti távolság felét megtette, s egyre kisebbedő fekete tömeggé 
vált, amint a távol elnyúló essexi part felé közeledett.
 Egyszerre csak a legközelebbi marsbeli leeresztette csövét s egy fekete 
gázzal telt szelencét lőtt ki a páncélosra. A szelence a torpedóromboló bal 
oldalát találva koromsötét lövedékbe vetődött szét, amely a nyílt tenger felé 
görgött, mint valami szerteszét terjedő fekete füstzuhatag. A páncélos 
sértetlenül nyomult előre. A gőzösön figyelőknek, mélyen a vízben és 
szemben a napfénnyel, úgy látszott, mintha már a marsbeliek között lett 
volna.
 Látták, amint az ösztövér alakok a part felé vonulva külön-külön 
kiemelkednek a vízből, s egyikük fölemelte azt a sötétkamrához hasonló 
szerkezetet, amely a hősugarat fejlesztette. Ferdén lefelé irányozta, és a víz, 
ahol a hősugár érintette, gőztömegekké tornyosult. A hősugár bizonyára úgy 
keresztülfúródott a hajót borító páncélon, mint az izzó vasvessző a papiroson.
 A gőzgomolygásból láng lobbant fel, s rögtön rá a marsbeli inogva 
megtántorodott. A következő pillanatban levágódott, s hatalmas víz- és 
gőztömeg lökődött a levegőbe. A Villám ágyúi megszólaltak a gőzön 
keresztül, egymás után; az egyik lövés éppen a gőzös mellett csapott a vízbe, 
s az észak felé menekülő többi hajók felé szökdelve, végül egy parti 
halászbárkát forgácsolt szét.
 De ezzel nemigen törődtek az emberek. Amint a marsbeli lezuhant, a 
hídon álló kapitány tagolatlan ordításban tört ki, s felkiáltottak egyszerre a 
hajók farán szorongó utasok is. S rögtön rá újra felkiáltottak, mert túl a fehérlő 
zűrzavaron valami hosszú, fekete tömeg nyomult előre, közepéből lángok 
szóródtak ki, szelelői és kéményei tüzet ontottak.
 A Villám még mindig eleven volt; úgy látszik kormánykereke nem sérült 
meg s gépezetei működtek. Hegyével egyenesen a második marsbelinek 
tartott, s körülbelül száz yardnyira lehetett tőle, mikor a hősugár rávetődött. 
Borzasztó dördülés hangzott, s fedélzete és kéményei vakító lobbanással 
felrobbantak. A marsbeli a robbanás erejétől megtántorodott, s a következő 
pillanatban a lángban álló roncshalmaz, teljes sebességgel rohanva még 
mindig előre, belevágódott, s összeroncsolta őt, mintha papírból lett volna. 
Öcsém önkéntelenül felkiáltott. Újra forró gőztömeg borított el mindent szemei 
elől.
- Kettő! - ordított a kapitány.
 Kiabált minden, ami csak élt. Vad ujjongás harsogott az egész gőzösön; s 
hirtelen egyik járműről a másikra terjedve, ujjongó ordítozás hangzott a nyílt 
tenger felé törekvő valamennyi hajóról és naszádról.
 Néhány pillanatig gőzbe borult a víz, elrejtve a harmadik marsbelit és a 
partot. A gőzös egész idő alatt gyorsan a tenger felé lapátolt el a küzdelemtől; 
s mikor a zűrzavar eloszlott, fekete gőzhalom terjengett ide-oda a part és a 
gőzös között, úgyhogy a Villámból nem volt többé semmi kivehető, s a 
harmadik marsbelit sem lehetett többé látni. A többi páncélos a part felé 
haladva, szorosan a gőzös mellett siklott tovább.
 A kis hajó folytatta rohanó útját a nyílt tenger felé, s a páncélosok lassan 
eltűntek, a part felé közeledve, amelyet még folytonosan eltakart a gőz, füst 
és fekete gáz csodálatos módon összevegyült, kavargó, foltos gomolygása. A 
menekülő hajósereg északkelet felé szétszóródott; a páncélosok és a gőzös 
között több parti halászbárka vitorlázott. Egy idő múlva a hadihajók, mielőtt 
elérték volna a süllyedő felhős halmot, észak felé fordultak, s azután hirtelen 
ellenkező irányba csapva, belevesztek dél felé a felszálló sűrű esti ködbe. A 
part halványodott, s végül eltűnt a hanyatló nap körül felgyülemlő alacsony 
felhőhalmok között.
 Majd egyszerre ágyúdördülések rezegtették meg az alkonyat fényében 
megaranyozott ködöt, s fekete, mozgó árnyak tűntek fel. Mindenki a gőzös 
korlátjához tódult, s kimeresztett szemekkel bámult bele az alkonyat vakító 
fénytengerébe, de semmit sem lehetett tisztán megkülönböztetni. Fölfelé 
kígyózó füsttömeg fedte el a nap képét. A gőznaszád zakatolva folytatta útját 
végtelennek tetsző várakozás között.
 A nap szürke fellegek közé merült, az égbolt bíborszínben ragyogott, 
majd elsötétült, és feltűnt az esthajnalcsillag rezgő fénye. A mély 
szürkületben egyszerre csak felkiáltott a kapitány, s a magasba mutatott. 
Öcsém kimeresztette szemeit. Valami kiválva a szürkeségből, fölfelé suhant a 
magasba, kígyózva, iszonyú sebességgel a napnyugatra lebegő felhők fölé 
boruló esti fényben - valami lapos, széles, nagyon nagy tárgy. Görbe vonalat 
írva le, kisebbedett, lassan lefelé zuhant, s beleveszett újra az éjszaka 
titokzatos szürkeségébe. Amint eltűnt, mély sötétség borult a tájra.

lI. RÉSZ
A Föld a marslakók uralma alatt

I.
A romok alatt

 Az első részben öcsém viszontagságainak elbeszélése közben annyira 
elkalandoztam saját élményeimtől, hogy a két utolsó fejezeten keresztül a 
tiszteletessel együtt folytonosan Hallifordban rejtőzködtem az elhagyott 
házban, ahová a fekete füst elől menekültünk. Itt folytatom tovább. Ott 
tartózkodtunk vasárnap éjszaka s egész hétfőn - a rémület napján - a 
napvilág egy kis szigetkéjén. A fekete füst elzárt a világ többi részétől. Nem 
volt mást mit tennünk, minthogy e két unalmas napon át fájdalmas 
tétlenségben várakozzunk.
 Tele voltam aggodalommal feleségem miatt. Elképzeltem őt 
Leatherheadban, rémülten, veszedelemben forogva, amint halottnak tart és 
gyászol engem. Fel-alá jártam a szobákban, és hangosan fel-felkiáltottam, 
valahányszor arra gondoltam, hogy el vagyok szakítva tőle, s mi minden 
történhetett vele távollétemben. Tudtam, hogy unokatestvérem elég bátor 
minden eshetőséggel szemben; csakhogy nem volt az az ember, aki 
veszedelem idején gyorsan feltalálja magát és gyorsan cselekszik. Nem 
bátorságra volt most szükség, hanem körültekintésre. Az volt egyetlen 
vigaszom, hogy a marsbeliek London felé nyomultak, mind messzebbre 
feleségemtől. Efféle határozatlan aggodalmak fölöttébb érzékenyen és 
kínosan érintik az ember lelkét. Nagyon kimerültem, s izgatott a tiszteletes 
örökös jajgatása. Undorodtam már ettől az önző kétségbeeséstől. 
Többszörös eredménytelen fejtegetés után elszöktem mellőle egy másik 
szobába, amely, mint a benne levő földgömbökről, padokról és füzetekről 
láttam, nyilvánvalóan tanterem volt. Mikor ide is utánam jött, fölmentem a ház 
felső részén levő lomtárba s bezárkóztam, hogy egyedül lehessek sajgó 
nyomorúságommal.
 A fekete füst egész nap s még másnap reggel is minden remény nélkül 
körülzárva tartott. Vasárnap este a legközelebbi házban emberi jeleket 
vettünk észre. Az ablakban egy arc jelent meg. Lámpafény mozgott ide-oda, s 
később becsaptak egy ajtót. De nem tudom, kik lehettek ott s mi lett velük. 
Másnap nyomuk sem volt. A fekete füst hétfőn egész reggel lassan a folyó 
felé hömpölygött, egyre közelebb nyomulva hozzánk, de végül elvonult az 
országút mentén a ház előtt, amelyben rejtőzködtünk.
 Déltájban egy marsbeli közeledett, keresztül a mezőn. A hömpölygő árt 
szétoszlatta izzó gőzsugarával, amely sziszegve ütődött a falakhoz, bezúzva 
minden ablakot, amelyhez odaért, s megpörkölve az elülső szobából 
menekülő tiszteletes kezét. Mikor végre keresztülkúsztunk a leforrázott 
szobákon s újra kinéztünk, észak felé olyan volt a táj, mintha fekete 
hófergeteg vonult volna el fölötte. A folyam felé tekintve megdöbbenve láttuk, 
hogy a leperzselt rétek feketeségébe valami megfoghatatlan vörösség vegyül.
 Egy ideig nem tudtuk, mennyiben javított e változás helyzetünkön, 
eltekintve attól, hogy a fekete füsttől nem kellett többé tartanunk. De később 
beláttam, hogy többé nem akadályoz semmi sem abban, hogy tovább ne 
menjünk. Amint rájöttem arra, hogy a menekülés útja megnyílt, újra 
cselekvésről kezdtem álmodni. De a tiszteletes esztelen letargiába esett.
 - Itt biztonságban vagyunk - ismételgette -, itt nincs mitől tartanunk.
 Elhatároztam, hogy otthagyom. Bár így tettem volna! Okulva a tüzér 
tanácsain, ennivalót és italt kerestem. Égett sebeimre találtam olajat és 
rongydarabokat, föltettem egy kalapot is, és magamra vettem egy flanelinget, 
amelyre egyik hálószobában bukkantam. Mikor a tiszteletes látta, hogy 
komoly szándékom a távozás, és hogy belenyugodtam abba is, hogy egyedül 
távozzam, elszánta magát, s velem jött. Délután minden nyugodt volt. 
Amennyire meghatározhattam, öt óra tájban indultunk útnak a megfeketedett 
országút mentén Sunbury felé.
 Sunburyben s elszórtan az országút hosszában, eltorzított holttestek - 
lovak és emberek -, felfordult kocsik s mindenféle limlom hevert. Vastag, 
fekete porréteg borított el mindent. Ez a salakos portakaró eszembe juttatta, 
amit Pompei pusztulásáról olvastam. Minden baj nélkül érkeztünk Hampton 
Courtba; útközben sok furcsa, kellemetlen látványban volt részük, úgyhogy 
Hampton Courtban szemeink valósággal felüdültek, amint egy zöld foltocskát 
vettek észre, amely megmenekült a fojtó áradattól. Keresztülmentünk a 
Bushey-parkon, ahol szarvasok szaladgáltak ide-oda a diófák alatt. A 
távolban férfiak és nők siettek Hampton felé. Ezek voltak az első emberek, 
akiket láttunk, így jutottunk el Twickenhamba.
 Az országúton túl Ham és Petersham mögött az erdők még mindig égtek. 
Twickenhamet nem érintette sem a hősugár, sem a fekete füst, s errefelé 
meglehetősen sok ember volt, de egyikük sem tudott semmiféle hír. 
Többnyire úgy, mint mi, éjjeli szállásukat igyekeztek fölcserélni az ideiglenes 
nyugalom perceiben. Az volt a benyomásom, hogy itt több házban voltak még 
megriadt lakók, akik nem mertek menekülni sem. Sok nyoma volt itt is az 
eszeveszett menekülésnek az országúton. Élénken emlékszem, hogy három 
összezúzott kerékpár hevert az úton egy rakáson, darabokra zúzódva az 
utánuk érkezett kocsik kerekei alatt. Fél kilenc lehetett, mikor a richmondi 
hídon haladtunk keresztül. Természetesen sietve mentünk a veszedelmes 
hídon, ahonnan észrevettem, hogy számos vörös csomó úszik lefelé a 
folyamban. Egyik-másik több láb széles volt. Nem tudtam, mi lehet, mert nem 
volt időm a vizsgálgatásra és sokkal ijesztőbb magyarázatot eszeltem ki erre 
a látványra, mint amire tényleg rászolgált. A Surrey-parton mindent újra 
fekete por borított, ami korábban füst volt. Holttestek hevertek mindenfelé, az 
állomás közelében egész halommal; de a marsbelieknek hírük-hamvuk sem 
volt, míg jó darab utat meg nem tettünk Barnes felé.
 A távoli sötétségben három embert láttunk egy mellékutcán lefelé 
szaladni a folyamhoz, egyébként elhagyott volt minden. Fönt a dombon 
javában égett Richmond városa; a városon kívül nyoma sem volt a fekete 
füstnek.
 Ekkor, amint Kewhoz közeledtünk, hirtelen egy csomó ember jött velünk 
szemben rohanva, s a háztetők fölött, alig száz yardnyira tőlünk, egy marsbeli 
hadigép felső része ötlött szemünkbe. Halálra rémülve álltunk a veszedelem 
torkában, s ha a marsbeli letekintett volna a földre, menthetetlenül el kellett 
volna pusztulnunk. Rémületünkben nem mertük folytatni utunkat. Letértünk az 
útról és elrejtőztünk egy kerti kunyhóban. A tiszteletes keresztet vetett, 
csendesen zokogott, s nem akart hallani sem arról, hogy újra útnak induljunk.
 De engem az az elhatározás, hogy Leatherheadba érjek, nem hagyott 
nyugodni, úgyhogy a szürkületben újra kimerészkedtem. Keresztülbújva a 
bokrokon, egy nagy ház mellett futó ösvényen, amely a házhoz tartozó telken 
haladt, kiértem a Kew felé vezető országútra. A tiszteletes, akit a kunyhóban 
hagytam, csakhamar rohanva jött utánam.
 Ez a második felkerekedés volt életem legesztelenebb cselekedete, mert 
nyilvánvaló volt, hogy a marsbeliek körülöttünk vannak. Alig ért utol a 
tiszteletes, megláttuk újra azt a hadigépet, amelyet az előbb, de az is lehet, 
hogy másikat láttunk, jó messze a Kew Lodge felé elterülő réteken. Négy 
vagy öt kis fekete alak szaladt előtte a mezőség zöldesszürkeségén 
keresztül, s azonnal világos volt előttünk, hogy a marsbeli üldözi őket. Csak 
hármat lépett és már közöttük volt, mire az emberek minden irányban 
szanaszét szaladtak lábai elől. A marsbeli nem használta a pusztító hősugar 
át, hanem egyenkint felkapkodta s beledobálta őket a háta mögött emelkedő 
nagy érckasba, amely olyan volt, mint a munkások vállaira akasztott kosarak.
 Első ízben támadt bennem az a gondolat, hogy a marsbeliek talán nem is 
akarják elpusztítani a legyőzött emberiséget, hanem valami más szándékuk 
van vele. Egy pillanatig kővé dermedve álltunk, majd megfordultunk, és egy 
kapun keresztül fallal szegett kertbe menekültünk, belebukva egy 
szerencsénkre ott levő árokba. Itt hevertünk és suttogva is alig mertünk 
beszélni, míg a csillagok fel nem tűntek.
 Azt hiszem, éjjeli tizenegy óra volt, mikor annyira összeszedtük 
magunkat, hogy újra fölkerekedtünk. Arra nem volt bátorságunk, hogy az 
országúton folytassuk utunkat. A sövények mentén, ültetvényeken keresztül 
csúszva haladtunk; a tiszteletes jobb felé, én pedig bal felé tekintve, feszülten 
figyeltünk a marsbeliekre, akik, úgy látszott, valamennyien körülöttünk 
tanyáztak. Egyszerre egy fölperzselt fekete tisztáson, amely kihűlt hamuval 
volt tele, szanaszét heverő holttestekre bukkantunk. Fejük és törzsük 
rettenetesen össze volt égve, de lábaik és csizmáik csaknem sértetlenek 
maradtak. Körülbelül ötven lábnyira négy roncsolt ágyú és összezúzott 
ágyúkocsi mögött lovak tetemei hevertek.
 Sheen, úgy látszott, elkerülte a pusztítást, de csendes volt és elhagyott. 
Itt nem bukkantunk egy halottra sem, bár az éjszaka sokkal sötétebb volt, 
semhogy beláthattunk volna a mellékutakra is. A társam Sheenben egyszerre 
csak panaszkodni kezdett, hogy bágyadt és szomjas, és elhatároztuk, hogy 
próbát teszünk az egyik házzal.
 Az első ház, amelybe beléptünk, miután egy ideig bajlódtunk az ablakkal, 
egy félig szabadon álló kis villa volt. Ennivalót nem találtunk benne mást, 
csak egy darab száraz sajtot. De ivóvizet találtunk, s magammal vittem egy 
baltát is, mert azt hittem, hogy hasznát vehetem legközelebbi betörésünknél.
 Átvágtunk az országúton ott, ahol az út Mortlake felé fordul. Itt fehér ház 
állt, fallal szegett kert közepén; éléskamrájában egész halom élelmiszerre 
bukkantunk. Egy teknőben két egész kenyeret találtunk, azonkívül egy szelet 
nyers borjúhúst és egy fél ürüt. Azért írom le e dolgokat oly részletesen, mert 
sorsunk arra kényszerített, hogy két hétig ebből táplálkozzunk. Egy állvány 
alatt palacksörök álltak, és volt a kamrában két zsák zöldbab s néhány fej 
fonnyadt saláta is. Az éléskamra mosókonyhába nyílt, ahol tűzifa volt 
felhalmozva egy pohárszék mellett, amelyben tíz-tizenkét palack burgundit, 
egy csomó leves- és lazackonzervet s két doboz kétszersültet találtunk.

 Leültünk a sötétben a konyhában - világosságot gyújtani nem mertünk -, 
ettünk a kenyérből és az ürüből, s ittunk az egyik palack sörből. A tiszteletes, 
aki mindig annyira félénk és nyughatatlan volt, most csodálatos módon 
tovább akart indulni. Nagy üggyel-bajjal rávettem az evésre, hogy erejét 
összeszedhesse, mikor egyszerre bekövetkezett az az esemény, amelynek 
folytán foglyok lettünk.
 - Még nem lehet éjfél - szóltam, mire vakító élénkzöld fény lobbant fel 
körülöttünk. A konyhában egy percre tisztán látszott minden a zöldesfekete 
fényben, azután újra elsötétedett. Rögtön rá oly csattanás hallatszott, 
amilyent sem azelőtt, sem azóta sohasem hallottam. Egy szempillantás 
múlva hátam mögött tompa zuhanás, üvegcsörömpölés és a körülöttünk 
beomló faltörmelékek recsegése és ropogása hangzott; nyomban rá lehullott 
a mennyezet vakolata, ezer darabra törve fejünk fölött. Hosszában 
végigzuhantam a padlón, belevágódva a kályha fogójába és elkábultam. 
Amint a tiszteletestől megtudtam, hosszú ideig eszméletlenül hevertem. Mikor 
visszanyertem eszméletemet, újra sötétben voltunk, s a tiszteletes, akinek 
arca, mint később észrevettem, a homlokáról szivárgó vértől nedves volt, 
vízzel locsolgatott.
 Egy ideig nem tudtam visszaemlékezni arra, ami történt. Majd lassan 
eszembe jutott minden. Megsebzett halántékom sajogni kezdett.
- Jobban van? - kérdezte suttogva a tiszteletes.
Végre feleltem neki. Felültem.
 - Ne mozduljon! - szólt. - A padló tele van a pohárszékről lezuhant 
edények cserepeivel. Ha megmozdul, zajt csap, s azt hiszem, hogy azok kinn 
vannak.
 Oly csendben ültünk mind a ketten, hogy alig hallottuk egymás lélegzett. 
Halálos csönd volt körülöttünk; csak egyszer csúszott le csörömpölve 
közelünkben egy darab vakolat, vagy valami téglatörmelék. Kívülről, nagyon 
közel hozzánk, meg-megújuló érccsörömpölés hangzott be a konyhába.
- Hallotta? - szólt a tiszteletes, mikor nemsokára újra hangzott.
- Igen! - szóltam. - De mi lehet ez?
- Egy marsbeli! - felelt a tiszteletes.
Újra hallgatóztam.
- Nem a hősugár volt - szóltam elgondolkozva, s egy ideig csaknem azt 
hittem, hogy egy nagy hadigép ütközött bele a házba oly módon, mint az a 
másik, amelyet a sheppertoni toronyba láttam beleütődni.
 Helyzetünk oly rendkívüli, oly érthetetlen volt, hogy három-négy óra 
hosszáig, míg csak virradni nem kezdett, alig mertünk megmozdulni. S ekkor 
a fény nem az ablakon szűrődött be-az ablak fekete maradt -, hanem egy 
háromszögletű nyíláson, amely hátunk mögött támadt a falon egy gerenda s 
egy csomó törött tégla között. Most láttuk csak homályosan a konyha 
belsejét.
 Az ablakot betörte egy iszapos kerti földdarab, amely keresztülrepülve az 
asztal fölött, amely mellett ültünk, lábaink körül hevert. Kívül földhányás 
tornyosodott a magasba a ház mellett. Az ablakráma tetején leszakított 
csatornacső látszott. A padló tele volt összezúzott edénydarabokkal. A 
konyha vége, a ház felé, be volt törve, s amint a napfény besütött, 
nyilvánvalóvá vált, hogy a ház legnagyobb része összeomlott. A 
romhalmazzal élénk ellentétben állt a csinos, divatos halványzöld színű 
pohárszékállvány, amely alatt egy csomó réz- és bádogedény feküdt. A fal 
tapétája kék és fehér cseréputánzat volt, s egypár színes konyhaeszköz 
lógott a falon a tűzhely fölött.
 Amint jobban megvirradt, a fal résén keresztül egy marsbeli nagy testét 
láttuk, aki ha jól sejtem, őrt állt a még mindig izzó henger fölött. E látványra 
olyan óvatosan, amint csak tőlünk telt, a konyha világos részéből 
hátramásztunk a mosókonyha sötétségébe.
 Hirtelen fölvillant agyamban a történtek helyes magyarázata.
- Az ötödik henger - suttogtam. - A Marsról jött ötödik lövés zúzta össze a 
házat és temetett bennünket a romok alá!
A tiszteletes egy ideig némán állt, azután így suttogott:
- Isten irgalmazzon nekünk!
 Csakhamar hallottam, hogy magában siránkozik. Eltekintve ettől a 
hangtól, teljes csendben hevertünk a mosókonyhában. Alig mertem lélegezni, 
s tekintetemet a konyhaajtón beszűrődő gyönge fényre függesztettem. Éppen 
csak a tiszteletes szomorú, tojásdad arcát, gallérját és kézelőit láthattam. 
Kívül megkezdődött az érckalapácsolás, majd iszonyú ordítozás, és egy kis 
idő múlva sziszegés hallatszott, mintha valami gép kezdett volna működni. 
Mindez a legnagyobbrészt rejtélyes lárma meg-megújulva folytatódott, sőt 
amint az idő telt, mintha kissé erősbödött is volna. Majd szabályos zakatolás 
hallatszott, amelyet olyan rázkódás követett, hogy körülöttünk minden 
megrendült, s a pohárszék edényei csörömpölve ütődtek egymáshoz. A 
zakatolás és a rázkódás folytatódott. Egyszerre csak a fény elsötétült, s a 
kísértetiesen megvilágított konyhaajtó teljes feketeségbe borult.
 Több órán keresztül kuporogtunk némán, borzongva, míg figyelmünk 
végre ki nem merült, s el nem aludtunk...
 Arra ébredtem fel, hogy iszonyú éhes vagyok. Azt hiszem, hogy csaknem 
egy teljes napig aludtunk. Éhségem annyira tűrhetetlenné vált, hogy 
cselekvésre indított. Szóltam a tiszteletesnek, hogy táplálék után nézek, és az 
éléskamra felé botorkáltam. A tiszteletes nem felelt, de alig kezdtem enni, a 
gyönge zaj, amelyet okoztam, őt is mozgásba hozta, s csakhamar hallottam, 
hogy utánam mászik.

II.
Mit láttunk a romba dőlt házból?

 Evés után visszamásztunk a mosókonyhába. Itt bizonyára újra 
elszunnyadtam; mert mikor hirtelen felriadtam, egyedül voltam. A zakatolás 
és a rázkódás fárasztó kitartással folytatódott. Suttogva többször szólítottam 
a tiszteletest, végül a konyhaajtó felé botorkáltam. Még nappal volt, s a 
tiszteletes a szoba túlsó végén állt, a háromszögletű lyukhoz támaszkodva, 
amely a marsbeliekre nyílt. Vállait úgy felhúzta, hogy a fejét nem láthattam.
 Különféle zajt hallottam, mintha valami gépezet működött volna. A 
zakatoló dörömbölésekre meg-megrázkódott minden. A fal nyílásán keresztül 
egy fa tetejét láttam, amely a csendes esti égbolt aranyos, meleg kékségével 
érintkezett. Egy pillanatig mozdulatlanul néztem a tiszteletest, azután mászva 
közeledtem feléje, a legnagyobb óvatossággal lépkedve a padlót borító 
cseréptörmelék között.
 Megérintettem a lábát, mire úgy megriadt, hogy egy csomó vakolat kívül 
levált a falról, s hangos zuhanással a földre hullt. Megragadtam karját, attól 
tartva, hogy felkiált, s jó ideig mozdulatlanul lapultunk mind a ketten. Majd 
megfordultam, hogy megnézzem, mennyi maradt állva védővárunk falaiból. 
Ahol a vakolat levált, merőleges repedés támadt a romhalmaz között, 
úgyhogy egy gerendán óvatosan felhúzódva, a résen keresztül kinézhettem 
arrafelé, ahol a múlt éjjel nyugodt külvárosi országút húzódott. Óriási változás 
tűnt szemembe.
 Az ötödik henger minden bizonnyal a kellős közepébe zuhant annak a 
háznak, amelybe először behatoltunk. Az épület eltűnt, teljesen porrá 
zúzódott és szétszóródott a lökés erejétől. A henger sokkal mélyebben feküdt 
az eredeti alapzatnál, egy mély üregben, amely már sokkal nagyobb volt, mint 
az az üreg, amelybe Wokingban belepillantottam. Az üreg körül a rettenetes 
zuhanás erejétől a szó szoros értelmében szétfröccsent a föld s halmokban 
tornyosodott, amelyek elrejtették szemem elől a szomszédos házakat. Éppen 
olyan volt, mint mikor hatalmas kalapácsütés sújt az iszap közé. A mi házunk 
hátrafelé omlott össze. Homlokzata, még a földszinten is, teljesen romba dőlt; 
a konyha és a mosókonyha véletlenül megmaradt, iszapos romok közé 
temetve; óriási földtömegek zárták körül minden oldalról, csak a henger felé 
nyíló rész maradt szabadon, s ebben irányban valósággal a szélén függtünk 
annak a nagy kör alakú üregnek, amelynek készítésével foglalkoztak a 
marsbeliek. A heves zakatolás hátunk mögül hangzott, s újra meg újra 
ragyogó zöldes gőz szállt a magasba, mint valami fátyol, az előtt a kis nyílás 
előtt, ahonnan leskelődtünk.
 A henger az üreg közepén már megnyílt, s az üreg túlsó szélén az 
összezúzott s kavicshalmokkal födött bokrok között az esti égbolt felé 
meredve állt az egyik hatalmas hadigép. Gazdája nem volt benne. Eleinte, 
bár helyes lett volna, hogy először ezt írjam le, alig vettem észre az üreget és 
a hengert. Alig láttam egyebet, mint valami rendkívüli módon csillámló 
gépezetet, amely az üreg készítésével volt elfoglalva, és néhány különös 
teremtményt, amelyek lassan, kínosan mászkáltak az üreg közelében levő 
földhányásokon.
 A gépezet ragadta meg először a figyelmemet. Azóta munkagépnek 
nevezik az effajta gépezetet, és bonyolult szerkezetének tanulmányozása 
rengeteg erőfeszítésre ösztönözte már az emberi találékonyságot. Amint rám 
virradt, eleinte valami ércpók benyomását tette reám, amelynek öt csuklós, 
könnyen mozgó lába és számtalan tagozott emelője és rúdja van; testéből 
pedig tapogatószervek nyúlnak ki. Karjai legnagyobbrészt össze voltak 
húzva, de három hosszú tapogatójával egy csomó rudat, lemezt és gerendát 
halászott ki a hengerből, amelyek a henger burkolatát töltötték ki, és nyilván a 
falainak erősítésére szolgáltak. Amit kivett, a magasba emelte, azután letette 
a háta mögött levő tisztásra.
 Mozgása annyira gyors, bonyolult és annyira tökéletes volt, hogy eleinte, 
bár ércfényben csillámlott, nem is tartottam gépezetnek. A hadigépek is 
effajta gépek voltak és bámulatosán működtek; de a munkagéphez fogható 
dolgot nem ismerünk. Aki nem látta soha ezeket az ércszerkezeteket s csak a 
művészek rosszul elképzelt utánzásaira vagy a magamfajta szemtanúk 
tökéletlen leírására támaszkodik, az alig nyerhet tiszta képet erről az eleven 
valamiről.
 Jól emlékszem különösen egyre azok közül a röpiratok közül, amelyek 
mindjárt kezdetben megpróbáltak beszámolni a háborúról. Ebben a 
röpiratban volt egy illusztráció is. A művész nyilván futólag tanulmányozta az 
egyik hadigépet, de ezzel véget is ért a tudománya. A hadigépeket úgy 
mutatta be, mint fedett, merev háromlábúakat minden hajlékonyság vagy 
finomság nélkül, s a benyomásuk monoton és teljességgel megtévesztő volt. 
Ennek a röpiratnak igen nagy volt az olvasóközönsége, s én éppen ezért 
említem, hogy figyelmeztessem erre az olvasókat. A röpirat hadigépei éppoly 
kevéssé hasonlítottak a működésben levő marsbeliekhez, mint a bábuk az 
élő emberekhez. Véleményem szerint a röpirat sokkal jobb lett volna e nélkül 
az illusztráció nélkül.
 Eleinte, mint már említettem, a munkagépet nem is tartottam gépnek, 
hanem inkább valami csillámló burkolattal borított rákfajta teremtménynek, 
melynek agyrészét az a marsbeli képviselte, aki finom tapogatószerveivel a 
gépezet mozgását irányította. De csakhamar szemembe ötlött, hogy éppoly 
szürkésbarna, fényes, bőrszerű páncél födi, mint az üreg túlsó szélén csúszó-
mászó többi testeket, mire sejteni kezdtem ennek az ügyes munkának valódi 
mivoltát. Amint ennyire jutottam, érdeklődésem a többi lény felé, a valóságos 
marsbeliek felé fordult. Futólag láttam már őket, úgyhogy az első undorító 
benyomás nem zavarta többé megfigyelésemet. Azonkívül rejtve voltam, 
mozdulatlanul álltam, s nem volt semmi okom a sietségre.
 Most láttam, hogy képzelni sem lehetett náluk földietlenebb 
teremtményeket. Hatalmas kerek tömegek - vagy inkább fejek - voltak. 
Minden tömeg átmérője négy láb lehetett. A kerek testeken elöl arc volt. Az 
arcon nem voltak orrlyukak; úgy látszik, a marsbelieknek csakugyan nem is 
volt semmiféle szaglóérzékük; hatalmas fekete szempár s ez alatt húsos 
csőrféle látszott az arcon. A fej vagy test hátulján - alig tudom, hogy 
nevezzem - egyetlen szűk, dobhártyaszerű felület volt, melyről később a 
boncolás megállapította, hogy fül. A mi sűrűbb levegőnkben azonban alig 
vehették hasznát. A száj körül tizenhat, csaknem ostorszerű, nyúlánk 
tapogatószerv helyezkedett el két nyolcas csomóban. E csomókat később 
Howes professzor, a kiváló anatómus, sokkal megfelelőbben kezeknek 
nevezte. Amikor először láttam a marsbelieket, mintha csakugyan iparkodtak 
is volna e kezek segítségével fölemelkedni, csakhogy ez, tekintettel a földi 
viszonyok között megnövekedett súlyukra, természetesen nem sikerült nekik. 
Ésszerűen föltehetjük, hogy a Marson könnyedén járhattak-kelhettek rajtuk.
 
Itt jegyzem meg, hogy belső szervezetük, mint a későbbi boncolás 
kimutatta, csaknem ugyanilyen egyszerű volt. Szervezetük legnagyobb része 
az agy volt, melyből hatalmas idegek ágaztak ki a szemekbe, a fülbe és a 
tapogatószervekbe. A bonyolult tüdőbe torkollott a száj, volt továbbá szívük 
és véredényzetük. A külső bőr görcsös rángatózása elárulta, hogy a tüdő a 
sűrűbb légkörben s a Föld nagyobb gravitációs vonzásában nehézkesen 
működik.
 Ennyiből állt a marsbeliek egész szervezete. Csodálatos, legalábbis 
nekünk embereknek, hogy a bonyolult emésztési szervnek, amely a mi 
testünknek fő része, a marsbeliek szervezetében nyoma sem volt. Csupa fej 
voltak, csupa fej; beleik nem voltak. Nem ettek s még kevésbé emésztettek. E 
helyett más teremtmények friss, élő vérét fecskendezték be saját ereikbe. 
Magam is láttam ezt, a kellő helyen meg is fogom említeni. Azonban, bárha 
finnyásnak fogok is tűnni, nem vagyok képes leírni azt, amit nem tudtam 
végignézni sem. Legyen elég annyi, hogy még élő állatoknak, legtöbbször 
emberi lénynek a vérét fecskendezték be kis cső segítségével közvetlenül a 
befogadó ércsatornába...
 Kétségtelen, hogy ennek puszta gondolata is visszataszító számunkra, 
de ugyanakkor ne feledkezzünk meg arról sem, milyen visszataszítók 
lehetnek valami értelmes tengeri nyúl számára a mi húsevő szokásaink.
 A befecskendezés alkalmazásának fiziológiai előnyei tagadhatatlanok, ha 
arra a rettenetes emberi idő- és erőveszteségre gondolunk, amelyet az evés 
és az emésztési folyamat okoz. Testünk fele olyan mirigyekből, csövekből és 
szervekből áll, amelyek azzal vannak elfoglalva, hogy a legkülönbözőbb 
táplálékot vérré változtassák. Az emésztési folyamat s ennek hatása az 
idegrendszerre aláaknázza testi erőnket, és befolyásolja kedélyállapotunkat. 
Az emberek boldogan vagy nyomorultan járnak-kelnek aszerint, hogy 
egészséges vagy beteg-e a májuk, vagy épek-e a gyomormirigyeik. A 
marsbeliek a kedélyállapot és az izgalom szervi hullámzásától mentesek.
 Bizonyos, hogy nagy előszeretettel táplálkoztak emberi vérből. Ezt 
részben megmagyarázzák azoknak az áldozataiknak a maradványai, akiket a 
Marsról hoztak magukkal tápláléknak. Ezek a teremtmények, kezeinkbe került 
összezsugorodott maradványaikból ítélve, kétlábúak voltak. Porhanyós, 
szilíciumos csontvázuk csaknem a szilíciumos szivacsok vázához hasonlított. 
Gyönge izomzatuk volt. Hat láb magasak lehettek. Kerek, emelt fejük volt, s 
nagy szemeik csontos üregekben feküdtek. Úgy látszik, a marsbeliek kettőt-
hármat hoztak magukkal minden hengerben, s valamennyit megölték, mielőtt 
a földre érkeztek. Mindegy volt e kétlábúaknak, mert a mi bolygónkon, amint 
próbáltak volna kiegyenesedni, testük minden csontja összeroppant volna.
 Itt, ahol e leírással foglalkozom, kiegészítésül elmondok olyan további 
részleteket is, amelyekről ekkor ugyan még nem volt pontos fogalmunk, de 
amelyek nagyban elősegítik azt, hogy aki a marsbelieket nem ismeri, tisztább 
képet alkothasson magának e támadó lényekről.
 Három más rendkívüli fiziológiai különbség is volt közöttük és közöttünk. 
Szervezetük nem ismerte az alvást éppúgy, mint az emberi szív. Mivel az 
izomzat mechanizmusának felhasznált erejét nem kellett pótolniuk, az alvást, 
az életnek ezt az időszakos megszűnését nem ismerték. Úgy látszik, 
fáradságot egyáltalán nem, vagy csak igen kis mértékben éreztek. A földön 
sohasem mozoghattak erőlködés nélkül, de azért mindvégig folytonosan 
tevékenykedtek. Huszonnégy óra alatt huszonnégy órát dolgoztak, körülbelül 
úgy, mint a földi lények közül a hangyák.
 Másodszor, s ez a nemi különbségek világában fölöttébb csodálatosnak 
tűnik, a marsbeliek teljesen nem nélküliek voltak, s így nem volt bajuk azokkal 
a viharos izgalmakkal sem, amelyekből a nemi különbség miatt bőven kijut az 
embereknek. Most már bizonyos, hogy a háború alatt csakugyan született a 
földön egy kis marsbeli is. Mikor ráakadtak, oda volt nőve szülőjéhez, részben 
kicsírázva belőle, úgy, mint ahogy kicsíráznak a fiatal liliomhagymák, vagy az 
édesvízi polip-újszülöttek.
 Az emberből és általában véve valamennyi magasabbrendű földi állatból 
a szaporodásnak ez a módja kiveszett; de bizonyos, hogy Földünkön is ez 
volt a kezdetleges szaporodási mód. Az alsóbbrendű állatoknál, fel egészen a 
gerincesekhez legközelebb álló zsákpuhányokig, mind a két szaporodási mód 
előfordul egymás mellett; de végül a nemi szaporodás teljesen kiszorította a 
másik módot. A Marson ellenben nyilvánvalóan éppen a fordított folyamat 
játszódott le.
 Érdemes megemlíteni, hogy egy félig-meddig tudós hírében álló filozofáló 
író, jóval a marsbeliek megjelenése előtt, az emberi szervezetnek olyan 
átalakulását jósolta meg a messze jövendőben, amely nem nagyon tér el a 
marsbeliek tényleges szervezetétől. Jövendölése, emlékszem, 1893 
novemberében vagy decemberében jelent meg az azóta megszűnt Pall Mall 
Budgetben, és emlékszem arra is, hogy a Punch nevű Mars-korszak előtti 
folyóirat ki is csúfolta. Kimutatta az illető - bolondozó, tréfás hangon -, hogy a 
mechanikai készülékek tökéletesedése fölöslegessé teszi a lábakat, a kémia 
fejlődése pedig az emésztést; hogy olyanféle szervek, amilyen a haj, a külső 
orr, a fog, a fül, az áll, nem lesznek többé lényeges részei az emberi lénynek, 
s hogy a természetes kiválasztás a messze jövendőben állandóan 
korcsosítani fogja ezeket a szerveket. Csak az agyvelő marad továbbra is 
lényeges kellék. A test részei közül csak a kéznek van kilátása arra, hogy 
megmarad, mint „az agy tanítója és végrehajtó közege". Míg a test többi 
része elsorvad, a kéz egyre nagyobb lesz.
 Ebben a tréfás jövendölésben sok az igazság, és például kétségtelen, 
hogy a marsbeliek szervezetének állati oldalát az értelem csakugyan 
tökéletesen elnyomta. Nagyon valószínűnek tartom, hogy a marsbeliek 
némileg hozzánk hasonló lényekből származtak, oly módon, hogy testük többi 
részének rovására agyuk és kezeik fokozatosan kifejlődtek, az utóbbiak végül 
a finom tapogatószervek két csomójává alakulván át. Agyvelejük, test híján, 
természetesen fölöttébb önző, értelmes lénnyé vált, melyben nyoma sincs az 
emberi lény érzelmi alapjainak.
 A harmadik jelentős különbség e teremtmények szervezete és az emberi 
szervezet között olyan volt, amelyet az első pillantásra valószínűleg a legtöbb 
ember alárendelt jelentőségű részletkérdésnek tekintett volna. 
Mikroorganizmusok, amelyek a földön annyi kínt és bajt okoznak, vagy 
sohasem voltak a Marson, vagy a marsbeli tudomány már évezredekkel 
előbb végleg kipusztította őket. Száz meg száz baj, a földi lázak és ragályok, 
a sorvadás, a rákbajok, a kelések és más effajta betegségek sohasem 
zavarták életüket. És ha már a marsbeli és a földi élet különbségeiről 
beszélek, célzok itt röviden azokra a furcsa sejtelmekre is, amelyeket a 
„vörösfű" támasztott.
 A Mars növényvilágának uralkodó színe nyilvánvalóan nem a zöld, 
hanem az élénk vérvörös. Bizonyos, hogy a magvakból, amelyeket a 
marsbeliek szándékosan vagy véletlenül magukkal hoztak, minden egyes 
esetben vörös színű növényzet csírázott ki. De csak egyetlen marsbeli 
növény bírta többé-kevésbé eredményesen a versenyt a földi növényfajokkal. 
S ez az, amelyet a nép „vörösfű"-nek nevez. A vörösfű kérészéletű folyondár, 
s növését csak kevesen látták. Egy ideig azonban csodálatos életerővel és 
bujasággal tenyészett. Fogságunk harmadik vagy negyedik napján ellepte az 
üreg oldalait, s kaktusszerű ágai kárminszínű kerettel vonták be 
háromszögletű ablakunk széleit. Később láttam, hogy magvaival be volt vetve 
az egész vidék, különösen olyan helyeken, ahol vízfolyás volt.
 A marsbeliek hallószerve egyetlen kerek dob volt, fej-testüknek hátulján. 
Szemük látóereje nemigen különbözött a mieinkétől, kivéve azt a körülményt, 
hogy Philips szerint a kéket és az ibolyát feketének látták. Szinte elfogadottá 
vált az a vélemény, hogy hangokkal és tapogatószerveik mozgatásával 
érintkeztek egymással. Ezt állítja például az az ügyes, de sebtében 
összeállított röpirat is (nyilvánvalóan olyan valaki írta, aki nem volt 
szemtanúja a marsbeliek tevékenységének), amelyet már említettem, s amely 
mindmáig fő forrása volt a marsbeliekre vonatkozó tudnivalóknak. Nincs élő 
ember, aki annyit látta volna a marsbelieket munkálkodásuk közben, mint én. 
Véletlen csak, hogy így történt, de ez tény. És én kijelentem, hogy hosszú 
időn át közelről megfigyeltem őket s láttam, amint négyen, öten, sőt egy ízben 
hatan nehézkesen mozogva, a legbonyolultabb munkákat végezték együtt, 
minden hang vagy taglejtés nélkül. Sajátos kiabálásuk mindig táplálkozásukat 
előzte meg; e kiabálásban nem volt semmiféle moduláció, s azt hiszem, hogy 
nem is az érintkezés közvetítésére szolgált, hanem egyszerűen a levegő 
kileheléséből eredt, mikor a szívó táplálkozási művelethez készülődtek. 
Bizonyos mértékben jogom van arra a föltevésre, hogy a pszichológiának 
legalább az alapvető fogalmaival tisztában vagyok, s nincs, amiről jobban 
meg volnék győződve, mint arról, hogy a marsbeliek minden fizikai közvetítés 
nélkül cserélték ki gondolataikat. S mondhatom, nagy elfogultságot kellett 
leküzdenem, hogy e meggyőződést magamévá tegyem. A marsbeliek 
támadása előtt ugyanis, amint egyik-másik olvasóm tán emlékezik is, 
bizonyos hevességgel írtam a telepátia ellen.
 
A marsbeliek nem viseltek ruhát. Felfogásuk a díszről és az illemről 
szükségszerűen eltért a mi felfogásunktól; s nemcsak az időjárás 
változásaival szemben voltak nyilvánvalóan sokkal kevésbé érzékenyek, mint 
mi, hanem úgy látszik, hogy az egyéb viszontagságok sem ártottak 
egészségüknek. De ha ruhát nem is viseltek, annál inkább kitűnt fölényük az 
ember fölött mindabban a másféle művészi járulékban, amellyel testüket 
kiegészítették.
 Mi emberek kerékpárainkkal, korcsolyáinkkal, lilienthali lebegő-
gépeinkkel, ágyúinkkal, botjainkkal s több efféle dolgainkkal éppen a 
kezdetén vagyunk annak a fejlődésnek, amelyen a marsbeliek már 
keresztülmentek. Puszta aggyá váltak, szükségleteiknek megfelelő különböző 
testeket hordva magukkal úgy, ahogyan az ember különböző ruhát hord; ha 
siet, kerékpárra ül; ha eső esik, ernyőt nyit. Eszközeikben talán az a különös 
tény a legcsodálatosabb, hogy ami az ember mechanikai találmányainak 
uralkodó vonása, azt nélkülözik, kerekek nincsenek rajtuk; amit csak 
magukkal hoztak a földre, mindabban nyoma sincs a kerék használatának. 
Pedig ahol helyváltoztatásról van szó, legalábbis ezt várná az ember. 
Érdekes, hogy maga a Természet a ml Földünkön sem alkalmazta soha a 
kereket, vagy ha igen, a fejlődés folyamán többre becsült más eszközöket. 
Szinte hihetetlen, hogy a marsbeliek a kereket nem ismerték volna. De 
nemcsak ennek a használatát kerülték, hanem rendkívül ritkán alkalmazták a 
szilárd vagy relatív szilárd sarkpontot, egy síkra korlátozott körmozgásokkal. 
Gépezeteiknek csaknem valamennyi eleme szépen hajlított, keskeny 
vápákon ide-oda sikló részeknek egy-egy bonyolult rendszere. S ha már 
benne vagyok a részletekben, megemlítem, hogy gépeik hosszú emelőit 
ruganyos tokban elhelyezett korongok izomrendszer-utánzata hozza 
mozgásba. E korongok, valahányszor keresztülfut rajtuk a villamosáram, 
polarizálódnak és szorosan s erősen egymáshoz tapadnak, így jön létre az az 
állati mozgáshoz hasonló csodálatos mozgás, amely annyira lesújtotta s 
megzavarta az emberi szemlélőt. Mikor először pillantottam ki a résen, efféle 
izomutánzatokat láttam abban a rákhoz hasonló munkagépben, amely az 
üreg kiürítésével foglalkozott. Látszólag összehasonlíthatatlanul több élet volt 
benne, mint a valóságos marsbeliekben, akik rajta túl lihegve hevertek az 
alkonyati világosságban, erőtlenül mozgatva tapogatószerveiket, elgyöngülve 
a térben megtett óriási úttól.
 Mialatt e gyönge mozgásokra figyeltem a napfényben, szemügyre véve 
alakjuk minden különös részletét, a tiszteletes hevesen megrántva karomat, 
figyelmeztetett, hogy ő is jelen van. Visszafordultam s komor ábrázatán, 
néma, de beszédes ajkán láttam, hogy a rés után vágyakozik, amelyen 
egyszerre csak egyikünk pillanthatott ki. Egy darabig abbahagytam a 
megfigyeléseket, s ezalatt ő élvezte ezt az előjogot.
 Mikor újra kitekintettem, a szorgalmas munkagép az üregből kiszedett 
géprészeket saját magához hasonló készülékké illesztette már össze; s balra 
lejjebb egy kis, működésben levő ásógépet vettem észre, amely zöld 
gőzgomolyokat lökve ki magából, az üreg körül járt munkálkodva. 
Kiszélesítette az üreget, és rendszeresen, óvatosan töltést emelt körülötte. Ez 
okozta azokat a szabályos csapkodásokat és ritmikus rázkódásokat, 
amelyekre menedékünk romjai meg-megremegtek. Munka közben sivított és 
ordított. Amennyire kivehettem, a gép körül nyoma sem volt irányító 
marsbelinek.

III.
A fogság napjai

 Egy második hadigép közeledése visszaűzött leshelyünkről a 
mosókonyhába, mert féltünk, hogy a marsbeli a magasból megpillanthat 
bennünket a torlasz mögött. Később nemigen tartottunk ettől, mert rájöttünk, 
hogy a vakító napfényben levő szem menedékhelyünket koromsötétnek látja; 
de eleinte a közeledés legegyszerűbb jelére nagy szívdobogással 
menekültünk a mosókonyhába. De bármilyen rémítő veszély fenyegetett, 
kíváncsiságunkat nem tudtuk legyőzni. S most szinte bámulattal gondolok 
arra, hogy bár az éhhalál vagy esetleg ennél még borzasztóbb elpusztulás 
veszedelme fenyegetett, mégis elkeseredett harcot folytattunk a kitekintés e 
szörnyű előjogáért. Groteszk léptekkel mértük fel a konyhát, tele égő 
kíváncsisággal attól félve, hogy zajt csapunk. Azon a néhány hüvelyknyi 
veszedelmes területen verekedtünk, lökdösődtünk, taszigáltuk egymást.
 
Bizonyos, hogy hajlamaink, észjárásunk és cselekvési módunk 
semmiképp sem fért össze. A veszély és az elszigeteltség még inkább 
fokozta ezt az összeférhetetlenséget. Már Hallifordban meggyűlöltem 
gyámoltalan jajgatását, ostoba nyakasságát. Vég nélküli mormogó monológjai 
teljesen megakadályoztak abban, hogy valami menekülési módot kieszeljek, 
s olykor-olykor valósággal az őrület szélére kergetett. Annyira híjával volt az 
önfegyelemnek, mint egy együgyű némber. Órák hosszat el tudott sírni, s azt 
hiszem, hogy az életnek ez az elkényeztetett gyermeke azt gondolta, hogy 
gyönge könnyeinek van valami haszna. És én ott ültem a sötétségben, 
képtelenül arra, hogy kivonjam elmémet e zavaró tényezők hatása alól. 
Többet evett, mint én, hiába bizonygattam neki, hogy életben maradásunk 
egyetlen reménye az, hogy addig, míg a marsbeliek az üreggel el nem 
készülnek, a házban tartózkodjunk, s hogy e hosszú várakozás alatt 
csakhamar bekövetkezhet az a perc, amikor hiányát fogjuk érezni a 
tápláléknak. Hosszabb időközökben meggondolatlanul nagyokat evett és 
ivott, s csak keveset aludt.
 Amint teltek a napok, szörnyű gondatlansága annyira fokozta szorult 
helyzetünk veszedelmét, hogy bármennyire undorított is a dolog, 
fenyegetéshez s végül veréshez folyamodtam. Ez egy időre kijózanította. De 
azok közül a ravasz találékonysággal telt, gyönge emberek közül való volt, 
akik nem törődnek sem istennel, sem emberrel, sőt nem törődnek saját 
magukkal sem, a büszkeséget nem ismerik, félénk, vérszegény, gyűlölködő 
lelkek.
 Kellemetlen számomra visszaemlékezni és leírni ezeket a dolgokat, de 
azt akarom, hogy történetemből ne maradjon ki semmi. Az, aki megmenekült 
az élet sötét és rémületes látványaitól, brutalitásomat, a végső tragédiát 
előidéző dühkitörésemet nagyon könnyen elítélheti; mert az ilyen ember 
mindenkinél jobban tudja azt, mi az igazságtalanság, de sejtelme sincs arról, 
mire képesek az agyonkínzottak. Akik azonban árnyékot járva, végül 
eljutottak a dolgok alapjaihoz, azokban több lesz az irgalom.
 S mialatt mi belül suttogva végigküzdöttük sötét, homályos vitánkat, étel 
és ital után kapkodva, verekedve, azalatt kívül a rettenetes június irgalmatlan 
napfényében a marsbeliek tovább folytatták különös, csodás munkájukat az 
üregben.
 Hadd térjek vissza akkori új tapasztalataimra. Hosszú idő múlva mertem 
csak visszatérni leshelyemre. A jövevények ezalatt nem kevesebb mint 
három hadigép gazdáival erősbödtek. Ez utóbbiak új eszközöket hoztak 
magukkal, amelyek rendben ott álltak a henger körül. A második munkagép 
már készen állt, és azzal volt elfoglalva, hogy az egyik új készüléknek 
szolgáljon. Ez hatalmas tejeskannához hasonló test volt, amely fölött körte 
alakú tartály ingott ide-oda, s amelyből fehér por ömlött egy alul levő kerek 
medencébe.
 Az ingó mozgást a munkagép egyik tapogatószerve hozta létre. A 
munkagép két, ásásra való kezével nagy göröngytömeget ásott ki és dobott 
bele a körte alakú tartályba, egy másik karjával pedig időnként kinyitott egy 
ajtót, és kormos fekete salakot tisztított le a gép középső részéről. Más 
acéltapogató a port a medencéből barázdás csatornán keresztül egy másik 
tartály felé irányította, amelyet a kékes porsánc elfödött szemeim elől. E 
láthatatlan tartályból vékony zöld füstszalag emelkedett merőlegesen a 
csendes levegőbe. Amint nézegettem, a munkagép halk csengéssel 
kinyújtotta egyik összecsukható tapogatóját, mely egy pillanattal előbb csonka 
kilógó része volt csak neki, s a vége csakhamar eltűnt a göröngysánc mögött. 
A következő pillanatban fehér alumíniumrudat emelt föl, amely még érintetlen 
volt s vakító fényben ragyogott, és letette az üreg szélén álló, egyre növekvő 
rúdhalomra. A szürkülettől a csillagos éjszaka beálltáig ez az ügyes gép 
többet csinált száz rúdnál a nyers göröngyből, s a kékes porsánc folyton 
emelkedett, míg végül az üreg száját el nem érte.
 E gépek gyors, bonyolult mozgása és gazdáik tehetetlen, lihegő 
ügyetlensége között oly szembeszökő volt az ellentét, hogy napokon 
keresztül újra és újra azt kérdeztem magamtól, hogy valóban ez utóbbiak-e 
az élőlények.
 Éppen a tiszteletes nézett ki a nyíláson, mikor az első embereket hozták 
az üregbe. Én lenn ültem összekuporodva, feszült figyelemmel hallgatózva. A 
tiszteletes hirtelen visszahökkent, és én attól tartva, hogy észrevettek 
bennünket, ijedten összekuporodtam. A tiszteletes lemászott a romhalmazról 
s mellém kuporodva a sötétségben, tagolatlan hangokat ejtett heves 
taglejtések közben, úgyhogy egy percre rám is átragadt rémülete. Csak 
kezével intett, hogy lemond a nyílásról; s kíváncsiságom csakhamar akkora 
bátorságot öntött belém, hogy fölkeltem, keresztüllépve rajta, s 
felkapaszkodtam a nyíláshoz. Eleinte nem láthattam, mi lehet az oka 
rémületének. A szürkület beállófélben volt, a kis csillagok alig látszottak, de 
az üreget fényesre világította az alumíniumgyártás libegő zöld tüze. Az egész 
kép, szörnyen fárasztva a szemet, libegő zöld lángok és ide-oda mozgó 
rozsdásfekete árnyak keveréke volt. E tömkeleg felett s rajta keresztül 
denevérek röpködtek, minderre ügyet sem vetve. A nehézkesen mozgó 
marsbeliek már nem látszottak, mert a kékeszöld porrakás annyira 
emelkedett, hogy elfödte őket; s az üreg sarkában egy hadigép állt, 
összehúzott, megkurtított lábakon. A gép csengő lármája közben egyszerre 
csak úgy rémlett, mintha emberi hangokat hallottam volna. Eleinte azt hittem, 
hogy tévedek.
 Összekuporodtam, megfigyelve a hadigép minden részletét, s most 
először győződtem meg róla teljesen, hogy a csuklya csakugyan marsbelit 
rejt magában. Mikor a zöld lángok a magasba lobbantak, láttam bőrének 
olajos csillámlását és szemeinek ragyogását. Egyszerre csak ordítást 
hallottam, s láttam, amint egy hosszú tapogató a gép válla fölött belenyúlt a 
hátán púposodó kis ketrecbe, ahonnan valami hevesen ellenkező, rejtelmes 
fekete tömeget emelt a magasba a csillagok felé. Mikor a fekete tárgy megint 
lefelé ereszkedett, észrevettem a zöld világítás mellett, hogy egy férfi volt. 
Egy pillanatra tisztán látható volt. Erős, vöröses, jól öltözött, középkorú férfi 
volt, aki három nappal ezelőtt minden bizonnyal mint nagytekintélyű ember 
járt a világban. Láttam kimeredt szemeit s az inggombjaira s óraláncára hulló 
fénysugarakat. Eltűnt a domb mögött, és egy pillanatig csend volt. De 
csakhamar ordítás és a marsbeliek elnyújtott örömujjongása volt hallható...
 Lecsúsztam a romhalmazon, talpra ugrottam s kezeimet két fülemre 
szorítva, visszarohantam a mosókonyhába. A tiszteletes, aki kezeit feje fölé 
kulcsolva, némán kuporgott, felnézett, amint elsiettem mellette, hangosan 
felkiáltott és utánam rohant.
 Akkor éjjel, amint a mosókonyhában leselkedtünk, eltelve borzadállyal, 
bár úgy éreztem, sürgősen cselekednünk kéne, hasztalanul próbáltam 
bármilyen menekülési tervet kieszelni; később, a második napon, nagyon 
világosan fontolóra tudtam venni helyzetünket. A tiszteletes képtelen volt 
minden megbeszélésre; a rendkívüli ijedelmek hatása alatt erőszakos 
ösztönök rabja lett, józan eszét és előrelátását pedig elvesztette. Valósággal 
állati színvonalra süllyedt alá. Én azonban annál jobban megembereltem 
magam. Amint a tényeket áttekintettem, úgy rémlett, hogy bármennyire 
félelmetes a helyzetünk, még sincs okunk teljes csüggedésre. Menekülésünk 
fő reménye az a lehetőség volt, hogy a mars-béliek csak ideiglenes tábornak 
akarják használni az üreget. Vagy ha állandó táborhely lesz is, esetleg nem 
fogják szükségesnek tartani, hogy folyton őrizzék, úgyhogy alkalmunk nyílhat 
esetleg a menekülésre. Meghánytam-vetettem gondosan azt a lehetőséget is, 
nem áshatnánk-e utat magunknak az üreggel ellenkező irányban. De az az 
eshetőség, hogy valami őrt álló hadigép szemei előtt bukkanhatunk ki a 
szabadba, eleinte túlságosan rettenetesnek látszott. Aztán meg ásni is 
egészen magamnak kellett volna. A tiszteletes bizonyára nem segített volna.
 Ha jól emlékszem, a harmadik nap láttam a megölt legényt. Ez volt az 
egyetlen alkalom, amikor közvetlenül láttam a marsbelieket táplálkozni. E 
tapasztalat után kerültem a falrést a nap túlnyomó részében. A 
mosókonyhába mentem, eltávolítottam az ajtót s néhány órát ásással 
töltöttem, olyan halkan használva fejszémet, amint csak tőlem telt. De amint 
pár láb mélységű lyukat ástam, a porhanyós föld zajt csapva beomlott, 
úgyhogy nem mertem folytatni a munkát. Elvesztettem bátorságomat, s 
hosszú ideig a mosókonyha padlóján hevertem, nem merve mozdulni sem. 
És most már teljesen lemondtam arról a gondolatról, hogy utat ásva 
meneküljünk.
 Hogy milyen benyomást tettek rám a marsbeliek, arra jellemző az a 
körülmény, hogy eleinte nemigen vagy egyáltalán nem is reménykedtem 
abban, hogy úgy fogunk megmenekülni, hogy a marsbelieket emberi 
erőfeszítéssel legyőzik majd. Csak a negyedik vagy ötödik éjjel hallottam 
olyasféle hangot, amely heves ágyúzáshoz hasonlított.
 Késő éjszaka volt, s a hold fényesen ragyogott. A marsbeliek félrevitték 
az ásógépet, s egy hadigépen kívül, amely az üreg távolabbi töltésén állt és 
egy munkagépen kívül, amely közvetlenül leshelyem alatt működött az üreg 
egyik sarkában, úgyhogy nem is láthattam, a hely elhagyatott volt. Kivéve a 
munkagépből eredő sápadt ragyogást, a rudakat és a fehér holdvilágos 
foltokat, az üreg sötétségbe borult, és eltekintve a munkagép éles 
csengésétől, egészen csendes lett.
 Gyönyörű, derült éjszaka volt. Kivéve egyetlenegy bolygót, úgy látszott, a 
Hold maga vette birtokába az egész égboltot. Kutyaugatást hallottam, s ez a 
barátságos hang indított a hallgatózásra. Hallottam is aztán egészen tisztán 
egy tompa dördülést, tökéletesen olyat, mint a nagy ágyúk hangja. Hat 
dördülést számláltam meg egymás után, hosszú idő múlva újra hatot, és ez 
volt minden.

IV.
A tiszteletes halála
 
Fogságunk hatodik napján történt, hogy utoljára pillantottam ki a résen, és 
csakhamar egyedül találtam magam. A tiszteletes ahelyett, hogy szorosan 
mellém húzódva megpróbált volna a leshelytől eltávolítani, visszament a 
mosókonyhába. Hirtelen egy gondolat villant át az agyamon. Gyorsan, 
nyugodtan visszamentem a mosókonyhába. A sötétségben hallottam, hogy a 
pap iszik. Feléje kaptam a sötétben, s ujjaim egy palack burgundit ragadtak 
meg.
 Néhány percig verekedtünk. A palack leesett a padlóra s összetört. Erre 
abbahagytam a küzdelmet s fölemelkedtem. Lihegve, fenyegetőzve álltunk 
egymással szemben. Végül közötte és a táplálék között helyezkedtem el, és 
kijelentettem neki azt az elhatározásomat, hogy erős fegyelmet fogok tartani.
 Felosztottam az eleséget az éléskamrában annyi részre, hogy tíz napig 
elég legyen. Azt akartam, hogy a pap ezen a napon ne egyék többet. Délután 
gyönge erőfeszítést tett, hogy a táplálékhoz jusson. Én elszunnyadtam; de 
egy pillanat sem telt bele, már fölébredtem. Egész nap és egész éjjel szemtől 
szemben ültünk egymással, én kimerültén, de elszántan; ő sírva és éhségről 
panaszkodva. Tudom, hogy egy éjszaka és egy nap volt, de akkor úgy 
tetszett - s úgy tetszik most is nekem -, mintha végtelen hosszú idő lett volna.
 Így tehát összeférhetetlenségünk nyílt harcban végződött. Két hosszú 
napig fojtott hangon s ökleinkkel küszködtünk. Volt idő, mikor hízelgő 
szavakkal lelkére beszéltem, sőt egyszer meg akartam vesztegetni az utolsó 
üveg burgundival, mert esővíz-szivattyúnk volt, amelyből vizet szerezhettem. 
De sem erőszaknak, sem szép szónak nem volt foganatja; valóban 
elvesztette már józan eszét. Nem akarta abbahagyni sem a táplálék 
megszerzéséért indított támadásait, sem lármás fecsegését. Nem akarta 
szem előtt tartani a legelemibb elővigyázatosságot sem, mely arra irányult, 
hogy fogságunk elviselhető legyen. Lassacskán kezdtem belátni, hogy elméje 
teljesen elborult, s hogy egyetlen társam e szűk, egészségtelen sötétségben 
egy tébolyodott:
 Egy-egy határozatlan emlékemből ítélve, hajlandó vagyok azt gondolni, 
hogy saját elmém is el-elkalandozott olykor-olykor. Csodás, félelmetes álmok 
rohantak meg, valahányszor elaludtam. Furcsán hangzik, de csaknem azt 
hiszem, hogy a tiszteletes gyöngesége és őrültsége óvott és erősített meg 
engem annyira, hogy épeszű maradtam.
 A nyolcadik napon a pap suttogás helyett hangosan kezdett beszélni, és 
semmivel sem tudtam rábírni, hogy maradjon csendben.
 - Igazságos, óh, Istenem! - ismételgette újra meg újra. - Igazságos dolog. 
Engem sújtson s enyéimet a bűnhődés. Vétkeztünk, célt tévesztettünk. 
Szegénység volt, szomorúság volt mindenütt; a szegényeket a porba tiporták, 
és én békességben tudtam élni. Jóleső ostobaságot prédikáltam - Istenem, 
milyen ostobaságot! -, mikor föl kellett volna állnom, ha meg is haltam volna s 
rájuk kellett volna kiáltanom: tartsatok bűnbánatot! - bűnbánatot!... Ti 
elnyomói a szegényeknek és nyomorultaknak...
 Majd hirtelen rácsapott az eleségre, amelytől eltiltottam. Kért, könyörgött, 
sírt és végül fenyegetőzött. Elkezdett hangosabban beszélni; kértem, ne 
tegye. Észrevette, hogy ezzel hat rám; fenyegetőzni kezdett hát, hogy 
kiabálni fog, és ránk szabadítja a marsbelieket. Eleinte megijedtem ettől, de a 
legkisebb engedmény hihetetlenül csökkentette volna a menekülés reményét. 
Nem engedtem hát neki, bár nem voltam bizonyos benne, nem teszi-e meg, 
amivel fenyegetett. De aznap, annyi bizonyos, nem tette meg. Csaknem az 
egész nyolcadik és kilencedik napon keresztül folyton emelkedő hangon 
fenyegetőzött, könyörgött; könnyezve siránkozott, mert hogy az Urat lustán, 
tettetve szolgálta, Valósággal szánalomra gerjesztett. Majd egy darabig aludt, 
azután újult erővel kezdte, olyan hangosan, hogy kénytelen voltam 
félbeszakítani.
- Legyen csendben! - könyörögtem.
 Térdére emelkedett, mert eddig a rézedények mellett ült a sötétben.
- Nagyon is sokáig voltam csendben - szólt olyan hangon, amelynek 
okvetlenül el kellett hallatszania az üregig -, és most saját magam ellen kell 
tanúskodnom. Jaj e hitetlen városnak! Jaj! jaj! jaj! jaj! jaj! jaj! a Föld lakóinak!
 - Elhallgasson! - szóltam, talpra ugorva s rettegve, hogy a marsbeliek 
meghallanak bennünket. - Az Isten szerelméért...
- Nem! - kiáltotta a tiszteletes torkaszakadtából, szintén felállva s karjait 
kiterjesztve. - Beszélek! Az Úr szava nehezedett rám.
Három lépéssel a konyhaajtóhoz ugrott.
- Magam ellen kell tanúskodnom. Megyek. Már nagyon is sokáig 
késlekedtem.
 Kinyújtottam a kezemet és levettem a falon függő nagy konyhakést. Egy 
pillanat múlva utánaugrottam. Félelmemben kegyetlen lettem. A konyha 
közepe táján utolértem. Az emberszeretet végső fellobbanásában 
megfordítottam a kés pengéjét, s vastag nyelével sújtottam le rá. Arccal 
előrebukott, hosszában a földre. Megbotlottam benne, s lihegve megálltam. 
Csendesen feküdt.
 Hirtelen zajt hallottam kívülről, leváló vakolat zuhanását, s a 
háromszögletű nyílás a falban elsötétedett. Felnéztem s láttam, hogy az egyik 
munkagép alsó felülete közeledik lassan a lyukhoz. Egyik fogásra szolgáló 
karja a romok közt mozgott ide-oda; egy másik karja pedig az utat tapogatta a 
lehullott gerendák fölött. Kővé meredve bámultam rá. Egy üveglemezfélén 
keresztül, a test széléhez közel, egy marsbeli arcát és szúrós, nagy, fekete 
szemeit láttam, majd egy tapogatószerv hosszú érckígyója nyúlt be, lassan 
tapogatózva, a lyukon keresztül.
 Erőlködve megfordultam, keresztülbotorkáltam a tiszteletesen, és 
megálltam a mosókonyha ajtajában. A tapogatószerv körülbelül két yardnyi 
hosszúságban bent volt már a szobában, ahol furcsa, hirtelen mozdulatokkal 
ide-oda tekergett. Egy darabig elbűvölve álltam e lassú, rángatózó mozgás 
láttára. Majd halk, rekedt kiáltással keresztültörtettem a mosókonyhán. 
Minden tagom remegett; alig tudtam megállni lábamon. Kinyitottam a 
fáskamra ajtaját, s megállva a sötétségben, a gyöngén megvilágított ajtón át 
a konyhába bámultam, s hallgatóztam. Vajon meglátott-e a marsbeli? Mit 
csinálhat most?
 Valami nagyon nyugodtan ide-oda mozgott a konyhában: újra meg újra 
nekiütődött a falnak, s mozgás közben gyönge érczörgést hallatott, mint mikor 
a karikára fűzött kulcsokat megrázzák. Majd hallottam, amint valami súlyos 
test - sajnos nagyon is jól tudtam, mi - vonszolódott a konyha padlóján 
keresztül a nyílás felé. Ellenállhatatlanul vonzott valami, hogy az ajtóhoz 
kússzak, ahonnan kileskelődtem. Láttam, amint a százkarú munkagépben ülő 
marsbeli a külső nap fényében ragyogó háromszögű nyílásban a tiszteletes 
fejét vizsgálta. Egyszerre arra gondoltam, hogy annak az ütésnek a nyomáról, 
amelyet én mértem rá, rá fog jönni az én jelenlétemre.
 Visszamásztam a fáskamrába, magamra csuktam az ajtaját, s amilyen 
zajtalanul csak lehetett, elrejtőztem a fadarabok és a szén között. Közbe-
közbe mereven hallgatóztam, nem dugta-e keresztül a marsbeli tapogatóját 
újra a nyíláson.
 Nemsokára újra hallatszott a gyönge érccsörgés. Szinte láttam, amint 
lassan tapogatózik a konyhában. Csakhamar közelebbről hallottam, a 
mosókonyhából, amint megítélhettem. Azt gondoltam, nem lesz elég hosszú 
ahhoz, hogy hozzám elérjen. Nem fogytam ki az imádságból. Mellém ért, 
gyöngén kaparászva a fáskamra ajtaja körül. Csaknem elviselhetetlen, 
végtelennek látszó várakozás következett; majd hallottam, amint a kilincset 
tapogatta. Megtalálta az ajtót! A marsbeli ismerte az ajtót!
 Talán egy percig kínlódhatott a zárral, s azután kinyílt az ajtó.
 A sötétségben éppen hogy kivehettem, amint a tapogatószerv - legjobban 
elefántormányhoz hasonló - felém tekergett, megérintve s megvizsgálva a 
falat, a szenet, a fát és a kamra tetejét. Mintha valami fekete féreg mozgatta 
volna ide-oda vak fejét.
 Egyszer még a csizmám sarkát is megérintette. Hajszál híja volt, hogy fel 
nem sikoltottam; beleharaptam a kezembe. Egy ideig elcsendesedett. Azt 
gondoltam, hogy visszahúzódott. Egyszer csak hirtelen koppanással 
megfogott valamit - már azt hittem, hogy engem -, s úgy látszott, távozik a 
kamrából. Az első pillanatban nem voltam biztos benne, mi történt. Bizonyára 
elvitt egy széndarabot, hogy megvizsgálja.
 Éltem az alkalommal s kissé megváltoztattam helyzetemet, mert már 
szinte görcs fogott el; azután hallgatóztam. Szenvedélyes imákat suttogtam 
biztonságomért.
 Csakhamar hallottam, hogy a lassú, óvatos zaj újra felém közeledik. 
Lassacskán nyomult közelebb, közelebb, kaparászva a falakon és tapogatva 
a bútorokat. Miközben bizonytalanul várakoztam, a tapogatószerv élesen 
odaütődött a kamra ajtajához és bezárta, Hallottam, hogy bemegy az 
éléskamrába, A kétszersült dobozok meg-zörrentek, egy palack összetört, és 
azután erős ütés érte a fáskamra ajtaját. Erre csend következett, amely 
végtelennek tűnő várakozásba olvadt bele.
Eltávozott?
Végül föl kellett tételeznem, hogy el.
 Nem jött be többé a mosókonyhába, de én az egész tizedik napon ott 
hevertem a szűk sötétségben, szén és fa közé temetve, s nem volt 
bátorságom még arra sem, hogy kimásszak vizet inni, bár rettenetesen 
szomjaztam. Bekövetkezett a tizenegyedik nap, mielőtt kimerészkedtem 
bizonyos helyemről.

V.
A csend

 Legelőször is jól bezártam a konyha és a mosókonyha közötti ajtót, s 
csak azután mentem az éléskamrába. De az éléskamra üres volt; eltűnt az 
eleség minden morzsája. Bizonyára a marsbeli vitt el mindent az előző 
napon. E fölfedezésre eleinte kétségbeestem. A tizenegyedik és a 
tizenkettedik napon sem nem ettem, sem nem ittam.
 Szám és torkom kiszáradt, erőm észrevehetően fogyott. Kétségbeesve, 
nyomorultan ültem a mosókonyha sötétjében. Eszem folyton az evésen járt. 
Azt hittem, megsüketültem, mert az a zajos mozgás az üreg tájáról, amelyhez 
már hozzászoktam, teljesen megszűnt. Éreztem, hogy nem volna elég erőm 
odamászni zajtalanul a leshelyhez, mert különben odamentem volna.
 A tizenkettedik napon a torkom már annyira égetett, hogy kockáztatva a 
marsbeliek fellármázását, nekiestem a csatorna mellett álló nyikorgó 
szivattyúnak, s felhajtottam két pohár fekete, poshadt esővizet, A víz nagyon 
felfrissített, s mikor a szivattyúzás lármájára semmiféle kutató tapogatószerv 
nem mutatkozott, egészen felbátorodtam.
 E napokban sokat gondoltam, zavartan, összevissza, a tiszteletesre s 
halálának körülményeire.
 A tizenharmadik napon még több vizet ittam, elszunnyadtam és 
összefüggéstelenül gondoltam hol az evésre, hol a menekülés határozatlan 
lehetőségeire. Valahányszor elszunnyadtam, irtóztató látomásokról 
álmodtam, a tiszteletes haláláról, vagy nagyszerű lakomákról: de alva úgy, 
mint ébren metsző kínokat éreztem, amelyek újra meg újra ivásra 
ösztönöztek. A fény, mely a mosókonyhába beszűrődött, nem volt már 
szürkés, hanem vöröses. Zavaros képzeletemnek úgy tetszett, mintha 
vérszínű lett volna.
 A tizennegyedik napon kimentem a konyhába. Meglepve láttam, hogy a 
vörösfű lombjai a lyukon keresztül belenőttek a falba, a konyha félhomályát 
bíborszínű homályra változtatva.
 A tizenötödik napon korán reggel történt, hogy különös, ismerős zajt 
hallottam a konyhából. Figyeltem s megállapítottam, hogy valami kutya 
szaglászik és kaparászik ott. A konyhába mentem s láttam, hogy egy kutya 
bedugta az orrát egy repedésen keresztül a vörös lombok között. Ez a látvány 
nagyon meglepett. Amint megérzett, vakkantott egyet.
 Arra gondoltam, hogy ha valamiképpen szépszerével be tudom csalni, 
talán képes leszek megölni és megenni. Megölni mindenesetre tanácsos 
volna, hogy magára ne vonja a marsbeliek figyelmét.
 Közelebb csúsztam s nyájasan megszólítottam: „Kutyuskám!" de erre 
hirtelen visszarántotta a fejét és eltűnt.
 Hallgatóztam - nem voltam süket -, de az üreg, most már bizonyos voltam 
benne, csendes volt. Mintha szárnysuhogást és rekedt károgást hallottam 
volna, de ez volt minden zaj.
 Jó darabig szorosan a leshely mellett feküdtem, de arra nem volt 
bátorságom, hogy a vörös növényt, amely a lyukat elsötétítette, félretoljam. 
Egyszer vagy kétszer gyönge tipegést hallottam, mintha a kutya lábai 
lépkedtek volna ide-oda a homokban, mélyen alattam, és több volt a 
madárhang is; de ennyi volt az egész. Jó sokára, miután a csend bátorságot 
öntött belém, kitekintettem.
 Az üregben nem volt más élőlény, mint egy sereg varjú, az egyik 
szögletben ugráltak és veszekedtek azoknak a maradványai fölött, akiket a 
marsbeliek elfogyasztottak. Bámészkodva körülnéztem, és alig akartam hinni 
szemeimnek. Valamennyi gépezet eltávozott. Kivéve az egyik sarokban 
emelkedő szürkéskék porrakást, néhány alumíniumrudat a másik sarokban, a 
fekete madarakat s a megölt emberek csontvázait, nem volt más előttem, 
mint egy üres, kerek üreg a homokban.
 Lassan keresztülbújtam a vörösfüvön és kiegyenesedtem a törmelék 
tetején. Mindenfelé elláthattam, csak a hátam mögé, észak felé nem; de sem 
marsbeli, sem marsbeli nyoma nem volt látható. Az üreg a lábaim előtt nyúlt a 
mélybe, meredeken; de kissé odébb használható, lejtős út vezetett a 
romhalmazból a romok tetejére. A menekülés ideje bekövetkezett. Remegni 
kezdtem.
 Egy darabig tétováztam, de végül kétségbeesett elhatározással, mialatt 
szívem hevesen vert, felkapaszkodtam a romhalmaz tetejére, amely oly 
hosszú ideig maga alá temetett.
Újra körülnéztem. Észak felé sem volt marsbeli látható.
 Mikor utoljára láttam a nap világa mellett Sheennek ezt a részét, 
kényelmes fehér és vörös házak kanyargó utcája nyúlt el előttem, amelyet 
számtalan árnyas fa tarkított. Most összetörött tégla-, föld- és kavicshalmon 
álltam, amelyet térdig érő, kaktuszhoz hasonló vörös növény borított anélkül, 
hogy gyökereinek csak egyetlenegy földi növény is útját állta volna. A 
közelemben levő fák barnák és élettelenek voltak, de távolabb vörös fonalak 
hálózata fonta körül a még élő törzseket.
 A szomszédos házak mind romokban álltak, de egyik sem égett el. Néhol 
kétemeletnyi magasságban is álltak a falak, bezúzott ablakokkal és törött 
ajtókkal. A vörösfű buján tenyészett a tető nélküli szobákban. Alattam nyílt a 
nagy üreg, melyben a varjak verekedtek a hullákért. Számtalan másfajta 
madár ugrált mindenfelé a romok között. A távolban sovány macska 
kuporgott lesben egy fal mentén, de emberek nyomainak híre-hamva sem 
volt. A napfény ragyogása szinte megvakította a börtön sötétségéhez szokott 
szememet; az égbolt kék színben izzott. A vörösfüvet, amely minden 
talpalatnyi szabad földet beborított, gyönge szellő mozgatta szelíden. S végül 
milyen édes volt a szabad levegő!

VI.
Két hét műve

 Egy darabig a romhalmaz tetején tébláboltam ide-oda, megfeledkezve 
saját biztonságomról. Abban az egészségtelen barlangban, amelyből 
kibújtam, csakis közvetlen biztonságunk gondja foglalkoztatott. Arra nem 
gondoltam, mi történik kint a világban, s e rendkívüli dolgok ijesztő látványa 
teljesen készületlenül talált. Azt vártam, hogy Sheent romokban fogom látni, 
és ehelyett egy más bolygóról való különös, komor tájat találtam magam 
körül.
 Az első pillanatban akkora izgatottság ejtett rabul, amely fölülmúlta a 
rendes emberi érzelmeket, s amelyet csak azok a szegény barmok ismernek 
jól, amelyeken az ember uralkodik. Azt érezhettem, amit a tengeri nyúl 
érezhet, mikor visszatérve a kuckójához, váratlanul egy csomó munkással áll 
szemben, akik egy ház alapját ássák. Először fogott el az a sejtelem, amely 
csakhamar tiszta tudattá válva elmémben, és napokon keresztül hatalmában 
tartott; a trónvesztés érzete, az a meggyőződés, hogy többé nem vagyok úr a 
Földön, hanem állat vagyok az állatok között, a marsbeliek sarka alatt. A mi 
sorsunk is az lett, ami az övéké: leskelődni, résen állni, futni és rejtőzködni. 
Az a félelem, amelyet az ember terjesztett, és az ember birodalma véget ért.
 De ez a különös érzet, alig nyertem róla tiszta képet, eltűnt, s a hosszú, 
borzasztó böjtölésemből eredő éhség érzete vált bennem uralkodóvá. Az 
üregen túl jó messze, a vörösfűbe burkolt falon túl egy darab kertet vettem 
észre, amely szabadon maradt a romok között. E látvány irányt adott 
gondolataimnak, s hol térdig, hol nyakig a vörösfűben a kert felé kezdtem 
gázolni. A fű sűrűjében újra biztonságban éreztem magamat. A fal hat láb 
magas lehetett, s mikor megpróbáltam felkapaszkodni rá, azt tapasztaltam, 
hogy nem bírom a lábamat a fal tetejére emelni. Továbbmentem hát, s végre 
az egyik sarkon mesterséges sziklacsoporthoz értem, amelyen 
felmászhattam a falra. Levetettem magam a kertbe, ahová kívánkoztam. 
Néhány fiatal vöröshagymát, pár liliomhagymát s egy csomó éretlen répát 
találtam. Mindezt felkapkodtam, s azután keresztülmászva ott, ahol a fal egy 
része romokban hevert, folytattam utamat skarlát- és bíborvörös fák között 
Kew felé. Mintha óriási vércseppekből álló fasoron mentem volna végig. Két 
gondolat ejtett hatalmába: minél több táplálékot szerezni, és olyan gyorsan, 
amint csak erőmtől telik, kisántikálni az üreg elátkozott, földietlen környékéről.
 Valamivel odább, gyepes helyen, egy csomó gombát találtam s gyorsan 
fel is faltam. Távolabb, olyan helyen, ahol rétek szoktak lenni, barna színű, 
sekélyen folydogáló vízhez értem. Amit eddig ettem, csak még jobban növelte 
éhségemet. Eleinte meglepett, hogy forró, száraz nyáron ilyen áradás van, de 
később rájöttem, hogy az áradást a vörösfű tropikus bujasága okozta. Ahol e 
rendkívüli növény vízre akadt, azonnal óriási nagyságúvá növekedett, s 
összehasonlíthatatlan bujasággal tenyészett. Magvait egyszerűen 
beleszórták a Wey és a Temze vizébe, s rohamos növése és óriási vízi 
lombjai rövid idő alatt kiszorították medréből mind a két folyamot.
 Putneyben, mint később láttam, a híd csaknem beleveszett ebbe a 
fűhínárba, és a Temze vize Richmondban is szélesen, sekélyen elárasztotta 
a hamptoni és twickenhami réteket. A fű nyomon követte a szétterjeszkedő 
vizet, úgyhogy végül a Temze-völgy romba dőlt villái egy időre belevesztek 
ebbe a vörös ingoványba, amely a marsbeliek pusztításának nyomaiból is 
sokat eltakart.
 De végül a vörösfű csaknem oly gyorsan elpusztult, amilyen gyorsan 
terjedt. Csakhamar áldozata lett egy pusztító kórnak, amelyet, mint a 
közvélemény tartja, a baktériumok egy fajtája okoz. A földi növények a 
természetes kiválasztódás következtében ma már olyan ellenállóképességre 
tettek szert e baktériumokkal szemben, hogy csak a legszívósabb küzdelem 
árán pusztulnak el; de a vörösfű rothadni kezdett, mintha máris élettelen lett 
volna. Lombjai megfakultak, összezsugorodtak és törékenyekké váltak. A 
legcsekélyebb érintésre eltöredeztek s az ár, amely korai növésüket 
előidézte, a tengerbe sodorta maradványaikat, úgyhogy nyomuk sem maradt.
 A vízhez érve, természetesen az volt az első dolgom, hogy csillapítottam 
szomjúságomat. Hatalmasat ittam, és azután ösztönszerűen a vörösfű 
lombját kezdtem rágni, de a vizenyős ágaknak egészségtelen érces ízük volt. 
Úgy találtam, hogy a víz annyira sekély, hogy bátran gázolhatok benne, bár a 
vörösfű akadályozta egy kissé lábaimat. Az ár azonban a part felé egyre 
mélyebb lett, úgyhogy visszafordultam Mortlake felé. Arra törekedtem, hogy a 
villák, kerítések és lámpák romjai után igazodva, az országutat kövessem. 
Csakhamar ki is jutottam az áradásból, s a Roehampton felé emelkedő 
dombon haladva, a putney-i mezőségre érkeztem ki.
 Itt a rendkívüli, idegenszerű tájat ismerős táj pusztulásának képe váltotta 
fel. A terület nem egy része pusztító ciklonról tanúskodott. Jó néhány 
yardnyival odébb pedig olyan területre értem, amelyen nyoma sem látszott a 
zavarnak. A házak redőnyei szépen leeresztve, a kapuk zárva, mintha a 
tulajdonosok egy napra elutaztak volna, vagy mintha a lakók nyugodtan 
aludtak volna belül. A vörösfű ritkább lett, s az utat szegélyező magas fákon 
nyoma sem volt a vörös folyondárnak. Eleség után kutattam a fák között, de 
semmit sem találtam. Betörtem néhány hallgatag házba is, de valamennyit 
régebben kifosztották már. A nappal többi részét egy bozótban töltöttem el, 
mert gyengeségemben annyira kimerültem már, hogy nem tudtam utamat 
folytatni.
 Emberi lényt és a marsbeliek jelét egész idő alatt nem láttam. 
Találkoztam két kiéhezett kutyával, de mind a kettő messze elkerülve futott 
előlem, amint közeledtem. Roehampton közelében láttam két emberi 
csontvázat - nem hullát, hanem valósággal tisztára rágott csontvázat -, s az 
erdőben több macskának és tengeri nyúlnak összezúzott és szétszórt 
csontjaira s egy juhkoponyára akadtam. Bár mindent a szájamba vettem s 
megpróbáltam rágcsálni, nem volt semmi a csontokon.
 Napnyugta után tovább vonszoltam magam az országúton Putney felé, 
ahol úgy gondolom, alaposan működhetett a hő-sugár. Roehamptonon túl 
egy kertben annyi éretlen burgonyára bukkantam, hogy éhségemet le tudtam 
csendesíteni. E kertből le lehetett látni Putneyre és a folyamra. A környék az 
esti homályban rendkívül vigasztalan képet nyújtott: fekete fák, fekete, 
elhagyott romok, s lefelé a dombon a fűtől vöröslő kiáradt folyam ingoványa. 
S mindenütt - mély csend. Leírhatatlan rémület szállt meg, ha arra gondoltam, 
milyen gyorsan következett be ez a vigasztalan változás.
 Egy darabig azt hittem, hogy az emberi fajt kiirtották, s hogy egyedül állok 
a világon, az utolsó élő ember. A Putney-dombnak csaknem a tetején újabb 
csontvázra akadtam, melynek kicsavart karjai néhány yardnyira hevertek a 
testtől. Továbbhaladva, egyre jobban erősödött bennem az a meggyőződés, 
hogy az emberi faj kiirtása, kivéve néhány olyan tévelygőt, amilyen én voltam, 
a földnek ezen a részén már tökéletesen megtörtént. A marsbeliek, úgy 
gondoltam, továbbmentek, elhagyták az elpusztult vidéket, másfelé keresve 
táplálékot. Talán éppen most pusztították Berlint vagy Párizst, vagy az is 
lehet, hogy észak felé mentek...

VII.
A putneyi-dombi férfi

 Az éjszakát egy kocsmában töltöttem a Putney-domb tetején, s mióta 
Leatherheadból eljöttem, először aludtam vetett ágyban. Nem is mondom el, 
milyen felesleges kellemetlenségekbe bonyolódtam, míg végre betörtem a 
házba; később ugyanis rájöttem, hogy a főkapu csak a kilinccsel volt 
becsukva. Azt sem mondom el, hogyan forgattam fel minden szobát 
táplálékért, míg végre a kétségbeesés szélén valami szolgáló 
hálókamrájában patkányrágott kenyérhéjat s két doboz ananászt sikerült 
találnom. A házat már előttem átkutatták s kifosztották. A söntésben találtam 
még később kétszersültet és sonkás kenyeret, ami elkerülte a fosztogatók 
figyelmét.
 Az utóbbit nem tudtam megenni, de a kétszersülttel nemcsak éhségemet 
csillapítottam le, hanem zsebeimet is megtömtem. Nem gyújtottam lámpát, 
mert féltem, hogy esetleg valamelyik marsbeli ezen a tájon portyázik az 
éjszakában. Lefekvés előtt annyira nyugtalan voltam, hogy ablakról ablakra 
járva fürkésztem: nincs-e nyoma a szörnyetegeknek. Csak keveset aludtam. 
Ágyban fekve azt vettem észre, hogy következetesen gondolkozom, amit - jól 
emlékszem - nem tettem, mióta a tiszteletessel utoljára vitatkoztam. A 
közbeeső idő alatt vagy határozatlan izgalmak kergetőztek elmémben, vagy 
bamba tétlenséggel fogadtam magamba a benyomásokat. De éjszaka agyam 
új erőre kapott - ha jól gyanítom, a tápláléktól -, s újra tisztán működött és 
gondolkoztam.
 Három dolog foglalkoztatott: a tiszteletes halála, a mars-béliek holléte és 
feleségem sorsa.
 Az első nem ébresztett bennem sem borzalmat, sem lelkifurdalást; 
egyszerűen úgy fogtam fel, mint végtelenül kellemetlen emléket. Láttam 
magam éppúgy, mint most látom, amint lépésről lépésre hajszolt a véletlenek 
következetessége elkerülhetetlenül a végső hirtelen ütés felé. Nem 
kárhoztattam magamat, de az emlék állhatatosán kísértett. Az éjszaka 
némaságában, közel érezve magamhoz az Istent, mint nemegyszer a 
csendben és sötétségben, felelősségre vontam magamat a dühnek és 
félelemnek azért a pillanatáért. Végiggondoltam beszélgetésünknek minden 
részletét attól a pillanattól fogva, amikor ott találtam őt magam mellett 
összekuporodva, nem törődve szomjúságommal és a tűzre és füstre mutatva, 
amely fölfelé gomolygott Weybridge romjai közül. Képtelenek voltunk 
együttműködni - de a kegyetlen végzet ezzel nem törődött. Ha előre láttam 
volna a jövőt, otthagytam volna őt Hallifordban. De nem láttam előre; 
márpedig a bűn olyan cselekedet, amelyet előrelátás előz meg. És leírom ezt 
is úgy, mint ahogy leírtam ezt az egész történetet úgy, ahogy volt. Tanúk nem 
voltak - eltitkolhattam volna az egészet. De leírom, és az olvasó ítéljen úgy, 
ahogy akar...
 És amikor erőt véve magamon, félretoltam emlékezetemből ennek a 
földön elnyúlt testnek a képét, elkezdtem foglalkozni a marsbelieknek és 
feleségem sorsának a problémájával. Az előbbire vonatkozóan híjával voltam 
minden adatnak; képzelhettem százféle dolgot, és így voltam sajnos az 
utóbbival is. Az éjszaka egyszerre rettenetes lett. Azon kaptam rajta 
magamat, hogy ülök az ágyamban, belemeredve a sötétségbe. Imádkoztam, 
bárcsak hirtelen érné a hősugár a feleségemet, és fájdalom nélkül ölné meg. 
Mióta visszatértem Leatherheadból, nem imádkoztam. Mormoltam imákat, 
bálványimádásokat, mint a pogányok, mikor a kétségbeesés szélén voltam; 
de most állhatatosán könyörögve és józanul imádkoztam, szemtől szemben 
az Úr sötétségével. Különös éjszaka volt! A legkülönösebb azért, mert mihelyt 
derengeni kezdett a virradat, én, aki az Istennel beszélgettem, kibújtam a 
házból, mint holmi patkány a búvóhelyéről, mint valami alsóbbrendű állat, 
amelyet hajszolhatnak és megölhetnek bármikor, ha gazdája szeszélye úgy 
kívánja. Talán ezek az alsóbbrendű lények is bizalommal az Istenhez 
folyamodnak. Valóban, ha semmi egyebet nem tanultunk is, ez a háború 
megtanított bennünket arra, hogy szánalmat erezzünk azokkal az oktalan 
lelkekkel szemben, akik a mi uralmunk alatt szenvednek.
 A reggel tiszta, ragyogó volt, és a keleti égbolt rózsás színét 
aranyszegélyű fellegek törték meg. A Putney-domb tetejéről Wimbledonba 
vivő országúton ott maradtak szánalmat keltő nyomai annak az eszeveszett 
rémületnek, mely vasárnap éjszaka, miután a harc megkezdődött, áradatban 
hajtotta az embereket London felé.
 Láttam egy kis kétkerekű taligát ezzel a felírással: „Thomas Lobb, 
zöldséges, New-Malden"; az egyik kereke össze volt törve, s a taligán ott 
maradt egy bádogláda. A most már kemény sárba bele volt taposva egy 
szalmakalap, s a West Hill elején egy csomó vérfoltos üveget láttam a 
felfordított itatóvályú körül.
 Annyira bágyadt voltam, hogy alig tudtam mozogni. A terveim 
határozatlanok voltak. Leatherheadbe akartam menni, bár tudtam, hogy ott 
aligha találom meg a feleségemet. Hacsak a halál hirtelen el nem ragadta 
őket, bizonyos, hogy unokatestvéreinek a feleségemmel együtt elmenekültek 
onnan. Azt hittem, hogy ott majd megtudhatom, Surrey lakossága hová 
menekült. Szerettem volna megtalálni a feleségemet, fájt a szívem utána, de 
sejtelmem se volt róla, hogyan találhatom meg. Tisztán éreztem most már 
teljes elhagyottságomat is. A fordulótól sűrű fák és bokrok védelme alatt, 
összevissza kószálva, a wimbledoni mezőség széléig jutottam.
 A sötét területből itt-ott sárga tövises rekettyebokrok váltak ki; a 
vörösfűnek nyoma sem volt, s mialatt a szabad térség szélén határozatlanul 
ide-oda jártam, felkelt a nap, elárasztva fénnyel és élettel a mezőt. A fák 
között apró békák serege munkálkodott egy kis pocsolyában. Megálltam, 
hogy elnézzem őket és tanuljak szívós ragaszkodásukból az élethez.
 Egyszerre csak olyan különös érzés fogott el, mintha figyeltek volna, s 
hirtelen megfordulva, észrevettem, hogy valami kuporog a bokrok között. 
Megállva nézegettem, mi az. Majd egy lépést tettem feléje, mire 
fölemelkedett, és láttam, hogy egy vadászkéssel felfegyverzett férfi. Lassan 
közeledtem hozzá. Mozdulatlanul, némán nézett rám.
  Közelebb nyomulva láttam, hogy ruhája éppoly poros és sáros, mint az 
enyém. Olyan volt, mintha valami csatornán nyomult volna keresztül. Még 
közelebbről észrevettem rajta az árkok száraz, fakó göröngydarabkákkal 
keveredett zöldes iszapját. Fekete hajfürtjei szemébe hullottak. Arca fekete, 
piszkos, beesett volt. Eleinte nem is ismertem rá. Arcának alsó részén vörös 
sebhely látszott.
- Megállj! - kiáltott, mikor tíz yardnyira voltam tőle.
Megálltam.
- Honnan jön? - kérdezte rekedt hangon.
Végignéztem rajta, gondolkozva.
- Mortlakeből jövök - szóltam. - Romok közé voltam temetve az üreg 
közelében, amelyet a marsbeliek készítettek hengerük körül. Utat törtem 
magamnak s megmenekültem.
 - Ezen a tájon nincs ennivaló - szólt. - Ez az én országom. Az egész 
domb le a folyamig, visszafelé Claphamig és fel a mező széléig. Itt csak egy 
ember számára van táplálék.
- Merre megy?
Lassan válaszoltam:
- Nem tudom. Tizenhárom vagy tizennégy napig voltam egy ház romjai 
közé temetve. Nem tudom, mi történt ezalatt.
 Kételkedve nézett rám, majd meghökkent, s arckifejezése megváltozott.
- Nincs szándékomban itt maradni - szóltam. Leatherheadbe akarok 
menni, mert feleségem ott volt.
Hirtelen felém nyújtotta egyik mutatóujját.
- Ön az? - szólt. - A wokingi ember! Hát nem ölték meg Weybridge-ben?
E percben én is ráismertem.
- Ön az a tüzér, aki kertembe mászott!
- Szerencsés véletlen! - kiáltott. - Nagy szerencsénk van! Ki hitte volna!
Kezet fogtunk, aztán a tüzér így folytatta:
- Egy csatornán kúsztam fel. Nem öltek meg mindenkit. Mikor távoztak, 
Walton felé menekültem, keresztül a földeken. De... összevissza alig van 
tizenhat napja... s az ön haja már ősz.
Hirtelen hátrafordult.
- Csak egy varjú - szólt. - Az ember megtanulja e napokban, hogy a 
madaraknak árnyékuk van. Itt nagyon is szabadon állunk. Másszunk azok alá 
a bokrok alá és beszélgessünk.
- Látott marsbelieket? - kérdeztem. - Mióta kibújtam...
- Távoztak Londonon keresztül - szólt. - Azt gyanítom, hogy nagyobb 
tábort ütöttek arrafelé. Éjjel a hampsteadi út fölött megelevenedik fényüktől az 
égbolt. Mintha valami nagyváros volna ott, s a ragyogásban látni őket, amint 
mozognak. Nappal nem láthatók. De mostanában nem láttam őket. – Az 
ujjain számlált valamit. - Öt napja már. Akkor láttam, amint kettőjük a 
hammersmithi úton keresztül cipelt valami nagy tárgyat. S tegnapelőtt 
éjszaka... - megállt, majd nyomatékosan folytatta: valami fénylő anyag volt; 
de fent a levegőben. Azt hiszem, repülőgépet építettek s repülni tanulnak.
 Éppen a bokrokhoz értünk. Megálltam úgy, amint voltam, négykézláb.
- Repülni!
- Igen - szólt - repülni.
Egy kis lombsátor alatt leültem.
- Vége van az emberi fajnak - mondtam. - Ha repülni tudnak, egyszerűen 
végigjárják a földet...
Intett fejével.
- Meg fogják tenni. De... errefelé egy kicsit könnyebb lesz a helyzet. De 
hát... - rám nézett. - Nem az a meggyőződése, hogy az emberiségnek már 
vége van? Az enyém az. Leigáztak! Levertek!
 Elbámultam. Bármily különös, erre a tényre, amelyet tökéletes 
tisztasággal beláttam, amint szóba hozta, ez ideig nem is gondoltam. Még 
mindig tápláltam valami határozatlan reményt; vagy inkább azt tettem, ami az 
emberi léleknek élete fogytáig szokása. Ismételte szavait: „Levertek!" E 
szavak a föltétlen bizonyosság erejével hatottak.
- Mindennek vége! - szólt. - Közülük csak egy pusztult el, egyetlenegy. 
Alaposan megvetették lábukat, s tönkretették a legnagyobb hatalmat a földön. 
Egyszerűen legázoltak bennünket. Tiszta véletlen, hogy az az egy is meghalt 
Weybridge-ben. S ezek csak az úttörők. Egyre többen érkeznek. Ezek a zöld 
csillagok... öt-hat nap óta egyet sem láttam, de kétségtelen, hogy minden éjjel 
lezuhan egy valahová. Nincs mit tenni. Leigáztak! Levertek!
 Nem feleltem. Magam elé bámulva ültem, s hiába törtem a fejemet valami 
vigasztaló gondolaton.
- Ez nem is háború - folytatta a tüzér. - Soha sem is volt háború, amint szó 
sem lehet háborúról emberek és hangyák között.
 Hirtelen eszembe jutott az obszervatóriumban töltött éjszaka.
 - A tizedik lövés után nem tüzeltek többet, legalább is addig nem, amíg az 
első henger ide nem érkezett.
- Honnan tudja? - kérdezte a tüzér. Elmagyaráztam neki.
Gondolatokba merült.
- Kissé különös az az ágyú - szólt. - De ha úgy is volna? Újra elkezdhetik 
a lövöldözést. S ha késik is, a vég elkerülhetetlen. Az emberek és a hangyák 
története. A hangyák megépítik városaikat, leélik életüket, háborúskodnak, 
forrongnak, míg az emberek azt nem akarják, hogy félrekotródjanak; ekkor 
azután félrekotródnak. Ugyanez most a mi sorsunk, valósággal hangyák 
vagyunk. Csakhogy...
- Úgy van - szóltam közbe.
- Csakhogy mi megehető hangyák vagyunk.
Egymásra nézve üldögéltünk.
- És mi lehet a szándékuk velünk? - kérdeztem.
- Ezen gondolkoztam én is - szólt -, ezen gondolkoztam. Weybridge-ből 
dél felé mentem. Láttam, mi történt. A közelben a legtöbb ember jajgatott és 
idegesítette egymást. De én nemigen vagyok barátja a jajgatásnak. 
Néhányszor szemben álltam már a halállal; nem véletlen vagyok katona. Aki 
gondolkozik, mindenen átesik. Láttam, hogy az egész világ délfelé nyomul, 
így szóltam magamban: „Erre nem lesz mit enni", s egyenesen 
visszafordultam. Egymagam annyit értem a marsbelieknek, mint egy veréb az 
embernek. Körös-körül mindenfelé - egyik kezét a magasba emelte – 
csapatostul éhen haltak, egymás hátán tolongva...
Arcomba pillantott és zavartan megállt. Majd így szólt:
- Kétségtelen, hogy azok, akiknek volt pénzük, Franciaországba mentek.
 Egy pillanatra mintha nem tudta volna, beszéljen-e tovább. Majd 
szemembe tekintve így folytatta:
- Erre mindenfelé van eleség. A boltok tele vannak konzervekkel, borral, 
szesszel, ásványvízzel a vízvezetéki-csövek és a csatornák üresek. 
Elmondom önnek, mit gondoltam. Értelmes lényekkel állunk szemben, 
szóltam magamban, akik úgy látszik, belőlünk akarnak táplálkozni. Először is 
el fogják pusztítani hajóinkat, gépeinket, ágyúinkat, városainkat, társadalmi 
rendünket és szervezetünket. Mindez hagyján. Ha akkorák volnánk, mint a 
hangyák, kiheverhetnénk. De nem vagyunk. Sokkal nagyobbak vagyunk, 
semhogy itt maradhatnánk. Ez az első bizonyosság. Igaz? Igazat kellett 
adnom neki.
 - Igaz. Jól meggondoltam. Akkor hát menjünk tovább. Amint szükségük 
van ránk, nyomban hatalmukba is kerítenek. A marsbelinek néhány 
mérföldnyi utat kell csak megtennie, hogy elfogjon egy futó tömeget. S 
Wandsworthtól egynapi járóföldre láttam, amikor egy marsbeli darabokra 
tördelte a házakat s keresztül-kasul kotorta a romokat. De a marsbelieknek 
eszük ágában sincs ezt folytatni. Amint ágyúinkat és hajóinkat leszerelték, 
vasutainkat összezúzták, s megtették mindazt, amit e vidéken már megtettek, 
akkor elkezdenek rendszeresen összefogdosni bennünket. Kiválogatják a 
legjavát, s ketrecekben vagy más ily helyeken felhalmozzák. Ezt fogják tenni 
nemsokára. Uram Isten! Eddig nem kezdtek még bele ebbe. Igaz?
- Nem kezdtek bele? - kiáltottam.
- Nem kezdtek bele. Mindannak, ami eddig történt, az az oka, hogy nem 
volt annyi eszünk, hogy veszteg maradjunk, hanem ágyúkkal s más ily 
ostobaságokkal ingereltük őket. És elvesztve fejünket, sűrű tömegekben 
rohantunk arra, ahol semmivel sem voltunk nagyobb biztonságban, mint ott, 
ahol eredetileg voltunk. Egyelőre nem törődnek velünk. Van elég dolguk, míg 
el nem készítik az utánuk jövők számára is mindazt, amit nem hozhattak 
magukkal. Nagyon valószínű, hogy a hengerek is azért nem érkeznek egy 
ideig, hogy azokat, akik már itt vannak, el ne találják. S ahelyett, hogy vakon 
futkosunk összevissza, vagy dinamittal próbálgatjuk őket felrobbantani, 
sokkal többet érne megemberelni magunkat s alkalmazkodni az új 
viszonyokhoz. Erre az eredményre jutottam. Ez ugyan nemigen felel meg 
annak, amit az ember saját fajának kíván, de a tények rákényszerítenek erre. 
S ez az az elv, amely szerint cselekedtem. Városok, nemzetek, civilizáció, 
haladás... ez mind odavan. A játszma elveszett. Le vagyunk verve.
 - De ha így van, miért éljünk tovább? - A tüzér rám nézett egy pillanatig.
 - Bizonyos, hogy vagy egymillió esztendőre vége van minden gyönyörű 
hangversenynek, királyi szépművészeti akadémiának, és szó sem lehet 
pompás kis lakomákról az éttermekben. Ha szórakozások után eped, én 
belátom, hogy a játszma elveszett. Ha előkelő szokásai vannak, vagy ha 
undorodik attól, hogy bicskával egye a körtét, legjobb lesz e szokásokat 
mielőtt sutba vetni. Ezentúl nem vehetné hasznukat.
- Azt hiszi...
- Azt hiszem, hogy oly emberek, mint én, azért élnek tovább, hogy 
fenntartsák a fajt. Nem tagadom, hogy görcsösen ragaszkodom az élethez. S 
ha jól értettem önt, ön is meg fogja mutatni, amit különben már eddig is 
megtett, hogy mennyit ér. A mi sorsunk nem az, hogy kiirtsanak. Eszem 
ágában sincs elfogatni magamat, hogy megszelídítsenek, hizlaljanak és 
tenyésztésbe vegyenek, mint valami bömbölő ökröt. Pfuj! Gondoljon csak 
azokra a barna szörnyekre!
- Talán csak nem azt akarja mondani, hogy...
- De igen. Továbbhaladok. Lábaik alatt. Tervem már kész; jól kieszeltem. 
Mi, emberek, le vagyunk verve. Nem tudunk még eleget. Tanulnunk kell, 
mielőtt sorsunk megváltozhat. Élnünk kell tovább, s meg kell őriznünk 
függetlenségünket, mialatt tanulunk. Látja? Ez a mi tennivalónk.
 Megdermedve bámultam rá. Határozottsága teljesen megzavart.
 - Nagy Isten! - kiáltottam. - Ön aztán igazi férfi! - s hirtelen megragadtam 
kezét.
- Nemde? - szólt csillogó szemekkel. - Jól kieszeltem, nemde?
- Folytassa! - szóltam.
- Jól van. Azoknak, akik nem akarnak foglyul esni, mindenre készen kell 
állniuk. Én készen állok. Bizonyos, hogy nem mindegyikünk termett arra, 
hogy vadállat lehessen. Pedig ez az, amivé lennünk kell. Ezért nézegettem 
önt annyira. Megvolt rá az okom. Ön sovány és karcsú. Nem is tudtam, látja, 
hogy ön az, fogalmam sem volt arról, hogy ön el volt temetve. Abból a 
népségből, amely e házakban lakott és amely errefelé járta a maga útját, 
azokból az átkozott kishivatalnokfélékből egyik sem válna be. Nincs bennük 
lélek, nincsenek sem büszke álmaik, sem büszke vágyaik; s az olyan ember, 
Úristen! Akiben nincs meg sem ez, sem az, nem egyéb, mint csupa 
aggodalom, csupa elővigyázat. Csak arra valók, hogy munkájuk után 
futkossanak. Százszámra láttam őket, amint kezükben egy falat reggelivel, 
vadul rohantak, és arcuk felragyogott, mikor nem késtek le bérletjegyes 
vasutacskájukról, mert attól féltek, hogy ha lekésnek, elbocsátják őket; amint 
munka közben remegtek, hogy valamit félre találnak érteni; amint visszafelé 
futottak, mert attól féltek, hogy nem érnek haza idejében az ebédhez; amint 
ebéd után otthon kuksoltak, mert féltek a félreeső utaktól; amint kitartottak az 
asszony mellett, akit nőül vettek, nem azért, mintha kívánták volna, hanem 
azért, mert szükségük volt pénzére, hogy biztos alapon futkoshassák végig 
nyomorult életecskéjüket a világon. Csupa balesetek ellen biztosított és 
betáblázott élet! Minden vasárnap csupa félelem attól, ami vasárnap után jön. 
Mintha a poklot tengeri nyulak számára emelték volna! A marsbelieket 
valósággal Isten küldte ezek számára. Csinos, tágas ketrecek, zsíros falatok, 
gondos tenyésztés, gond nélküli élet. Ha egy hétig üres gyomorral 
szaladgáltak ide-oda, erdőn, mezőn, maguktól elő fognak jönni, s örülnek, ha 
összefogdossák őket. Az első falat után odalesznek örömükben. Csodálkozni 
fognak azon, mi mindent nem tettek az emberek, mikor még nem voltak 
marsbeliek, akik gondjukat viseljék. S a naplopók, a ficsúrok, az énekesek - 
könnyen beleképzelem magam helyzetükbe. Szinte látom őket - szólt 
szomorú mosollyal. - Tobzódni fog köztük az érzelgés és a vallásosság. Száz 
meg száz dolgot csak az utóbbi napokban kezdtem tisztán látni. Seregestül 
vannak, akik saját zsírjukon és ostobaságukon keresztül szemlélik a világot. 
Sokakat olyanfajta érzés fog gyötörni, hogy mindaz, ami történik, jogtalanság, 
s hogy valamit tenni kellene. Már most, valahányszor olyan a helyzet, hogy 
egy csomó ember érzi, hogy valamit tenni kellene: a gyöngék és azok, akik 
belegyöngülnek a bonyolultabb gondolkozásba, mindannyiszor a 
semmittevés fölöttébb jámbor és magasztos vallásában keresnek 
vigasztalást, s belenyugszanak az üldöztetésbe és az Úr akaratába. Azt 
hiszem, ön is tapasztalta már ezt. A ketreceket fel fogják verni a zsoltárok, a 
himnuszok és a szenteskedés.
Szünetet tartott.
 - Nagyon valószínű, hogy akad majd köztük nem egy, akit a marsbeliek 
dédelgetni fognak; rákapatják őket arra, hogy szórakoztatásukra 
bohóckodjanak, s ki tudhatja, nem érzékenyülnek-e majd el egy-egy kedves 
kis kölyök láttára, akit azért nevelnek föl, hogy megöljék? Lehetséges, hogy 
néhányat arra fognak közülük idomítani, hogy ránk vadásszanak.
- Nem! - kiáltottam közbe - ez lehetetlenség! Nincs emberi lény...
- Nincs értelme, hogy hazugságokkal áltassuk magunkat, - szólt a tüzér. - 
Vannak emberek, akik örömmel vállalkoznának erre. Esztelenség volna azt 
állítani, hogy nincsenek!
Elismertem, hogy igaza van.
- Ha engem vesznek űzőbe - szólt - Úristen! ha engem vesznek űzőbe! - e 
szavakra feldühödve gondolatokba mélyedt.
 Elmélkedni kezdtem a hallottakon. Nem tudtam semmit sem felhozni e 
férfi okoskodása ellen. A marsbeliek támadása előtti időben eszébe sem 
juthatott volna senkinek az a kérdés, kit illet meg a szellemi felsőbbség: 
engem, a hivatásos, elismert filozófiai írót-e, vagy őt, a közkatonát. S íme, ő 
most már meg is fogalmazta azt a helyzetet, amelyről az én elmém alig tudott 
homályos képet alkotni.
- Mi a szándéka? - kérdeztem nemsokára. - Milyen terveket szőtt?
Egy ideig habozott. Majd így szólt:
- Mit kell tennünk? Ki kell eszelnünk, hogyan élhetnek tovább az emberek, 
hogyan tarthatják fenn fajukat, s hogyan nevelhetik fel a gyermekeket 
biztonságban. Úgy van, várjon csak egy kicsit, rögtön elmondom, mi a 
véleményem arról, hogy mit kell tennünk. Azok, akiket tenyészteni fognak, 
úgy járnak, mint valamennyi megszelídített barom. Néhány nemzedék múlva 
szép, nagy, bővérű, ostoba birkák lesznek! Bennünket, akik vadak maradunk, 
az a veszély fenyeget, hogy elvadulva, nagy patkányokká degenerálódunk... 
Láthatja ebből, hogy arra gondolok, hogy a föld alatt kell élnünk. A csatornák 
jutottak eszembe. Azok természetesen, akik a csatornákat nem ismerik, 
rettenetes dolgokra gondolnak. De London alatt száz meg száz mérföldnyi 
csatorna van, és most, hogy London üres, néhány napi eső minden csatornát 
tisztára mos. A főcsatornák elég nagyok és elég szellősek. Azután vannak 
pincék, boltozatok, raktárak, amelyekből zárt utakat készíthetünk a 
csatornákig. S a vasúti alagutak és a földalatti utak. Nos? Kezd már megnyílni 
a szeme? Csupa erős, felvilágosult ember fog szövetkezni. Gyávákra nincs 
szükségünk.
- Engem is annak tartott, ugye?
- Úgy van; de megmagyaráztam, miért! Vagy nem?
- Ne vitatkozzunk most erről. Folytassa.
- Valamennyien szigorú engedelmességet fogadunk. Szükségünk van 
erős, felvilágosult nőkre is, anyákra és nevelőkre. Az érzelgős hölgyeket, a 
kacérkodó szemeket ördög vigye. Gyöngéket, együgyűeket nem tűrhetünk. 
Az élet újra komoly lett, s akiknek nem lehet hasznát venni, akik nehezen 
mozognak, akik ártalmasak, azok haljanak meg. Azoknak meg kell halni. 
Nekik maguknak kell kívánni a halált. Árulás volna valamennyiünkkel 
szemben, ha tovább élnének s megfertőznék az emberi fajt. És nem is 
lehetnek boldogok. Azután meg a halál nem is olyan rettenetes; csak a 
félelem látja rossznak. És ezeken a helyeken mindig többen leszünk.
London lesz a birodalmunk. Sőt azt is megtehetjük majd, hogy állandó 
őrszemeket tartunk, s mikor a marsbeliek távol vannak, futkosunk egyet a 
szabadban. Talán még krikettezhetünk is. Így fogjuk megóvni a fajt. Nemde? 
Nincs benne lehetetlenség! De megóvni a fajt, önmagában véve még semmi 
sem. Amint már mondtam, ez még nem egyéb, mint patkányélet. Meg kell 
óvni, sőt gyarapítani kell tudományunkat.
Ez a fődolog. Csatlakoznak majd hozzánk olyan emberek is, mint ön. 
Lesznek könyvek, minták. Lent mélyen, nagy, biztos helyeket kell 
készítenünk, és meg kell szereznünk annyi könyvet, amennyit csak lehet. 
Nem híg lére eresztett regényeket és verseket, hanem gondolatokkal telt 
tudományos műveket. Ez a fődolog, ahol oly emberek vannak, mint ön.
El kell mennünk a British Múzeumba, s valamennyi ilyen könyvet meg kell 
kaparintanunk. Főleg arra kell törekednünk, hogy tudományunk gyarapodjék, 
hogy többet tanuljunk. Meg kell figyelnünk a marsbelieket. Egynéhányunknak 
kémkedésre kell vállalkozniuk. Ha folyik a munka, talán én magam is 
vállalkozom kémkedésre. A fődolog az, hogy a marsbelieket ne zavarjuk. Még 
lopnunk sem szabad tőlük.
Ha útjukba kerülünk, félrekotródunk. Ki kell mutatnunk, hogy nem 
forralunk rosszat. Igen, tudom. De értelmes lények, s nem fognak üldözni, ha 
megvan mindenük, amit kívánnak ha azt hiszik, hogy ártalmatlan férgek 
vagyunk.
A tüzér szünetet tartott s barna kezét karomra tette.
- Aztán meg, nem is lehet az olyan sok, amit meg kellene tanulnunk, 
mielőtt... Képzelje csak el azt, hogy négy-öt hadigépük hirtelen felkerekedik, 
hősugarakat hány jobbra-balra, s egyetlen marsbeli sincs bennük, hanem 
emberek vannak bennük, emberek, akik megtanulták a módját. Lehet, hogy 
még az én időmben, a mostani emberek. Képzelje el valamelyiküket a 
hősugárral, amelynek parancsol! Az se baj, ha az ember darabokra zúzódik 
ilyen nagy dolog után! Tudom, megnyílnának a marsbeliek szép szemei! El 
tudja képzelni őket? Látja őket, amint ide-oda futkosnak, szuszogva, lihegve, 
s a többi mechanikai eszközeikért kiabálva? Mindenesetre egy kissé fejüket 
fogják veszteni! És sziszegve, csörögve, éppen, amikor arra botorkálnak, jön 
a hősugár és íme! az ember visszatért az övéihez.
 A tüzér képzeletének merészsége, meggyőződésének hangja és 
bátorsága egy időre teljesen hatalmába kerítette elmémet. Habozás nélkül 
hittem nemcsak abban a képben, amelyet az emberiség sorsáról festett, 
hanem csodálatos terveinek megvalósíthatóságában is. Ha valamelyik 
olvasóm hiszékeny bolondnak tartana, hasonlítsa csak össze saját helyzetét, 
amint gondolatait olvasás közben nyugodtan tárgyára irányíthatja, s az én 
helyzetemet, amint rémülten bujkálok a bokrok között, hallgatózva s folyton 
attól remegve, hogy foglyul esem. Így beszélgettünk egész reggel; később 
kibújtunk a bokrok közül, s miután gondosan körültekintettünk, nincs-e nyoma 
sehol marsbelinek, rohantunk a Putney-dombon abba a házba, ahol a tüzér 
tanyát ütött. A szenespincébe vezetett. Mikor megláttam művét, amelyre egy 
hetet pazarolt - azt az alig tíz yardnyi hosszú vakondtúrást, amelyen keresztül 
el akart jutni a Putney-domb főcsatornájához, akkor kezdtem érezni először 
homályosan azt az űrt, amely álmai és ereje között tátongott. Ilyen lyukat én 
egy nap alatt tudtam volna ásni. De annyira hittem benne, hogy reggeltől 
kezdve délutánig együtt ástam vele. Volt egy kerti talicskánk, s a kiásott földet 
a konyha elé hordtuk. Frissítőül a szomszédos éléskamra teknősbékaleves-
konzervét és borát fogyasztottuk. Ez a fárasztó munka nagy 
megnyugvásomra szolgált a világ gyötrő, furcsa helyzetében. Munka közben 
meghánytam-vetettem tervét, és csakhamar ellenvetések és kételyek serege 
nyüzsgött elmémben. De azért dolgoztam egész reggel, annyira jólesett, hogy 
újra valami cél felé törekedtem. Egyórai munka után elkezdtem mérlegelni, 
milyen távolságra lehet tőlünk a csatorna, s van-e reményünk arra, hogy 
ráakadunk. Leginkább az hozott zavarba, miért ásunk ilyen hosszú alagutat, 
mikor egyszerre is lejuthattunk volna a csatornába valamelyik tisztítólyukon 
keresztül, s onnan közeledhettünk volna a ház felé. Azután úgy tűnt nekem, 
mintha a ház is nagyon rossz helyen feküdt volna, úgyhogy fölöslegesen 
hosszú alagutat kell készítenünk. Éppen e dolgokon tépelődtem, mikor a 
tüzér abbahagyta az ásást és rám tekintett.
- Jól nekiláttunk a munkának - szólt és letette ásóját. - Hagyjuk abba egy 
kicsit; azt hiszem ideje, hogy szemlét tartsunk a háztetőről.
 Én azt ajánlottam, hogy folytassuk a munkát. Rövid habozás után újra 
kezébe vette ásóját. És ekkor hirtelen egy gondolat villant át agyamon. 
Megálltam s megállt rögtön ő is.
- Miért járkált a mezőn - kérdeztem - ahelyett, hogy itt dolgozott volna?
- Sétáltam egyet - válaszolt. - Éppen visszafelé indultam. Éjjel biztosabb.
- És a munka?
- Óh, az ember nem dolgozhat folytonosan - jelentette ki.
Egy szempillantás alatt tisztában voltam vele.
Határozatlanul tartotta ásóját.
- Szemlét kell tartanunk - folytatta a tüzér -, mert ha valaki közelünkbe jön, 
meghallhatja ásóink zaját és észrevétlenül rajtunk üthet.
 Nem volt semmi kedvem tovább ellenkezni vele. Fölmentünk együtt a 
padlásra, s egy létráról kikukucskáltunk a padlás ajtaján. Marsbelieknek nem 
volt sehol nyomuk, úgyhogy kimerészkedtünk a cserepekre és lecsúsztunk a 
párkány alá.
 Innen felülről bozót takarta el előlünk Putney nagyobb részét, de odalent 
láthattuk a folyamot, bugyborékos vörösfű-takarójával és Lambeth elárasztott, 
vöröslő alsó részeit. A vörös folyondár felkúszott a fákra a régi palota körül, 
és ágaik élettelenül lógtak ki elfonnyadt levelekkel a vörös lombok közül. 
Különös volt, hogy mennyire függött a folyóvíztől ennek a vörösfűnek a 
tenyészése. Körülöttünk sehol sem tudott gyökeret verni. A babér és 
japánrózsa sűrűjéből aranyeső, piros galagonya és tujafák zöldes ragyogása 
csillogott ki a napfényre. Kensingtonon túl sűrű füst gomolygott, s a füst és a 
kék köd eltakarta az északi dombokat.
 A tüzér azokról kezdett beszélni, akik még mindig Londonban maradtak.
 - Egy éjjel a múlt héten - mesélte - néhány bolond rendbe hozta a 
villanyvilágítást, és fényben úszott az egész Regent's Street és a Circus. 
Egymás-hátán nyüzsögtek a piszkos, rongyos részegek, férfiak és nők, 
táncolva, kurjongatva hajnalig. Olyan embertől hallottam, aki maga is ott volt, 
és amint nappal lett, észrevettek egy hadigépet, amely ott állt Langham 
mellett és lenézett rájuk. Isten tudja, mióta állt már ott. Egyszerre csak 
megindult az úton feléjük, és felkapkodott közülük csaknem száz darabot, 
akik részegségükben vagy ijedtükben nem tudtak idejében elszaladni.
 Groteszk korkép oly időből, amelyet a történelem sohasem fog teljesen 
leírni.
 Majd kérdésemre válaszolva, visszatért megint nagyszabású tervére. 
Rajongóan beszélt; olyan ékesen fejtegette azt a lehetőséget, hogy 
hatalmunkba kerítünk majd egy hadigépet, hogy félig-meddig megint hittem 
benne. De most már kezdtem tisztába jönni vele, és kitaláltam, hogy miért 
helyez akkora súlyt arra, hogy semmit se csináljunk elhamarkodva. 
Észrevettem: arról van szó, hogy ő maga akarta elfogni és legyőzni a nagy 
gépet.
 Egy idő múlva lementünk a pincébe. Egyikünknek sem volt nagy kedve 
folytatni az ásást, s mikor azt ajánlotta, hogy együnk valamit, nagyon 
szívesen beleegyeztem. Egyszerre csak nagyon bőkezű lett, s mikor 
jóllaktunk, távozott és kitűnő szivarokkal tért vissza. Rágyújtottunk hát, és 
ekkor optimizmusa magasra lobbant. Nagy hajlandósága támadt arra, hogy 
az én érkezésemet nagy eseménynek tekintse.
- Van egy kis pezsgő is a pincében - szólt.
- Jobban megy az ásás, ha megmaradunk a Temze-parti burgundinál - 
mondtam én.
 - Nem - válaszolt erre. - Ma én vagyok a gazda. Pezsgőt iszunk! Nagy 
Isten! Elég nehéz feladat előtt állunk! Pihenjünk egyet és gyújtsunk erőt. 
Nézze, kérem, ezeket a felhólyagzott kezeket!
 S ragaszkodva ahhoz a gondolathoz, hogy ünnep van, evés után azt 
akarta, hogy kártyázzunk. Megtanított az euchre-játékra s miután felosztottuk 
Londont kettőnk között - én az északi részt választottam, ő a délit, - 
elkezdtünk kerületekre játszani. Akármilyen groteszk dicsőségnek tűnik is ez 
a józan olvasónak, szóról szóra igaz volt, és ami még különösebb, én magam 
nagyon érdekesnek találtam a kártyajátékot és minden mást is, amit 
játszottunk.
 Mily csodálatos az emberi lélek! Míg fajunk a kipusztulás, vagy a 
rettenetes süllyedés szélén állt, míg egyébre, mint szörnyű halál nemigen 
lehetett esélyük, ott tudtunk ülni, gyönyörűséggel elmerülve a festett 
kartonlapok változó forgásába. Később megtanított pókerezni, majd három 
hosszú sakkjátszmában is megvertem. Mikor ránk sötétedett, annyira benne 
voltunk a játékban, hogy elhatároztuk, hogy dacolva minden veszedelemmel, 
lámpát gyújtunk.
 A játszmák végtelen sora után vacsoráztunk, s a tüzér utolsó cseppig 
kiürítette a pezsgőt. Vacsora után szivarra gyújtva, folytattuk a játékot. Nem 
volt már többé az emberi fajnak az az energikus újjáteremtője, akivel reggel 
találkoztam. Még mindig optimista volt, de optimizmusában több volt már az 
elgondolkozás, mint a fürgeség. Emlékszem, hogy rátért egészségemre, s 
nem nagyon változatos és tekintélyes szünetekben bővelkedő beszédekben 
felköszöntött. Szivarra gyújtottam s fölmentem a lépcsőn, hogy megnézzem 
azokat a fénysugarakat, amelyekről beszélt, s amelyek zöldes színben 
ragyogtak a highgate-i dombokon.
 Az első percben értelmetlenül bámultam végig a londoni völgyön. Az 
északi dombok sötétségbe borultak; a tüzek Kensington közelében vörös 
fénnyel lobogtak, s időnként egy-egy narancssárga lángnyelv lobbant fel s 
veszett bele az éjszaka mély kékségébe. London többi része fekete volt. Majd 
közelebb különös fényt vettem észre, sápadt, vöröses, ibolyaszínben játszó 
villogást, amely rezgett az éjszakai szellőben. Eleinte nem tudtam, mi lehet, 
de csakhamar rájöttem, hogy ez a gyönge villogás bizonyára a vörösfűből 
sugárzik ki. Ennek láttára felébredt újra tudásvágyam, s újra tiszta szemmel 
láttam mindent. Felpillantottam a Marsra, melynek vörös, tiszta fénye ott 
ragyogott nyugaton a magasságban. Majd nagy figyelemmel vizsgálgattam 
hosszú ideig a Hampsteadet és Highgatet burkoló sötétséget.
 Sokáig fent időztem a tetőn, csodálkozva az eltelt nap groteszk 
változatosságán. Végiggondoltam lelkiállapotomat, az éjféli imádkozástól 
kezdve egészen az őrült kártyázásig.
 
Hangulatomban gyökeres változás állt be. Emlékszem, hogy eldobtam 
szivaromat, úgyszólván szimbolikusan, nem törődve a pazarlással sem. 
Ostobaságom tisztán állt előttem, teljes nagyságában. Úgy éreztem, hogy 
hűtlen lettem a feleségemhez, és elárultam az emberi nemet. Lelkifurdalás 
kezdett gyötörni. Elhatároztam, hogy ezt a különös, fegyelmezetlen 
álmodozót elhagyom, hadd igyék és tobzódjék magában, én pedig 
továbbmegyek Londonba. Beláttam, hogy ott lesz legtöbb alkalmam 
megtudni, mit csinálnak a marsbeliek és embertársaim. Még akkor is ott ültem 
a háztetőn, mikor a késői hold felkelt.

VIII.
A halott London

 Miután a tüzértől elváltam, lementem a dombról, s a High Streetről át a 
hídon Lambethbe. A vörösfű buján tenyészett, s a hidat csaknem 
eltorlaszolta; de lombjai kezdtek már itt-ott megfakulni a terjedő kórtól, amely 
csakhamar kipusztította.
 A Putney-hídállomás felé vezető út sarkán egy ülő férfira bukkantam. 
Olyan fekete volt, mint a kéményseprő, a fekete portól; eleven volt, de 
tökrészeg. Csak káromkodott és a fejem felé kapkodott. Azt hiszem, ott 
maradtam volna mellette, ha nem olyan brutális az arca.
 Az országutat, amely a híd folytatása volt, fekete porréteg borította, amely 
Fulhamban egyre vastagabb lett. Az utcákon szörnyű nyugalom honolt. Egy 
pékboltban találtam eleséget. Savanyú, száraz, penészes volt, de azért 
jólesett. Valamivel odébb Walham Green felé az utcákon nyoma sem volt a 
pornak, s lángban álló házak mellett haladtam el. Az égés ropogó zaja 
valósággal megnyugtató hatással volt rám. Tovább folytatva utamat 
Brompton felé, az utcák újra csendesek voltak.
 Itt még egyszer a fekete porra s holttestekre bukkantam az utcákon. 
Körülbelül tizenkét holttestet láttam a fulhami országút mentén. Napok óta ott 
heverhettek már, úgyhogy sietve távoztam közelükből. A fekete por elborította 
őket, s enyhítette körvonalaikat. Néhány holttestet kutyák kezdtek ki.
 Ahol nem volt fekete por, a becsukott üzletek, az elzárt házak, a 
leeresztett függönyök, az elhagyatottság és a csend valósággal a City 
vasárnapjaira emlékeztettek. Néhol fosztogatók jártak; de ritkán más 
helyeken, mint élelmiszer- és borkereskedésekben. Egy helyütt egy 
ékszerüzlet egyik ablaka be volt törve, de a tolvajt bizonyára megzavarták, 
mert egész csomó aranylánc és óra hevert elszórva a kövezeten. Eszem 
ágába sem jutott lehajolni értük. Odébb rongyos némber kuporgott egy 
ajtólépcsőn; térdére lógó kezén seb tátongott, s vére lecsurgott rozsdásbarna 
ruháján; a kövezeten mellette nagy tócsát csinált egy összezúzott 
pezsgőspalack tartalma. A nő aludni látszott, de halott volt.
 Minél mélyebbre hatoltam Londonban, annál mélységesebb lett a csend. 
De ez a csend nem annyira a halál, mint inkább a feszült várakozás csendje 
volt.
 A rombolás, amely a főváros északnyugati széleit elpörkölte s Ealinget és 
Kilburnt megsemmisítette, bizonyára le fog csapni nemsokára e házak közé 
is, hogy füstölgő romokba döntse őket. Elkárhozott, elhagyott városban 
jártam...
 Dél-Kensingtonban nem volt az utcákon sem fekete por, sem holttest. 
Dél-Kensington felé közeledve hallottam először az üvöltést. Csaknem 
észrevehetetlenül lepte meg érzékeimet. Ennek a két szótagnak ismétlődő 
jajongása volt: „Ulla, ulla, ulla, ulla", és vég nélkül folytatódott. Amint az észak 
felé futó utcákban haladtam, az ordítás növekedett, s a házak és egyéb 
épületek felfogták és visszaverték. Le az Exhibition úton teljes erejével 
harsogott. Megálltam, s Kensington Gardens felé bámulva elcsodálkoztam 
ezen a különös távoli jajgatáson. Mintha a házak hatalmas pusztasága 
hangot talált volna a félelem és az elhagyatottság kifejezésére.
 - Ulla, ulla, ulla, ulla - hangzott az emberfölötti jajgatás; hatalmas 
hanghullámok söpörték végig a széles, napsütötte úttestet a magas 
épületsorok között.
 Álmélkodva észak felé fordultam a Hyde Park vaskapui felé. Eleinte arra 
gondoltam, hogy betörök a természetrajzi múzeumba, fölmegyek a tornyokba, 
s végigtekintek a parkon. De jobbnak tartottam mégis a földön maradni, ahol 
gyorsan el lehet rejtőzködni, s így folytattam utamat fölfelé az Exhibition úton.
  Az út két oldalát övező nagy házak mind üresek és némák voltak, s 
lépteim zaja visszhangzóit a házak falain. Az út végén, közel a park 
kapujához, különös látvány tárult elém: egy felfordult omnibusz és egy ló 
fehérre rágott csontváza. Egy darabig megzavarodva álltam e helyen, de 
csakhamar a Serpentine fölött vezető hídon folytattam utamat. A hang egyre 
erősödött, bár a park északi oldalán semmit sem láthattam a házak ormai 
fölött, kivéve az északnyugaton lebegő füstfelleget.
 - Ulla, ulla, ulla - kiáltott a hang, s úgy tűnt, hogy a Regent's Park körüli 
kerületből ered.
 A vigasztalan kiáltás nagy hatással volt rám. Elűzte a hangulatot, amely a 
lelket tartotta bennem. A jajgatás hatalmába kerített. Éreztem, hogy teljesen 
ki vagyok merülve, lábaim kisebesedtek, s már újból éhség és szomjúság 
gyötör.
 Kilenc óra elmúlt már. Miért bolyongtam egyedül a halálnak ebben a 
városában? Miért maradtam meg egymagám, mikor egész London leterítve 
fekszik fekete szemfödele alatt? Magányosságom tűrhetetlenné lett.
 Régi barátaim jutottak eszembe, akikről évek óta megfeledkeztem. A 
drogisták mérgeire, a borkereskedők likőrjeire gondoltam.
 A márványboltozaton keresztül az Oxford utcába értem; ott újra fekete 
por és holttestek tűntek szemembe, s némelyik ház pincerácsán keresztül 
kellemetlen, rosszat jelentő bűz ütötte meg orromat. Nagyon megszomjaztam 
hosszú sétám alatt a forróságban. Nagy üggyel-bajjal sikerült betörnöm egy 
vendéglőbe, ahol ételt és italt találtam. Evés után nagyon fáradt voltam s 
bementem a söntés mögött levő szobába, ahol egy fekete lószőrpamlagon 
elaludtam.
 Mikor fölébredtem, fülembe zúgott még mindig az a szomorú ordítás: 
Ulla, ulla, ulla, ulla. Alkonyodott, s miután egy kis kétszersültet és egy darab 
sajtot kotortam fel a söntésben - jó darab volt, de tele kukacokkal -, tovább 
folytattam utamat a főváros néma terein keresztül, a Baker utcáig - csak a 
Portman tér nevére emlékszem -, s így végre kiértem a Regent's Parkhoz. 
Amint kibukkantam a Baker utca végéről, távol a fák fölött megláttam az 
alkonyat fényében annak az óriás marsbelinek a csuklyáját, akitől a jajgatás 
eredt. Nem rémültem meg. Úgy bukkantam rá, mintha egészen természetes 
dolog lett volna. Egy ideig figyeltem, de nem mozdult. Úgy látszott, hogy áll és 
ordít, de hogy miért, azt nem tudtam kitalálni.
 Próbáltam kieszelni, hogyan járjak el. Az a szüntelenül hangzó: „Ulla, ulla, 
ulla, ulla" nagyon megzavart. Lehet, hogy kimerültségemnek köszönhettem 
azt, hogy nemigen féltem. Annyi bizonyos, hogy inkább bántott a kíváncsiság, 
mi lehet az oka ennek az egyhangú kiáltozásnak, mint a félelem. 
Visszafordultam, s a Park útra térve, körül akartam menni a parkban. A 
teraszok alatt eljutottam a Szent János-erdőig, ahonnan jól láthattam ezt az 
egy helyen álló, üvöltő mars-bélit. Pár száz yardnyira a Baker utcától ugató 
kórust hallottam, s láttam először egy kutyát, amely szájában egy darab 
poshadt vörös hússal egyenesen felém rohant, majd nyomában egy csapat 
kiéhezett kóbor ebet. A kutya nagy félkörben elkerült, mintha tőlem is féltette 
volna zsákmányát. Amint az ugatás elenyészett lefelé a csendes úton, a 
panaszos „Ulla, ulla, ulla, ulla" megint erősödött.
 Fele úton a Szent János-erdei állomás felé egy munkagép roncsaira 
bukkantam. Eleinte azt gondoltam, hogy egy ház roskadt össze az út mentén. 
Csak mikor a romok közé kapaszkodtam, akkor láttam visszahökkenve, hogy 
ez a gép-Sámson hever a romok közt, amelyeknek ő maga volt az okozója. 
Hajlott tapogatószervei összezúzva fonódtak össze. Eleje egy roncs volt. Úgy 
látszott, mintha vakon nekirontott volna a háznak, amely összeroskadás 
közben őt is maga alá temette. Akkor azt hittem, mindez úgy esett meg, hogy 
a munkagép elszabadult a vezető marsbelitől. Nem kapaszkodhattam fel 
annyira a romok közé, hogy jól megnézzem, s a szürkület olyan erős volt már, 
hogy az ülőhelyéhez tapadó vérfoltok s a marsbeli porcogó váza, amelyet a 
kutyák otthagytak, nem is látszottak.
 Egyre jobban csodálkoztam azon, amit láttam, s továbbnyomultam 
Primrose Hill felé. A távolban, keresztül egy résen a fák között, egy másik 
marsbelit láttam, aki, mint az előbbi, éppoly mozdulatlanul állt az állatkert felé 
nyúló parkban. Némán állt. Valamivel túl az összezúzódott munkagép körüli 
romokon rábukkantam újra a vörösfűre, és azt láttam, hogy a Regent's-
csatorna tele van sötétvörös szivacsos növényzettel.
  Mikor a hídon menteni keresztül, az „Ulla, ulla, ulla, ulla" kiáltás hirtelen 
megszűnt. Mintha elvágták volna. A csend úgy következett be, mint a 
villámcsapás.
 A sötét házak homályba burkoltan nyúltak a magasba körülöttem, a fákat 
a park felé elnyelte a feketeség. A vörösfü felkúszott mindenfelé a romokra, 
felém kunkorodva a félhomályban. Rám ereszkedett az éjszaka, a félelem és 
a sejtelmesség szülőanyja.
 Míg a jajgatás hangzott, a pusztaság, az elhagyatottság tűrhető volt; 
London addig mégiscsak élőnek látszott, s az a tudat, hogy körülöttem élet 
van, erőt öntött belém. S ekkor hirtelen e változás, valaminek - nem tudom, 
minek - az elmúlása, és egyszerre oly csend lett, amelyet szinte érezni 
lehetett. Nem maradt más, csak ez a kiszáradt nyugalom.
 London kísértetiesen meredt rám mindenfelől. Az ablakok a fehér 
házakon, mintha koponyák szemüregei lettek volna. Képzeletem ezer meg 
ezer nesztelenül mozgó ellenségre akadt mindenfelé. Rémület fogott el; 
borzadtam saját vakmerőségemtől. Szemben velem koromfekete lett az út, 
mintha be lett volna kátrányozva, s láttam, hogy valami eltorzított alak hever 
keresztben a gyalogúton. Nem volt bátorságom továbbmenni.
 Visszafordultam lefelé a Szent János-erdei úton, és ész nélkül rohantam 
el e tűrhetetlen csendből Kilbum felé. Az éjszaka és a csend elől jóval éjfél 
utánig egy kocsifészerbe bújtam a Harrow úton. De bátorságom virradat előtt 
visszatért, s mikor az égbolt tele volt még csillagokkal, még egyszer 
visszafordultam a Regent's Park felé. Az utcák közt eltévedtem, s hirtelen egy 
hosszú fasor végén, a kora hajnal félhomályában a Primrose-domb 
körvonalait láttam magam előtt. A domb tetején, a halványuló csillagok felé 
tornyosulva, egy harmadik marsbeli állt, egyenesen, mozdulatlanul, mint az 
előbbiek.
 Őrült elhatározás fogott el. Meg akartam halni, hogy mindennek vége 
legyen. S meg akartam kímélni magam még az öngyilkossággal járó 
nehézségektől is. Semmivel sem törődve lépdeltem a titán felé, s ekkor, amint 
közelebb jutottam és a világosság növekedett, láttam, hogy egész sereg 
fekete madár kering nyüzsögve a csuklya körül. E látványra nagyot dobbant a 
szívem, és szaladni kezdtem végig az országúton.

Sietve haladtam a vörösfűben, amely elborította a Szent Ödön-teraszt; 
mellig vízben keresztülgázoltam egy hegyi patakon, amely a vízművektől 
zuhogott le az Albert út felé, és napkelte előtt kiértem a gyepre. A domb 
tetején nagy földhányások emelkedtek, rengeteg erődítést alkotva belőle. Ez 
volt az utolsó és a legnagyobb tábor, amelyet a marsbeliek készítettek. A 
sáncok mögül vékony füstszalag gomolygott a magasba. A távolban éhes eb 
futott, míg el nem tűnt. A gondolat, amely felvillant elmémben, valóvá, 
hihetővé vált. Nem féltem, csak remegtem felindulásomban, miközben 
felrohantam a dombra, a mozdulatlan szörny felé. A csuklyából hosszú, barna 
cafatok lógtak ki, amelyeket éhes madarak csipkedtek, marcangoltak.
 Egy perc alatt felkapaszkodtam a földhányásra, s a tetején állva 
belenéztem a táborba. Hatalmas tér volt; itt-ott óriási gépek álltak benne. A 
felhalmozott rengeteg anyagkészlet között különös fedett helyek voltak. És 
szanaszéjjel, néhányan felfordult hadigépeikben, néhányéin a most már 
merev munkagépekben s vagy tizenketten megmerevedve, némán, egy 
csoportban hevertek a marsbeliek - holtan! -, belepusztulva azokba a 
rothasztó, kóros baktériumokba, amelyek készületlenül rohanták meg őket. 
Belepusztulva, mint a vörösfű. Belepusztulva - miután az ember minden 
erőlködése hiábavaló volt - a legparányibb lények gyilkos erejébe, amelyeket 
az isteni bölcsesség e földre helyezett.
 Ezt a véget valóban én is, mások is előre láthattuk volna, ha a félelem és 
balsors el nem homályosítja elménket. A betegség eme csírái, mióta világ a 
világ, megtizedelték az emberiséget, megtizedelték történelem előtti őseinket, 
mióta megkezdődött az élet. De a természetes kiválasztódás következtében 
kifejlődött fajunk ellenállóképessége; nincs olyan baktérium, amely küzdelem 
nélkül bírna velünk; és sok az olyan, amely - mint például a holt anyagot 
erjedésnek indító csírák - míg élünk, nem is hat ránk. De a Marson nincsenek 
baktériumok, s amint a marsbeliek megérkeztek, amint ittak és táplálkoztak, 
mikroszkopikus szövetségeseink azonnal megkezdték romboló munkájukat. 
Már akkor is, mikor megfigyeltem őket, ütött elkerülhetetlen végzetük órája; 
járás-kelés közben haldokoltak és rothadtak. Sorsukat el nem kerülhették. Az 
ember milliárdok halála árán megszerezte magának e föld örökjogát, s nincs, 
aki elvegye tőle. Megmaradna neki, volnának bár a marsbeliek akár tízszer is 
oly hatalmasak, mint amilyenek. Mert sem nem éltek, sem nem haltak meg az 
emberek hiába.
 Elszórva, mintegy ötvenen lehettek a marsbeliek a nagy üregben, 
amelyet maguknak készítettek. Bizonyára megfoghatatlan volt előttük az a 
halál, amelynek áldozatai lettek. Megfoghatatlan volt ekkor még nekem is. Azt 
tudtam csak, hogy ezek a lények, akik éltek és rémülettel töltötték el az 
embereket - meghaltak. Az első percben azt hittem, hogy Szennakerib 
pusztulása ismétlődött, hogy az Úr parancsára a halál angyala öldöste le őket 
éjszaka.
 Belebámultam az üregbe, s amint a kelő nap sugarai bearanyozták a 
világot körülöttem, szívemet a dicsőség érzete töltötte el. Az üreg még mindig 
sötét volt; a hatalmas gépezetek, hatalmuk és bonyolult szerkezetük csodás 
nagyságában, csavaros részeik teljes földietlenségében, elmosódva, 
kísértetiesen magasodtak ki a homályból a fény felé.
 Hallottam, hogy mélyen alattam egész sereg kutya viaskodott a 
sötétségben az üreg fenekén heverő holttestek fölött. Az üreg túlsó, 
hatalmas, lapos peremén feküdt a nagy repülőgép, amellyel a mi sűrűbb 
légkörünkben kísérleteztek, mikor a pusztulás és a halál útjukba állt. A halál 
éppen a kellő időben érkezett. Fejem fölött károgás hallatszott, mire 
felpillantottam az óriási hadigépre, amely soha többé nem fog harcolni, és a 
szétmarcangolt vörös húscafatokra, amelyek darabokban foszladoztak le a 
Primrose-domb tetején levő felfordult padokra.
 Megfordultam, s a domb lejtős oldalán oda tekintettem, ahol most 
nyüzsgő madarak között a két második marsbeli állt, akiket éjjel éppen akkor 
láttam, mikor a halál úrrá lett fölöttük. Az egyik éppen társai után kiáltott, 
mikor meghalt; talán utolsónak halt meg, és hangja folyton hangzott, míg csak 
gépezetének ereje ki nem merült. E háromlábú fényes érctornyok 
ártalmatlanul csillogtak most a kelő nap ragyogásában...
 Az üreg körül terült el mindenfelé a városok hatalmas anyja, amelyet 
szinte csoda mentett meg a végpusztulástól. Aki Londont csak komor 
füstruháiba burkoltan látta, el sem képzelheti házai néma rengetegének szűzi 
tisztaságát és szépségét.

Keleten az Albert-terasz fekete romjai és a templom szétforgácsolt tornya 
fölött káprázón ragyogott a napfény, s a tetők rengetegében egy-egy csiszolt 
oromról vakító fehérséggel verődött vissza. A fény juttatott egy kevés 
titokzatos szépséget a chalk-farmi állomás kerek borraktárainak és a tágas 
vasúti udvaroknak is, amelyeket valaha fekete sínek vezettek. A sínek 
azonban a kétheti forgalmi szünet alatt belevörösödtek a gyors 
rozsdásodásba.
 Északon kék színben játszott a kilborni és hampsteadi háztömeg; 
nyugaton a város közepe sötétlett; s dél felé, túl a marsbelieken, a Regent's 
Park hullámzó zöldje, a Langham Hotel, az Albert Hall boltívei, az Imperial 
Institute s a Brompton úti hatalmas bérházak látszottak tisztán, bár eltörpülve 
a kelő nap fényében, mert rajtuk túl a Westminster zegzugos romjai ködlöttek 
a messzeségben. A Surley-dombok kékség-be vesztek, s a Crystal Palace 
tornyai úgy csillámlottak, mint két ezüstrúd. Szent Pál székesegyháza sötéten 
állt a napkeltében. Csak most láttam, hogy nyugati oldalán hatalmas rés 
tátongott.
 S amint elmerültem a házak, gyárak, templomok eme néma, elhagyatott 
rengetegének szemlélésébe; amint elgondoltam, mennyi reménybe, mennyi 
erőfeszítésbe, mennyi megszámlálhatatlan életbe került, míg ez az emberi 
szirtzátony felépült; amint arra a gyors, irgalmat nem ismerő pusztulásra 
gondoltam, amely fenyegette; mikor elképzeltem, hogy a veszedelem sötét 
árnya elvonult, hogy az emberek újra itt élhetnek, s hogy ez az én drága, 
hatalmas, halott városom újra él s egykor még hatalmasabb lesz: olyan 
érzelem viharzott lelkemben, hogy csaknem megeredtek a könnyeim.
 A gyötrelmek véget értek. A gyógyulás azonnal megkezdődik. Akik a 
lakosságból életben maradtak s szanaszét bolyongtak a vidéken - vezető 
nélkül, a törvény védelmét nélkülözve, táplálékot nem találva, mint a pásztor 
nélküli nyáj -, ezren meg ezren, akik tengeren menekültek, vissza fognak 
térni; az élet egyre erősebben és erősebben fog lüktetni újra az üres utcákon 
s a puszta tereken. Bár óriási volt a pusztulás, a pusztító kéz örökre 
lehanyatlott. A kietlen romok, a házak fekete vázai, amelyek oly komoran 
meredtek a domb napsütötte pázsitjára, csakhamar visszhangozni fognak az 
újjáteremtők csákányainak ütéseitől és a vakolólapátok koppanásaitól. Erre a 
gondolatra az ég felé emeltem kezeimet és hálát rebegtem a Mindenhatónak.
- Egy év múlva - gondoltam magamban -, egy év múlva...
 Egyszerre ellenállhatatlan erővel tódult lelkem elé saját sorsom, 
feleségem és az a reményteljes, gyöngéd gyámolítással telt régi élet, amely 
megszűnt mindörökre.

IX.
Romok

S most következik történetem legkülönösebb része. De talán nem is 
annyira különös. Emlékszem tisztán, élesen, elevenen mindarra, amit e 
napon egészen eddig az ideig tettem, mikor könnyezve s a Mindenhatót 
magasztalva álltam a Primrose-domb tetején. A továbbiakra nem 
emlékszem... A három következő napról nem tudok semmit. Azóta 
megtudtam, hogy nem én fedeztem fel először a marsbeliek pusztulását, mert 
több oly vándor, mint én, már az előtte való éjszaka tudomást szerzett róla. 
Az egyik, a legelső, mialatt én a kocsifészerben rejtőzködtem, sietett Párizsba 
sürgönyözni. Az örvendetes hírek elterjedtek onnan hamar az egész világon. 
Ezer meg ezer város, amelyeket szörnyű sejtelmek sújtottak le, hirtelen 
tobzódó ünnepélyeket rendezett. Mikor az üreg peremén álltam, tudták már a 
hírt Dublinban, Edinburghban, Manchesterben, Birminghamban. Az emberek, 
mint hallottam, örömükben sírva fakadtak, kiabáltak, abbahagyták 
munkájukat, hogy ujjongva megrázzák egymás kezét; vasútra szálltak és 
Londonba iparkodtak. A harangok, amelyek két hét óta elnémultak, hirtelen 
felkapták a híreket, úgyhogy csakhamar Anglia összes harangjai 
megcsendültek.
 Lesoványodott, fésületlen kerékpárosok robogtak minden országúton, a 
váratlan megszabadulásról kiabálva azoknak a kiaszott alakoknak, akik 
kétségbeesve bámultak rájuk az út mentén. S az a sok élelmiszer! A La 
Manche-csatornán, az ír-tengeren, az Atlanti-óceánon keresztül csak úgy 
özönlött segítségünkre a gabona, a kenyér és a hús. Mintha akkor a világ 
valamennyi hajója London felé iparkodott volna.

De én minderre nem emlékszem. Eszemet vesztve jártam-keltem. Mikor 
magamhoz tértem, jó emberek házában találtam magamat, akik a harmadik 
napon akadtak rám, amint zokogva, őrjöngve bolyongtam a Szent János erdő 
útjain.
 Azóta elmondták nekem, hogy valami értelmetlen nótát énekeltem az 
utolsó emberről, aki élve maradt. Bár maguknak is sok bajuk volt, ezek a jó 
emberek, akiknek nevét, bármennyire szeretném is hálámat leróni nekik, nem 
írhatom le itt, gondjaikba vettek és megóvtak saját magamtól. Bizonyos, hogy 
tévelygésem napjaiban hallottak tőlem egyet-mást a történetemből.
 Mikor lelkem egyensúlya helyreállt, a legnagyobb gyöngédséggel tudatták 
velem, amit Leatherhead sorsáról hallottak. Fogságom kezdete után két 
napra egy marsbeli az összes lakóival együtt elpusztította. Úgy tűnik, a 
legcsekélyebb ok nélkül, pusztán hatalmának szeszélyes érzetéből úgy 
söpörte el a föld színéről, mint a gyermek szokta széttaposni a 
hangyafészket.
 Egyedül álltam a világon, s ők nagyon kedvesen bántak velem. Egyedül 
álltam a világon, telve szomorúsággal, és ők osztoztak bánatomban. 
Gyógyulásom után négy napig maradtam közöttük. Az egész idő alatt 
határozatlan és egyre hevesebb vágy gyötört, hogy még egyszer lássam 
legalább azt, ami múltam olyan boldog, oly ragyogó kis világából megmaradt. 
Tulajdonképpen arra vágyódtam, hogy belemerülhessek teljesen reménytelen 
nyomorúságomba.
 Le akartak beszélni tervemről. Megtettek minden tőlük telhetőt, hogy 
kiverjék fejemből ezt a beteges szeszélyt. De végül nem tudtam ösztönszerű 
vágyamnak tovább ellenállni. Megígértem, hogy visszatérek hozzájuk, és 
miután e négynapos jó barátoktól - bevallom - könnyezve elbúcsúztam, 
kiléptem újra az utcákra, amelyek csak nemrégen is oly sötétek, oly 
különösek, oly elhagyottak voltak.
 Az utcákon sürgött-forgott már a visszatérő nép, néhol nyitva voltak már 
az üzletek is, és egy helyütt vígan csobogott egy szökőkút vize.

 Emlékszem, mennyi gúnyt találtam a nap ragyogásában, mikor a wokingi 
kis hajlék felé folytattam mélabús zarándoklásomat; milyen mozgalmasak 
voltak az utcák, s milyen elevenen lüktetett körülöttem az élet. Annyi ember 
sürgött-forgott mindenütt, hogy szinte hihetetlennek tűnt, hogy a lakosság 
jókora hányadát lemészárolták. De csakhamar észrevettem, mennyire 
megsárgult az emberek bőre, milyen borzas a hajuk, milyen nagy és 
mennyire tündöklik a szemük. Láttam, hogy rajtam kívül valamennyien, 
akikkel találkoztam, piszkos rongyaikat hordják még. Az arcokon vagy ujjongó 
öröm és tetterő, vagy iszonyú határozottság tükröződött. Eltekintve az arcok 
kifejezéseitől, London valósággal búcsújáró helynek látszott. Az 
egyházközségek különbség nélkül osztogattak mindenkinek kenyeret, melyet 
a francia kormány küldött. A megmaradt lovak nyomorúságosán mutogatták 
bordáikat. Az utcasarkokon fehér szalagos, sovány, ideiglenes rendőrök 
álldogáltak. Keveset láttam abból a csapásból, amelyet a marsbeliek okoztak, 
míg a Wellington utcába nem értem, ahol láttam, hogy a vörösfű befutotta a 
Waterloo-híd oszlopait.
 A híd végén is láttam e groteszk időknek egy újabb, közönséges 
ellentétét: egy ív papírt, amely egy botra szúrva lengett a vörösfű sűrűjében. 
Az első újság, a Daily Mail hirdette rajta, hogy újra megjelenik. Vettem egy 
számot belőle, egy megfeketedett shillingért, amelyet zsebemben találtam.
 Az újság legnagyobb része üres volt, de a lap egyetlen összeállítója azt a 
tréfát csinálta, hogy a hátulsó oldalra groteszk hirdetéseket tett sztereotipált 
lemezekről. Egyébként szánalmas volt a lap; az újság szervezete még nem 
állt helyre. Új dolgot csak annyit tudtam meg belőle, hogy a marsbeli 
mechanizmus vizsgálata már egy hét alatt is csodálatos eredményekkel járt. 
A cikk egyebek között azt állította - ezt azonban akkor nem hittem el -, hogy a 
„repülés titka" meg van oldva.
 Waterlooból indították az embereket hazaszállító ingyenvonatokat. Az 
első torlódás már véget ért. Kevesen voltak a vonaton, s nekem semmi 
kedvem sem volt társalgásba elegyedni. Külön kocsiban helyezkedtem el, és 
keresztbefont karokkal üldögélve, elborultan néztem ki az ablakon a 
pusztulás rohanó, napsütötte képére. Alig értünk ki a pályaudvarból, a vonat 
egy darabig ideiglenes síneken döcögött előre, s a házak az útvonal mindkét 
oldalán fekete romokban hevertek. A claphami csatlakozóig a fekete füstből 
származó por csúfította el London ábrázatát, bár két napig dörgött már a 
vihar és szakadt az eső. A claphami csatlakozónál újra megszakadtak a 
sínek. Száz meg száz munkanélküli hivatalnok és kereskedő dolgozott itt 
együtt a rendes napszámosokkal, és vonatunk gyorsan összetákolt kisegítő-
síneken döcögött tovább.
 Innen kezdve a vidék képe mindenfelé barátságtalan volt. Különösen 
Wimbledon szenvedett sokat. Walton, mivel fenyőerdői nem gyulladtak meg, 
úgy látszik, a legkevesebb kárt szenvedte az egész vonal mentén.
 A Wandle, a Mólé, s minden kis folyó tele volt a felburjánzott vörösfűvel, s 
olyannak tűnt, mint a vagdalthús és a savanyú káposzta keveréke. De a 
surrey-i fenyőerdők száraz fái nem adtak elég táplálékot a vörös folyondár 
fürtjeinek. Wimbledonon túl látszottak a vasútról az ottani faiskola területére 
zuhant hatodik henger körül feltornyosult földhalmok. Egy csomó ember állt a 
henger körül s néhány árkász a henger belsejében dolgozott. A henger 
tetején zászló büszkélkedett, vígan lengedezve a reggeli szellőben. A faiskola 
kárminpiros volt a fűtől, és a bíbor színű árnyakkal tarkított fakó terület 
nagyon kínosan hatott a szemre. Az ember tekintete kimondhatatlan 
megkönnyebbüléssel fordult az előtér aszott szürkeségétől s komor 
vörösségétől az enyhe kékeszöld színben játszó keleti dombok felé.
 A vasutat London és a wokingi állomás között még javították, úgyhogy a 
byfleeti állomáson szálltam le, s a Maybury felé vezető országúton indultam 
el. Elhaladtam a mellett a hely mellett, ahol én meg a tüzér beszélgettünk a 
huszárokkal, és ott a hely mellett is, ahol a marsbeli megjelent előttem a 
viharban. Itt rávett a kíváncsiság, hogy letérjek az útról. Meg is találtam a 
vörös lombok sűrűjében a felfordult és összetört kiskocsit és a ló szanaszét 
heverő összerágcsált fehér csontjait. Megálltam s egy darabig nézegettem e 
maradványokat...
 Majd visszafelé mentem, keresztül a fenyőerdőn, itt-ott nyakig a 
vörösfűben, és megtudtam, hogy a „Tarka kutya" kocsmárosa már el van 
hantolva. Végül elhaladva a kollégium mellett, hazaértem. Egy férfi, aki az 
egyik kunyhó nyitott ajtajában állt, nevemen szólítva üdvözölt, mikor 
elhaladtam mellette.
 Házamra pillantottam, s a remény egy sugara villant fel bennem; de 
csakhamar elhalványodott. A kaput feltörték; nem volt bereteszelve, s mikor 
odaértem, lassan kinyílt.
 Újra becsukódott. Dolgozószobám függönyei félrelebbentek a nyitott 
ablakról, ahol a tüzér meg én együtt virrasztottunk azon a reggelen. Azóta 
senki sem csukta be az ablakot. A letaposott bokrok éppen úgy voltak, mint 
négy héttel ezelőtt, mikor utoljára jártam itt. Betámolyogtam az előcsarnokba. 
A házban nem volt nyoma senkinek. A lépcsőszőnyeg gyűrött volt és 
megfakult azon a helyen, ahol a katasztrófa éjjelén a viharban bőrig ázva 
kuporogtam. Sáros lábunk nyomait még mindig ott láttam a lépcsőkön.
 Követtem a nyomokat a dolgozószobámba, s íróasztalomon a 
papírnyomó alatt rátaláltam a kéziratomra úgy, ahogy a henger 
megnyílásának délutánján otthagytam. Egy darabig ott álltam, olvasgatva 
abbahagyott munkámat, mely az erkölcsi felfogás valószínű fejlődésével 
foglalkozott, a civilizáció haladásával kapcsolatban.
 Az utolsó mondat egy jövendölés kezdete volt: „Körülbelül kétszáz év 
múlva várhatjuk..." itt a mondat félbemaradt. Emlékszem, hogy azon a 
reggelen, alig egy hónapja, nem voltam képes gondolataimat értekezésem 
tárgyára irányítani. Emlékszem, hogy abbahagytam az írást, és lementem, 
hogy átvegyem az újságkihordótól a Daily Chronicle-mat; elébe szaladtam a 
kertajtóig és izgatottan hallgattam különös meséjét a „marsbeli emberek"-ről.
 Lementem az ebédlőbe. Ott volt még, erősen oszlásnak indulva az 
ürühús és a kenyér s egy felfordult söröspalack úgy, ahogy a tüzérrel 
otthagytuk. Otthonom teljesen vigasztalan volt. Beláttam, milyen esztelen 
reményt kergettem oly hosszú ideig. És ekkor különös dolog történt.
- Nincs itt senki - szólt egy hang. - A ház üres. Nem járt itt egy lélek sem 
tíz nap óta. Ne időzzön itt tovább, s ne gyötörje magát hasztalanul. Nem 
menekült meg senki magán kívül.
 Megdöbbentem. Fennhangon gondolkoztam talán? Megfordultam, s 
láttam, hogy mögöttem nyitva van a földig érő szárnyas ablak. Odaléptem s 
kitekintettem.
 És íme, a bámulattól szinte megdermedve, rémülten, éppen úgy, mint én 
magam, unokatestvérem és feleségem állt előttem... feleségem sápadtan és 
könnytelenül. Halkan felsikoltott.
- Eljöttem - rebegte. - Tudtam... tudtam... Kezével a fejéhez kapott és 
megtántorodott. Hozzá rohantam s felfogtam karjaimba.

X.
Befejezés

 Sajnálom most, mikor elbeszélésem vége felé közeledem, hogy nem 
sokkal járulhatok hozzá annyi vitás és még mindig eldöntetlen kérdés 
tisztázásához. Bizonyos, hogy egy dologban ki fogom hívni a bírálatot. 
Tulajdonképpeni szaktudományom a spekulatív filozófia. Összehasonlító 
fiziológiai ismereteimet összesen egy vagy két könyvből merítettem ugyan, de 
azért azt hiszem, hogy Carver magyarázata a marsbeliek gyors halálának 
okáról csaknem bebizonyított igazságnak tekinthető. Elbeszélésem folyamán 
ezt a magyarázatot fogadtam el.
 A marsbeliek holttesteiben, amelyeket a háború után megvizsgáltak, egy 
esetben sem találtak a már rég ismert földi fajokon kívül más baktériumokat. 
Az a körülmény, hogy egyetlenegy halottukat sem ásták el, s hogy a 
legnagyobb gondatlansággal öldökölték az embereket, szintén azt bizonyítja, 
hogy fogalmuk sem volt a rothadás folyamatáról. De bármennyire 
valószínűnek látszik is ez a magyarázat, nincs teljesen bebizonyítva.
 Nem ismerjük a fekete füst összetételét sem, amelyet a marsbeliek halált 
okozó hatással használtak, s a hősugár eredete is talány maradt. Az a 
rettenetes szerencsétlenség, amely az ealingi és a dél-kensingtoni 
laboratóriumokban történt, elvette a tudósok minden kedvét attól, hogy a 
hősugár eredetét tovább elemezzék. A színképbontás félreérthetetlenül 
kimutatta, hogy a fekete porban valami ismeretlen elem van jelen, amely 
három vonalból álló, ragyogó csoportra bomlik a zöld színben. Lehetséges, 
hogy ez az elem az argonnal vegyülve egy szempillantás alatt halálos 
következménnyel hat a vér valamelyik alkotórészére. De efféle be nem 
bizonyított találgatások aligha fogják érdekelni az olvasók nagy többségét, 
akik számára könyvemet írtam.
 A barna tajtékcsomók közül, amelyek Shepperton pusztulása után lefelé 
sodródtak a Temzén, egyet sem vizsgáltak meg akkoriban, s azóta újabbat 
nem találtak.
 A marsbeliek anatómiai tanulmányozásának eredményeit, amennyiben a 
kóbor kutyák ily tanulmányozást teljesen lehetetlenné nem tettek, már előbb 
összefoglaltam, de úgyis ismeri mindenki azt a nagyszerű és csaknem teljes 
példányt, amelyet a természetrajzi múzeumban őriznek spirituszban, vagy 
ismeri legalábbis az erről készített számtalan rajzot. Minden egyéb fiziológiai 
és morfológiai részlet különben is tisztán tudományos jellegű.
 Sokkal fontosabb az a kérdés, és bizonyára általános érdeklődésre is 
számot tarthat, lehetséges-e, hogy a marsbeliek újabb támadást intézzenek a 
Föld ellen? Azt hiszem, hogy eddig nem méltatták távolról sem kellő 
figyelemre ezt a kérdést. Jelenleg a Mars bolygó konjunkcióban van: de 
valahányszor visszatér az oppozícióba, ami engem illet, én mindig készen 
állok egy újabb kirándulásukra. Annyi bizonyos, hogy nem szabad 
elmulasztanunk a kellő előkészületeket. Azt hiszem, meg lehet majd állapítani 
annak az ágyúnak a helyzetét, amelyből felénk tüzelnek. A bolygónak azt a 
részét szüntelenül figyelemmel kell kísérnünk, hogy idejekorán értesüljünk a 
következő támadás kezdetéről.
 Újabb támadás esetén a hengert könnyen elpusztíthatjuk dinamittal vagy 
tüzérséggel, mielőtt annyira lehűlne, hogy a marsbeliek előbújhatnának; vagy 
amint a henger teteje lecsavarodik, őket is agyonágyúzhatjuk. Azt hiszem, 
nagy kárukra vált első vállalkozásuk sikertelensége. Lehet, hogy ők maguk is 
így fogják fel.
 Lessing kitűnő érvekkel támogatta azt a föltevését, hogy a marsbeliek 
betörtek a Vénusz bolygóra is, mégpedig sikeresen. Most hét hónapja a 
Vénusz és a Mars egy vonalba esett a Nappal, azaz a Vénusz bolygóval a 
Mars oppozícióban volt. Később különös ragyogó, hullámszerű jel látszott a 
belső bolygó meg nem világított felén, és ezzel csaknem egyidejűleg a Mars 
korongjának egyik fényképén hasonló hullámszerű halványfekete jelet 
fedeztek föl. Látni kell mind a két jelenség ábrázolását, hogy teljes 
jelentőségében felfoghassuk jellegük rendkívüli hasonlatosságát.
 De akár várunk újabb támadást, akár nem, az, ami történt, mindenesetre 
nagyban módosította az emberiség jövőjéről alkotott elképzeléseinket. 
Megtudtuk, hogy a Föld nem zárt terület, s egyáltalán nem biztos tartózkodási 
helye az embernek. Sejtelmünk sem lehet róla soha, micsoda láthatatlan jó 
vagy rossz ront ránk a térből váratlanul. Lehet, hogy a mindenség 
szempontjából a marsbelieknek ez a támadása végeredményében javára 
válik az embereknek; megfosztotta az embert attól a jövőbe vetett derűs 
bizalomtól, amely legtermékenyebb forrása a hanyatlásnak. Az emberi tudást 
rengeteg új ismerettel gyarapította, s nagyban hozzájárult ahhoz, hogy az 
emberiség közös érdekeinek felfogása minél hamarább tisztázódjék. Lehet, 
hogy a marsbeliek a tér végtelenségén keresztül figyelemmel kísérték 
előfutáraik sorsát, s tanultak a saját kárukon; az is lehet, hogy a Vénusz 
bolygón biztosabb letelepedési helyre akadtak. Bárhogyan legyen is, az az 
egy bizonyos, hogy a Mars korongját számos esztendeig a legnagyobb 
gonddal fogják megfigyelni, s hogy azok a tüzes égi nyilak, a hullócsillagok, 
valahányszor lezuhannak, elkerülhetetlenül meg fogják remegtetni az 
embereket.
 Az emberi tudás mélyülése, amelyet a marsbeliek támadásának 
köszönhetünk, alig túlozható el. Mielőtt a henger lezuhant, az volt az 
általános meggyőződés, hogy a tér végtelenségében parányi földgömbünk 
vékony kérgén kívül sehol sincs élet. Most tovább látunk. Ha a marsbeliek 
elérhetik a Vénuszt, nincs okunk föltenni, hogy az emberek ugyanazt meg 
nem tehetik. És ha a Nap lassú lehűlése lakhatatlanná teszi ezt a Földet, ami 
végül is meg fog történni, lehet, hogy az élet fonala, amely itt megkezdődött, 
továbbterjed a Földről, s bevonja hálójába testvérbolygónkat is. Vajon győzni 
fogunk-e?
 Homályos, csodálatos az a kép, amely lelkemben arról támadt, hogyan 
fog terjedni az élet a Naprendszer kis melegágyából lassacskán keresztül a 
csillagos tér lelketlen végtelenségén. De ez csak távoli álom. Viszont az is 
lehet, hogy a marsbeliek pusztulása csak szünetet jelent. Talán az övék lesz 
a jövő s nem a mienk.
 Nem tagadhatom, hogy azóta a szorongással és veszéllyel telt idő óta 
állandóan van lelkemben valami kétely és bizonytalanság. 
Dolgozószobámban ülök, lámpafénynél írva, és egyszerre csak magam előtt 
látom újra a szép völgyet alul, amint kígyózó lángok lepik el, és úgy érzem, 
hogy a ház mögöttem és körülöttem üres és elhagyott. Kimegyek a byileeti 
országútra, ahol járművek haladnak el mellettem, egyik kocsin egy 
mészároslegény, egy másik telve vendégekkel, egy kerékpáros munkás, 
iskolába siető gyerekek. És egyszerre csak mindnyájan elmosódnak előttem, 
s újra ott sietek a tüzérrel együtt a néma forróságban. Egy éjjel láttam, hogy a 
fekete por festi sötétre a hallgatag utcákat s borítja el az eltorzított 
holttesteket, amelyek rám támadnak rongyosán, szétmarcangoltan. 
Értelmetlen hangokat hadarva, egyre dühösebbek, sápadtabbak, undokabbak 
lettek, végül teljesen kivetkőztek minden emberi formájukból, mire fázva és 
nyomorultan felébredtem az éjszaka sötétségében.
 Londonba megyek, s nézem a Fleet Streeten és a Strandon a nyüzsgő 
sokaságot, s egyszerre az jut eszembe, hogy ezek az emberek csak a múlt 
szellemei, akik kísértve járnak fel-alá a néma és romokba dőlt utcákon, 
álomképek egy holt városban, az élet gúnyképei galvanizált testben. S oly 
különös az is, ha a Primrose-dombon állok, mint álltam egy nappal ez utolsó 
fejezet megírása előtt. Oly különös elnézni a füstös ködön homályosan 
keresztülkéklő házak rengetegét, mely végül beleolvad a ráhajló égboltba; 
elnézni a domb virágágyai között ide-oda járkáló embereket; elnézni a 
bámészkodókat, akik mindig seregestül állnak a. még mindig ott álló marsbeli 
gépezet körül; elhallgatni a játszó gyermekek zsivaját, s azután 
visszagondolni arra az időre, mikor az utolsó nagy nap hajnalán ugyanitt 
állva, mindent komornak, hallgatagnak láttam a kelő nap ragyogásában...
 De a legkülönösebb mégiscsak az, hogy újra kezemben tartom 
feleségem kis kezét, s arra gondolok, hogy én őt, ő pedig engem egyszer már 
a halottak közé számított...

(Vége)

Fordította: Mikes Lajos

Marslakók a Földön

 1938 októberének utolsó vasárnapja volt. A 13 éves Dick Stives (miként 
arra a hetvenhárom éves Dick Stives most emlékszik) nagyapja házának 
ebédlőjében a szőnyegen könyökölt, és bal kezével a rádió keresőjét 
csavargatta. A Stives szülők moziba mentek, és Dicket - valamint húgát és 
két öccsét - a nagyszülők Grovers Mill-i házában hagyták „megőrzésre". 
Grovers Mill ma már gyakorlatilag egybeépült Princeton egyetemi várossal 
(ami viszont egy óra autóútra van New York-tól). Akkoriban erdőszerű 
ligetben elszórt házak pici települése volt.
 Dick Stives lassan forgatva a rádió kis kerekét, végighaladt a sípoló, 
fütyülő, zenélő állomásokon, elkapott egy-egy szót, egy-egy mondatot.
 - Várj, állj meg - csattant fel a nagyapa. - Ne csavard tovább.
 A CBS (Columbia Broadcasting System) helyi adója beszélt. Határozott, 
komoly, mély férfihang (mint később kiderült, Orson Wellesé, a színészé):
„A földöntúli, roppant öböl túlpartján élnek, az övékhez képest a miénk a 
dzsungelek vadjainak értelme. Hatalmas, rideg, ellenséges intellektusok - 
irigy szemekkel nézve a Földet - lassan és biztosan készítették terveiket 
ellenünk..."
 Dick Stives nagyszüleivel ezen az estén kizárólag a CBS programját 
hallgatta. (Borzongva, félve, hitetlenkedve, mint hatvan évvel később 
emlékszik). S így tettek az amerikai rádióhallgatók milliói is, akik egyre 
nagyobb nyugtalansággal figyelték az egymást követő híradásokat: A Mars 
lakói megtámadták a Földet. Előőrseik Princeton városától négy mérföldnyire, 
Grovers Millben szálltak le.
 A műsor - H. G. Wells Világok harca című regényének rádióváltozata - 
több mint fél évszázad múltán is a legdöbbenetesebb hatású rádiójátékként 
maradt meg a krónikákban. A fiatal Orson Welles - producer-rendező-
főszereplő egy személyben - egyetlen este az Egyesült Államok egyik 
legismertebb művésze lett. (Orson Welles persze addigra, 23 éves korára 
szakmai körökben már volt annyira ismert, hogy a CBS megbízta a „Mercury 
színház a rádióhullámokon" elnevezésű egyórás drámai műsor vezetésével, 
rendezésével. Játszották már a Július Caesart, a Twist Olivért, a Jane Eyre-t 
és hasonlókat.)
 Howard Koch dolgozta át rádióra a könyvet. A CBS-nél abban az időben 
Koch írta át Shakespeare-t, Dickenst, H. G. Wellst, óriásinak nem mondható 
75 dolláros darabbérért. (Később Oscar-díjat kap a romantikus-klasszikus 
Casablanca forgatókönyvének társszerzőségéért, a Világok harcának 
botrány-sikere után pedig adaptációiért már 150 dollárra emelkedett a 
fizetsége.) Koch találta ki: a helyszín ne Anglia legyen, az idő ne a tízes évek. 
Legyen az esemény jelen idejű, és játszódjék az Egyesült Államokban. 
Ceruzájával bökte ki New Jersey térképén Grovers Millt. S ő a felelős az 
ötletért: a történet elbeszélését szakítsák meg valósághű (az egyidejűség 
benyomását keltő) híradások.
 Nyolc óra előtt néhány perccel (a keleti parti időzóna szerint) Orson 
Welles felvette a fülhallgatóját, felállt egy kis dobogóra, és csendet kért a 
stúdióban. Ettől kezdve ő adott jelt a zenekarnak, ő intett a hangeffektusokat 
gyártó technikusoknak, ő irányította kézmozdulataival a kapcsolótermet, ő 
dirigálta színésztársait és mondta - szinte már mellesleg - a saját szövegét. 
Mindezt élő adásban, magnó nem volt.
 Nyolc órakor felhangzott a szignál: Csajkovszkij első (b-moll) 
zongoraversenyének főtémája. A bemondó annak rendje és módja szerint 
bemondta, hogy „Orson Welles és a Mercury színház a rádióhullámokon H. 
G. Wells: Világok harca című rádiójátékát adja elő." A hallgatókat tehát 
figyelmeztették. Csak hát a hallgató (a tévénéző, hogy ugorjunk az időben) 
nem úgy hallgat, ahogyan azt elvárják tőle. Slamposan és slendriánul hallgat. 
(Néz.) Néha percekig nem figyel (beszélget, kimegy a fürdőszobába, sört 
iszik, bambul). Ráadásul nem is mindig pontosan a műsor legeslegelején 
kapcsolódik az adásba. Szóval az Egyesült Államok lakói egyszer csak azon 
kapták magukat: egyenes adásban közvetítik nekik országuk marslakók által 
történő megszállását.
 Jelentkezett normális előrejelzéssel a kormány időjárási hivatala. A hírek 
szünetében - az akkoriban szokásos - háttérzenét adtak: a New York-i Park 
Plaza Hotel Meridián-termében Ramon Raquello és zenekara játszott. Az 
Intercontinental Rádió News közben jelentette, hogy egy bizonyos Farell 
professzor, a Chicago melletti Mount Jenhing obszervatóriumban több 
robbanást észlelt a Mars felszínén. S valószínűleg hidrogéngáz közeledik 
nagy sebességgel a Föld felé. Megint zene. Egyre sűrűbben megszakítva. A 
princetoni egyetem csillagdájának igazgatója kifejtette: nem tudja 
megmagyarázni a Marson történt robbanások okát. De csupán „egy az 
ezerhez az esély", hogy a bolygón értelmes lények élnek. Az igazgató az 
interjú közben kap egy hírt, miszerint Princetontól húsz mérföldnyire 
becsapódást észleltek a természettudományi múzeum szeizmográfjai. A 
professzor szerint valószínűleg szokatlan méretű meteorról van szó, és ő 
kizárná a kapcsolatot a marsbeli robbanásokkal. Zene, Ramon Raquello. 
Majd rendkívüli híradás a New Jersey állambeli Trentonból: este 8 óra 50 
perckor óriási lángoló tárgy esett egy farmra Grovers Mill közelében... És így 
tovább.
 A rádióműsor készítői másnap, harmadnap elmondták: a rádiójáték tele 
volt valószerűtlen elemekkel. Majd minden mondatban utalás volt arra, hogy 
mindez csupán játék. A kormánynak nem volt időjárási hivatala. New Yorkban 
nem állt Park Plaza Hotel, csak külön Park és külön Plaza. Ramon Raquello 
zenekara nem létezett, miként az Intercontinental Rádió News nevű adó sem. 
Chicago mellett nincs hegy és nincs obszervatórium. Princetonban sincs. 
Nyolc óra húszkor mondták be, hogy a fényes tárgy 8 óra 50-kor ért földet. 
Négyszer megakasztották az adást, bejelentvén: rádiójátékról van szó.
 Mégis tizenkétmillió hallgató közül (az adat a műsort követő felmérésből 
származik) egymillió azt hitte: a valóságot sugározza a CBS. Pontosabban, 
napokkal később, mikor a nagy félelem nagy bruhahává változott, egymillió 
ember még mindig bevallotta: ő bizony komolyan vette az egészet. Dick 
Stives nagyszüleivel és testvéreivel lehúzta a redőnyöket, eloltotta a villanyt, 
székekkel, asztalokkal eltorlaszolta az ajtót, és a sötétben - csak a rádió 
macskaszeme világított - várta a szomszédban földre szállt marslakók 
eljövetelét.
 Grovers Mill egyik elszánt lakója ismétlőfegyverével kitartóan tüzelt a fák 
fölött fénylő, Marsról jött harci gépre, és sikerült is kilyukasztania a víztornyot. 
Egy másik beterelte a családját az autóba, és hogy menekülése gyorsabb 
legyen, a bezárt garázsajtón át hajtott az utcára. (Soha többé nem lesz 
szükségünk rá - kiáltotta oda a feleségének, aki a nők szokása szerint még 
ilyen vészterhes időkben sem szűnt meg olyan apróságok miatt sopánkodni, 
mint egy kitört garázsajtó.)
 - A marslakók elfoglalták New Jersey középső részét - jelentette a CBS-
en Orson Welles. - A távíró- és telefonvonalak leszakadtak. A vasútvonalak 
deformálódtak, nincs közlekedés New York és Philadelphia között. Az 
északra, délre, nyugatra vezető országutakat megbénította a menekülő 
emberáradat. A rendőrség, a hadsereg tartalékos alakulatai képtelenek 
ellenőrzés alatt tartani az őrületes pánikot.
 És a valóság utánozni kezdte a rádiójátékot. New Jersey útjai megteltek 
menekülőkkel. Szomszéd riasztotta a szomszédot Trentonban. A New York-i 
Broadwayn mozielőadásokat szakítottak meg a rémült hozzátartozók. 
„Mindenki az utcára! Az országot lerohanták." És mindenki az utcára özönlött. 
A rendőrőrsöket elárasztották a telefonhívások. Sokan látták saját szemükkel 
a harcokat - jelentették. Brooklynban egy férfi csak hallotta a fegyverropogást, 
és gázmaszkot kívánt - mondván, adófizető, ennyit csak elvárhat a 
hatóságoktól. Providence városban izgatott telefonálók követelték: az 
elektromos művek kapcsoljon ki. így a marslakók talán nem találnak oda.
 Az NBC rádió legfőbb főnökeinek egyike felháborodottan hívta fel saját 
hírszerkesztőségét: hogyan maradhattak le ekkora eseményről?
 Pennsylvania kormányzója kapcsolatba lépett New Jersey 
kormányzójával, és felajánlotta: csapatokat küld a szomszédos állam erőinek 
megsegítésére.
 Aztán kilenc óra előtt néhány perccel a marslakókat legyőzték. Nem az 
ember hadigépei, hanem láthatatlan baktériumok, amelyek ellen a Marsból 
jöttek szervezete nem tudott védekezni. Orson Welles vidám hangon zárta a 
műsort:
- Az önök füle hallatára megsemmisítettük a Földet, és tökéletesen 
szétromboltuk a CBS-t. Remélem, megkönnyebbülnek, ha megtudják: 
mindezt nem gondoltuk komolyan, és mindkét bolt a tatarozás alatt 
zavartalanul nyitva tart.
 Az első reakció a botrány volt. A CBS vezérkara berobogott a New York-i 
Madison Avenue-n lévő épületbe. A rendőrség is. (Lefoglalták azokat a 16 
collos acetátlemezeket, amelyeken a műsort rögzítették.) A CBS bocsánatot 
kért a hallgatóktól. Orson Welles - biztos lévén: karrierje véget ért - 
megígérte, soha még egyszer hasonló dolgot nem csinál. Egy szenátor 
(bizonyos Clyde Herring) másnap előterjesztette, hogy a törvényhozás 
vizsgálja meg az ilyesfajta műsorok betiltását. Sok lap leírta a leírhatatlannak 
gondolt szót: cenzúra.
 Aztán a következő hét (november első hetének) közepe táján egyszer 
csak változni kezdtek a dolgok. A kor leghíresebb publicistái új hangon 
szólaltak meg. „A Világok harcának hatása bizonyította: a borzongó félelem 
hozzánk érkezett. A müncheni béke fekete felhőként fejünk fölött függ." 
(Heywoud Broun) „Az évszázad hírsztorija: egy esemény, amely értelmes 
emberek minden eddig leírt szavánál jobban segítette megérteni a 
hitlerizmust, a mussolinizmust, a sztálinizmust, az antiszemitizmust és 
napjaink sokféle más terrorját." (Dorothy Thompson) Az adást az elátkozás 
első órái után ünnepelni kezdték. Orson Welles azonban csak akkor tudta 
bizonyosan, hogy pályafutása meg van mentve, amikor a nagy hatalmú 
Campbell gyár jelentkezett: rádióműsorában hirdetni kívánja leveseit.
 Hatvan év telt el az eset óta. Most talán már jobban értjük, mint akkor, 
hogy a világhelyzetnek (s mindenfajta politikai helyzetnek) milyen 
szeizmográfiája az ember. A hírfogyasztó. Az elektronikus médiák révén első 
kézből informált néző-hallgató. A Johns Hopkins Egyetemen felmérték: száz 
diákból mindössze ketten voltak képesek hibátlanul összefoglalni egy 
televíziós híradás tartalmát. Több mint ötven százalék a lényeget sem tudta 
elmondani. Az ember vagy nem figyel oda, vagy nem képes figyelni, vagy 
beszélget, vagy kimegy a fürdőszobába, esetleg éppen sört iszik, vagy 
csupán bambul. A világ helyzetét (vagy éppen a hazai politikai helyzetet) 
tükrözi, miképpen reagál egy hírre. Egy rosszul értett hírre. Egy feltételezett 
hírre - a dolgokba be nem avatott ember.

 „A müncheni béke fekete fellege" függött Amerika fölött - írta Heywood 
Broun -, és ebben a helyzetben az emberek egy részének reagálása hirtelen 
más lett, mint az előre feltételezett. A pletykák, az össznépi riadalmak, az 
álhírek, a pánikok tükrében látszik a valóság is, amely ezeket generálja.
Az írott sajtó védelmében pedig csak annyit: Olvasson napilapot. Ott ide-
oda lapozhat.

Kereszty András

A rádiójáték

 1938. október 30-án keleti zónaidő szerint este 8 órakor Orson Welles 
egy ártatlan kicsiny színészcsoporttal helyet foglalt a C. B. S. (Columbia 
Broadcasüng System) New York-i stúdiójának mikrofonja előtt. Magával hozta 
H. G. Wells fantáziaregényének, a „Világok harcá"-nak Howard Koch által 
szabadon feldolgozott változatát. Magával hozta még rendkívüli drámai 
tehetségét... A színészek remélték, hogy a mű szavaival és tehetségükkel 
egy órán át szórakoztatni fogják hallgatóikat egy hihetetlen, régimódi, 
Hallowe’en-hez illő történettel. A színészek a legnagyobb meglepetésükre 
értesültek róla, hogy az általuk kibocsátott közleményt, amelyben a marslakók 
invázióját mondták el, szerte az országban ezrek vették komolyan. Néhány 
borzalmas órán át, Maine-tól Kaliforniáig, elhitték az emberek, hogy 
halálsugárral felfegyverzett irtózatos szörnyetegek pusztítanak el minden 
ellenük küldött fegyveres ellenállót, hogy egyszerűen nincs előlük menekülés; 
hogy a világ vége közeleg. Másnap reggel az újságok a „rémületnek az egész 
nemzeten átsöprő szökőár"-járól írtak. Nyilvánvalóvá vált, hogy országos 
arányú pánikról volt szó. A Szövetségi Távközlési Bizottság „sajnálatosnak" 
nevezte az esetet.
 Mit is mondtak hát a színészek a rendelkezésükre álló rövid órában? 
Miféle vad történetet engedtek szabadjára?

 
COLUMBIA RÁDIÓTÁRSASÁG
ORSON WELLES ÉS A MERCURY RÁDIÓSZÍNHÁZ

1938. október 30. vasárnap Este 8.00-9.00-ig

COLUMBIA RÁDIÓTÁRSASÁG (végszó): (...30 másodperc...)

BEMONDÓ: A Columbia Broadcasting System és csatolt adóállomásai 
bemutatják Orson Welles és a Mercury Rádiószínház közreműködésével H. 
G. Wells Világok harca című rádiódrámáját.
(Zenei átkötés)
 BEMONDÓ: Hölgyeim és uraim, a Mercury Színház igazgatója és 
rádióadásainak sztárja, Orson Welles.
 Orson WELLES: Most már tudjuk, hogy a XX. század első éveiben 
Földünket szigorú megfigyelés alatt tartották az embernél szellemileg 
fejlettebb értelmes lények, akik azonban éppúgy halandók, mint az ember. 
Most már tudjuk, hogy mialatt az emberek ügyes-bajos dolgaikkal 
foglalkoztak, talán éppen olyan behatóan fürkészték és tanulmányozták őket, 
mint ahogy az ember fürkészné mikroszkópjával egy csepp vízben a nyüzsgő 
és szaporodó, múlandó élőlényeket. Határtalan önteltséggel jöttek-mentek az 
emberek a Földön apró ügyeikben, uralmuk nyugodt biztonságtudatával, a 
kozmikus hordalék kis forgó töredéke fölött, amelyet az ember véletlenül vagy 
szándékosan örökül kapott az Idő és a Tér sötét misztériumából. Egy 
hatalmas éteri szakadékon keresztül elmék, melyek olyanok a mieinkhez 
képest, mint a mi elménk a dzsungel vadállataihoz, hatalmas értelmek, 
hűvösek és részvétlenek, figyelték Földünket rosszindulatú szemekkel, s 
lassan és biztosan szőtték ellenünk terveiket. A XX. század 
harminckilencedik évében következett be a nagy csalódás.
 Október vége felé járt. Az üzleti élet javult, A háborús ijedelem elmúlt. 
Egyre több ember állt újra munkába. A kereskedelem élénkebbé vált. Ezen a 
különös estén, október 30-án a Crossley szolgálat harminckét millióra 
becsülte azok számát, akik a rádiót hallgatták.
 BEMONDÓ (végszava): ...A következő huszonnégy órában nem várható 
jelentős hőmérsékletváltozás. Új-Skócia fölött ismeretlen eredetű enyhe 
légköri mozgást jelentettek. Ez alacsony légnyomású térséget 
eredményezett, amely meglehetős gyorsasággal vonul az északkeleti államok 
fölött, és várható, hogy esőt hoz magával, enyhén viharos szelek kíséretében. 
Hőmérsékleti maximum hatvanhat, minimum négy. Az Állami Meteorológiai 
Intézet jelentését hallották.
 Most kapcsoljuk önöknek New York belvárosából, a Hotel Park Plazából 
a Meridián Room-ot, ahol Ramon Raquello és zenekara fogja szórakoztatni 
önöket.
(Spanyol motívumú dal... elhalkul.)
 HARMADIK BEMONDÓ: Jó estét, hölgyeim és uraim. New York City-ből, 
a Park Plaza Hotel Meridián terméből közvetítjük önöknek Ramon Raquello 
és zenekara muzsikáját. Spanyolos hangulatban kezdi Ramon Raquello a La 
Cum-parsitát (a szám elkezdődik).
 MÁSODIK BEMONDÓ: Hölgyeim és uraim, tánczene műsorunkat 
félbeszakítjuk és felolvassuk önöknek az Intercontinental Rádió News 
különleges közleményét. Központi zónaidő szerint húsz perccel nyolc óra 
előtt a Mount Jenninge-i obszervatóriumból (Chicago, Illinois) Parell 
professzor jelentette, hogy a Mars bolygón rendszeres időközökben 
megjelenő, izzó gázkitöréseket észlelt.
 A spektroszkóp azt jelzi, hogy a gáz hidrogén, és óriási sebességgel 
közeledik a Föld felé. Pierson professzor a Princeton obszervatóriumból 
megerősíti Parrell megfigyelését és a következőképpen írja le a jelenséget, 
idézem: „Mint egy puskából kilőtt kék lángsugár". Most visszakapcsolunk New 
York belvárosába, a Park Plaza Hotel Meridián termébe, ahol Ramon 
Raquello játszik önöknek. (Zene néhány pillanatig, amíg a szám befejeződik... 
taps) És most egy dallam, amely sohasem veszíti el népszerűségét: a 
közkedvelt Star Dust (Csillagpor). Ramon Raquello és zenekara... (zene)
 MÁSODIK BEMONDÓ: Hölgyeim és uraim, néhány perce kiadott 
közleményünk híreit folytatjuk: Az Állami Meteorológiai Intézet felkérte az 
ország nagy obszervatóriumait, hogy kísérjenek figyelemmel minden további 
változást a Mars bolygón. Mivel a jelenség természete szokatlan, felkértük 
Pierson professzort, a kiváló csillagászt, hogy egy interjúban mondja el 
véleményét az eseményről, a New Jersey-i Prince-tonból. Addig folytatjuk 
tánczenénket, Ramon Raquello és zenekara játszik. (Zene)
 MÁSODIK BEMONDÓ: Kapcsoljuk a Princeton Obszervatóriumot 
Princetonból, ahol kommentátorunk, Cári Phillips fog beszélgetni a híres 
csillagásszal, Richárd Pierson professzorral. Kapcsoljuk Princetont. 
(Visszhangos terem)
 PHILLIPS: Jó estét, hölgyeim és uraim. Cári Phillips beszél a princentoni 
Obszervatóriumból. Egy nagy félkör alakú szobában állok, minden 
koromsötét, kivéve a mennyezetbe vágott téglalap alakú nyílást. Ezen a 
nyíláson át látni lehet a szétszórt csillagokat, amelyek hideg fényt vetnek a 
hatalmas teleszkóp bonyolult mechanizmusára. A ketyegő hang, amint 
hallanak, az óramű vibrálása. Pierson professzor közvetlenül fölöttem áll, egy 
kis emelvényen, és mereven néz a hatalmas lencsékbe. Hölgyeim és uraim! 
Kérem, legyenek türelemmel, ha valami késleltetné interjúnkat. Azonkívül, 
hogy Pierson professzor szakadatlanul kémleli az eget, bármikor 
félbeszakíthatja a beszélgetést egy telefon vagy más egyéb közlés. Ebben az 
időpontban Pierson professzor állandóan kapcsolatban áll a világ csillagászati 
központjaival. Professzor úr, kezdhetem a kérdéseket?
PIERSON: Bármikor, Mr. Phillips.
 PHILLIPS: Professzor úr, elmondaná rádióhallgatóinknak, hogy pontosan 
mit lát, amint a teleszkópon keresztül a Mars bolygót figyeli?
 PIERSON: Pillanatnyilag semmi szokatlant, Mr. Phillips. Egy vörös 
korong úszik kék tengerben. A korongon keresztül átlós sávok. Egész jól 
megkülönböztethetőek most, mert a Mars történetesen éppen pályájának a 
Földhöz legközelebb eső pontján van... oppozícióban, ahogy ezt nevezzük.
 PHILLIPS: Véleménye szerint, Pierson professzor úr, mit jelentenek ezek 
a sávok?
 PIERSON: Nem csatornák, erről biztosíthatom, Mr. Phillips, habár ez a 
népszerű feltevés azok részéről, akik úgy képzelik, hogy a Mars lakott. 
Tudományos szempontból ezek a sávok pusztán a bolygó sajátságos légköri 
viszonyainak eredményei.
 PHILLIPS: Akkor ön, mint tudós, teljesen meg van győződve arról, hogy 
fogalmaink szerinti értelmes lények nem léteznek a Marson?
PIERSON: Azt mondanám, hogy ennek az esélye ezer az egyhez.
PHILLIPS: És mégis mivel tudná indokolni ezeket, a bolygó felületén 
szabályos időközökben történő gázkitöréseket?
PIERSON: Mr. Phillips, ezt nem tudom megindokolni.
PHILLIPS: Megmondaná professzor úr hallgatóink számára, milyen távol 
van a Mars a Földtől?
PIERSON: Mintegy 40 millió mérföldre.
PHILLIPS: Hát ez elég biztonságos távolságnak tűnik. - Egy pillanat, 
hölgyeim és uraim, valaki éppen átadott egy üzenetet Pierson professzornak. 
Amíg elolvassa, engedjék meg, emlékeztessem önöket, hogy New Jersey-ből 
a Princeton Obszervatóriumból adunk közvetítést önöknek, ahol Pierson 
professzorral, a világhírű csillagásszal beszélgetünk... Egy pillanat. Pierson 
professzor átadta nekem az üzenetet, amit éppen most kapott... Professzor 
úr, felolvashatom a hallgatóknak?
PIERSON: Természetesen, Mr. Phillips.
PHILLIPS: Hölgyeim és uraim, felolvasom önöknek a Pierson 
professzornak címzett táviratot, amely New Yorkból, a Nemzeti Történelmi 
Múzeumból érkezett dr. Gray-től: „Keleti zónaidő 9,15. A szeizmográf 
csaknem földrengés erősségű lökést észlelt Princeton húsz mérföld átmérőjű 
körzetében. Kérem megvizsgálni. Aláírás Lloyd Gray, a Csillagászati Osztály 
vezetője"... Pierson professzor, lehet ennek a jelenségnek valami köze a 
Mars bolygón észlelt kitöréshez?
 PIERSON: Aligha, Mr. Phillips. Ez talán csak szokatlan méretű meteorit, 
és az, hogy éppen most érkezett, csupán véletlen egybeesés. Mindenesetre 
megindítjuk a kutatást, amint a nappali világosság engedi.
 PHILLIPS: Köszönöm, professzor úr. Hölgyeim és uraim, az elmúlt tíz 
percben a princetoni obszervatóriumból közvetítettünk önöknek rendkívüli 
interjút Pierson professzorral, a híres csillagásszal. Cári Phillips beszél. Most 
visszakapcsolunk New York-i stúdiónkba. (Erősödő zongoramuzsika)
 MÁSODIK BEMONDÓ: Hölgyeim és uraim, felolvassuk az 
Intercontinental Rádió News legújabb közleményét. Toronto, Kanada: Morse 
professzor a MacMillan egyetemről jelenti, hogy keleti zónaidő szerint este 
hét óra negyvenöt perc és kilenc óra húsz perc között a Mars bolygón 
összesen három kitörést észlelt. Ez megerősíti a más amerikai 
obszervatóriumokból korábban kapott jelentéseket. Most, kicsit közelebb 
hozzánk, a New Jersey-i Trentonból következik egy rendkívüli jelentés. 
Közölték, hogy este nyolc ötvenkor egy hatalmas égő tárgy, valószínűleg 
meteorit, hullott egy farmra a New Jersey-1 Grovers Mlll szomszédságában, 
huszonkét kilométerre Trentontól. A felvillanó fény az égen több száz 
mérföldes körzetben látható volt, és a becsapódás zaja északon egészen 
Elizabethig hallatszott.
 Elindítottunk egy különleges mozgó egységet a helyszínre, hamarosan 
hallhatják majd a kommentátorunkat, Mr. Phillipst, aki helyszíni beszámolót 
ad, amint Princetonból odaérkezik. Közben kapcsoljuk a brooklyni Martinét 
Hotelt, ahonnan Bobby Millette és zenekarának tánczene műsorát hallhatják. 
(Swing zene húsz másodpercig... aztán félbeszakad)
 MÁSODIK BEMONDÓ: Kapcsoljuk a New Jersey-beli Grovers Millt. 
(Tömeg zaja... rendőrségi sziréna)
 PHILLIPS: Hölgyeim és uraim, újra Cári Phillips jelentkezik Grovers 
Millből, a Wilmuth farmról. Pierson professzorral tíz perc alatt tettük meg a 
tizenegy mérföldet Princetontól idáig. Hát... hát alig tudom hol kezdeni, hogy 
élethű képet tudjak önöknek festeni a szemem elé táruló furcsa látványról, 
amely mintha egy modern Ezeregyéjszakának lenne a része. Éppen csak 
hogy ideértem. Még nem is volt módom körülnézni. Gondolom, ez lehet az. 
Igen, azt hiszem, ez az... a valami közvetlenül előttem, félig megégve, egy 
hatalmas mélyedésben. Borzalmas erővel kellett hogy becsapódjon. A földet 
faforgács borítja, valószínűleg kidöntötte a fát zuhanásakor. Amit láthatok... 
magából a tárgyból, nem hasonlít meteorra, legalábbis nem azokra a 
meteorokra, amelyeket én láttam. Inkább valami nagy cilindernek nézem. Az 
átmérője... mit mondana Pierson professzor úr, mennyi lehet?
PIERSON: Mintegy harminc yard. (27,42 m – a ford.)
PHILLIPS: Mintegy harminc yard. A felszínét fedő fém... hát még sosem 
láttam hasonlót. A színe sajátosan sárgásfehér. Kíváncsi szemlélők most 
próbálnak közelebb furakodni a tárgyhoz, a rendőrök erőfeszítése ellenére, 
akik vissza akarják őket tartani. Elzárják előlem a kilátást. Lennének olyan 
szívesek oldalra állni?
RENDŐR: Oldalra, oda oldalra!
PHILLIPS: Amíg a rendőrök visszaszorítják a tömeget, itt van Mr. Wilmuth, 
az itteni farm tulajdonosa. Talán hozzá tud tenni néhány érdekes tényt... Mr. 
Wilmuth. Lenne olyan szíves elmondani a rádióhallgatóknak mindent, amire 
csak emlékszik, erről a szokatlan látogatóról, amely az ön hátsó udvarára 
esett? Lépjen közelebb, kérem. Hölgyeim és uraim, Mr. Wilmuth.
WILMUTH: A rádiót hallgattam.
PHILLIPS: Közelebb és hangosabban, kérem.
WILMUTH: Bocsánat!
PHILLIPS: Hangosabban kérem, és közelebb...
WILMUTH: Igen, uraim - miközben hallgattam a rádiót és egy kicsit 
szundikáltam, az a tag, a professzor a Marsról beszélt, hát én félig 
szunyókáltam, félig...
PHILLIPS: Igen, Mr. Wilmuth. És mi történt azután?
WILMUTH: Mint mondtam, a rádiót hallgattam, valami félig...
PHILLIPS: Igen Mr. Wilmuth, és akkor látott valamit?
WILMUTH: Nem, először nem. Valamit hallottam.
PHILLIPS: És mit hallott?
WILMUTH: Egy sziszegő hangot. Valami ilyet: szszszsz... valami olyasmi 
volt, mint egy július negyedikéi rakéta, (július 4.: amerikai nemzeti ünnep, a 
Függetlenségi Nyilatkozat évfordulója – a ford.)
PHILLIPS: Aztán?
WILMUTH: Kidugtam a fejem az ablakon, és megesküdtem volna, hogy 
alszom és álmodom.
PHILLIPS: Igen?
WILMUTH: Valami zöldes csíkot láttam, aztán zutty! Valami csattant a 
földön. Teljesen kidobott a székemből!
PHILLIPS: És megrémült, Mr. Wilmuth?
WILMUTH: Háát, én... nem tudom biztosan. Úgy vélem én... én, valahogy 
felidegesített.
PHILLIPS: Köszönöm, Mr. Wilmuth... Köszönöm.
WILMUTH: Mondjak még valamit?
PHILLIPS: Nem... Rendben van, ez bőségesen elég. Hölgyeim és uraim, 
Mr. Wilmuthot hallották, annak a farmnak a tulajdonosát, ahová az a tárgy 
leesett. Bárcsak közvetíteni tudnám a hangulatot... ennek a fantasztikus 
látványnak a hátterét. Mögöttünk egy mezőn autók százai parkolnak. A 
rendőrség megpróbálja elzárni a farmhoz vezető országutat, de 
eredménytelenül. A tömeg mindig keresztültör. A fényszórók hatalmas 
foltokat vetnek a mélyedésre, ahol a tárgy félig eltemetve hever. Néhány 
bátrabb lélek egész a széléig merészkedik. Sziluettjük kirajzolódik a 
fémpaláston. (Gyenge morgó hang.)
 Egy férfi meg akarja érinteni a tárgyat... a rendőrrel vitatkozik. A rendőr 
győz... Most, hölgyeim és uraim, van itt valami, amit a nagy izgalomban nem 
is említettem, de most egyre kivehetőbbé válik. Talán már észre is vették a 
rádión keresztül. Figyeljenek csak: (hosszú szünet)... Hallják? Egy furcsa, 
mormogó hang, ami, úgy tűnik, hogy a tárgy belsejéből jön. Közelebb viszem 
a mikrofont. Úgy. Hallják most? Ó, Pierson professzor!
PIERSON: Igen, Mr. Phillips.
PHILLIPS: Meg tudnám magyarázni a jelentését ennek a súrlódó hangnak 
a tárgy belsejében?
PIERSON: Valószínűleg a felszín egyenlőtlen lehűlése.
PHILLIPS: Még most is azt hiszi, professzor, hogy ez meteorit?
PIERSON: Nem tudom, mit higgyek. A fémburkolat határozottan nem 
Földünkről való... ilyen fém nem található rajta. A Föld levegőrétegének 
súrlódása rendszerint lyukakat vág a meteorit felszínébe. Ez a tárgy sima, és 
mint láthatják, cilinder alakú.
 PHILLIPS: Egy pillanat! Valami történik! Hölgyeim és uraim, ez 
rettenetes! A tárgynak az innenső oldala kezd leválni. A teteje elkezd forogni, 
mint egy csavar. A tárgynak üregesnek kell lennie!
 HANGOK: Mozog! A fene, nézd ez a tárgy kifordul! Vissza ott! Mondom, 
hogy vissza! Talán emberek vannak benne és menekülni próbálnak! Vörösen 
izzik, hamuvá égnek. Vissza! Tartsák vissza azokat az idiótákat! (Hirtelen 
leeső, nagy darabfém csörgő hangja)
HANGOK: Kinyílik! A teteje szabad. Vigyázat! Hátrébb!
 PHILLIPS: Hölgyeim és uraim, ez a legborzalmasabb dolog, aminek 
valaha is tanúja voltam. Egy pillanat! Valaki mászik ki az Üreges tetőn. Valaki, 
vagy... valami.
 A fekete lyukból két ragyogó korongot látok kikémlelni... talán szemek? 
Lehet, hogy arc... lehet, hogy...
(A tömegből félelem kiáltása)
 Szent ég, valami előtekergőzik az árnyékból, mint egy szürke kígyó. Most 
még egy, és még egy. Nekem úgy tűnik, csápokhoz hasonlóak. Ott látom 
annak a valaminek a testét. Olyan nagy, mint egy medve, és csillog, mint a 
nedves bőr.
De az az arc. Ez... ez leírhatatlan. Alig tudom rákényszeríteni magam, 
hogy el ne fordítsam a tekintetem. A szeme fekete és úgy ragyog, mint egy 
kígyó. A szája V-alakú, a perem nélküli ajakról, melyek úgy tűnik, hogy 
remegnek és lüktetnek, nyál csöpög. A szörny, vagy bármi legyen is, nehezen 
mozog. Úgy látszik, valami lehúzza... lehet, hogy a nehézségi erő, vagy 
valami. Most felemelkedik. A tömeg visszatorpan. Eleget láttak. Fantasztikus 
élmény. Nem találok szavakat... Húzom magam után a mikrofont, miközben 
beszélek. Abba kell hagynom a leírást, amíg új helyet keresek. Tartsák kérem 
a vonalat, egy perc múlva folytatom. (Elhalkul)
 MÁSODIK BEMONDÓ: Kedves hallgatóink, egy szemtanú beszámolóját 
hallják arról, hogy mi történik a New Jersey-beli Grovers Millben, a Wilmuth 
Farmon. (Zongoramuzsika) Most visszakapcsolunk Carl Phillipshez Grovers 
Millbe.
 PHILLIPS: Hölgyeim és uraim! (Hallanak engem?) Hölgyeim és uraim, itt 
vagyok egy kőfal mögött, amely Mr. Wilmuth kertjével határos. Innen belátom 
az egész terepet. Minden részletről be fogok önöknek számolni, amíg csak 
beszélni tudok. Újabb rendőrségi egységek érkeztek. Kordont húznak a 
mélyedés körül, körülbelül harmincan. Most már nem kell visszaszorítani a 
tömeget. Készségesen tartják a távolságot. A kapitány tanácskozik valakivel. 
Nem látni egészen jól, hogy kivel. Ó igen, azt hiszem, Pierson professzorral. 
Igen, ő az. Most elválnak, a professzor körbemegy az egyik oldalon, a tárgyat 
tanulmányozva, míg a kapitány és két rendőr előremegy, valami van a 
kezükben. Most már látom, mi az. Egy fehér zsebkendő póznára kötve... a 
fegyverszünet zászlaja. Ha ezek a teremtmények tudják, hogy ez mit jelent... 
hogy bármi mit jelent! Várjanak! Valami történik! (Sziszegő, majd morajló 
hang, amelynek intenzitása nő) Egy púpos alak emelkedik ki a mélyedésből. 
Kis fénysugarat lehet kivenni egy tükörrel szemben. Mi ez? Lángsugár szökell 
a tükörről, egyenesen az előrehaladó férfiak felé. Fejbe üti őket. Uramisten, 
lángba borulnak! (Üvöltés és földöntúli sikolyok) Már az egész mező tüzet 
fogott. (Robbanás) A fák... az istállók... az autók benzintartályai... terjed 
mindenütt... Errefelé jön. Körülbelül húsz yardra tőlem jobbra... (A mikrofon 
recseg-ropog... aztán halotti csend)
 MÁSODIK BEMONDÓ: Hölgyeim és uraim, rajtunk kívül álló okokból nem 
tudjuk folytatni közvetítésünket Grovers Millből. Nyilvánvalóan valami 
nehézség adódott helyszíni adásunkkal kapcsolatban. Ahogy azonban az 
első lehetőség adódik, visszatérünk oda. Közben a legújabb hivatalos 
jelentés San Diegóból, Kaliforniából. Indelkoffer professzor, aki beszédet 
mondott a Kaliforniai Csillagászati Társaság ebédjén, azt a véleményt fejezte 
ki, hogy a Mars kitörései nem mások, mint komoly vulkanikus zavarok a 
bolygó felszínén. Most folytatjuk zongoramuzsikánkat. (Zongora, aztán 
félbeszakad) Hölgyeim és uraim, éppen most kaptam kézhez egy üzenetet, 
amely telefonon érkezett Grovers Műiből. Egy pillanat. Legalább negyven 
ember, beleértve hat lovas katonát, fekszik holtan a Grovers Mill falutól 
keletre elterülő réten, tetemeik a felismerhetetlenségig összeégtek és 
eltorzultak. Most Montgomery Smith dandártábornokot hallják, a trentoni 
Állami Milícia parancsnokát.
 SMITH: New Jersey kormányzója felkért, hogy Mercer és Middlesex 
megyéket nyugaton Princetonig, keleten Jamesburgig helyezzem statárium 
alá. Senki sem léphet be erre a területre, csak állami vagy katonai hatóságok 
által kiállított, különleges engedéllyel. Az Állami Milícia négy százada 
Trentonból Grovers Mill felé vonul, és segédkezni fog a katonai műveletek 
vonalába eső otthonok evakuálásában. Köszönöm.
 BEMONDÓ: Montgomery Smith tábornokot hallották, az Állami Milícia 
parancsnokát Trentonból. Időközben újabb részleteket kaptunk a Grovers 
Mill-i katasztrófáról. Az idegen teremtmények halálhozó támadásuk után 
visszakúsztak a mélyedésbe, és nem tettek kísérletet sem, hogy a tűzoltók 
erőfeszítéseit megakadályozzák, akik megpróbálták összeszedni a tetemeket 
és a tüzet eloltani. A Mercer megyei egyesített tűzoltó szakaszok küzdenek a 
lángokkal, amelyek az egész vidéket fenyegetik. Nem sikerült kapcsolatot 
létesítenünk mozgó egységünkkel Grovers Millben, de reméljük, hogy ez 
minél hamarabb megtörténik. Időközben kapcsoljuk - ó, egy pillanat, kérem. 
(Hosszú szünet, suttogás) Hölgyeim és uraim, éppen most kaptam a hírt, 
hogy végre sikerült kapcsolatot teremteni a tragédia egyik szemtanújával. 
Megtaláltuk Pierson professzort egy Grovers Millhez közeli farmházban, ahol 
rendkívüli megfigyelőállomást hozott létre. Ő, mint tudós, fogja elmondani 
önöknek magyarázatát a szerencsétlenségről. A következő hang, amit 
hallanak, Pierson professzoré lesz, és közvetlen vonalon érkezik önökhöz. 
Pierson professzor...
 PIERSON: A Grovers Mill-i cilinder formájú rakéta utasairól semmi hiteles 
felvilágosítást nem tudok adni önöknek - sem természetükről, eredetükről, 
sem földi céljaikról. Pusztító fegyverükről megkockáztathatok bizonyos, 
feltevésen alapuló magyarázatot. Jobb kifejezés híján e misztikus fegyvert 
hősugárnak fogom nevezni. Nyilvánvaló, hogy ezen teremtmények 
tudományos ismeretei sokkal előrehaladottabbak, mint a mieink. Az a 
feltevésem, hogy valahogyan erős hőt képesek gerjeszteni egy teljesen 
szigetelő kamrában. Ezt az erős hőt vetítik aztán, párhuzamos sugárban, a 
kiválasztott objektum felé, egy csiszolt parabolikus tükör segítségével, 
amelynek összetételét nem ismerjük; nagyjából úgy történik ez, ahogyan a 
világítótorony tükre vetíti a fénynyalábot. Ez a feltevésem a hősugár 
eredetével kapcsolatban...
 MÁSODIK BEMONDÓ: Köszönöm Pierson professzornak. Hölgyeim és 
uraim, újabb hivatalos jelentés Trentonból. Rövid értesítés, amely arról 
informál, hogy Carl Phillips kollégánk elszenesedett tetemét felismerték a 
trentoni kórházban. És most egy másik hivatalos jelentés Washingtonból. A 
Nemzetközi Vöröskereszt igazgatójának irodája jelenti, hogy tíz 
vöröskeresztes mentőosztagot osztottak be a Grovers Millhez közel 
állomásozó Állami Milícia főhadiszállására.
 És egy újabb jelentés a princetoni Államrendőrségtől: Grovers Mill és 
környékén a tüzet megfékezték. A járőrök jelentése szerint a gödörben 
minden csendes, és a cilinder szájából az életnek semmi jele sem látszik... 
És most, hölgyeim és uraim, Mr. Harry McDonald, a műsorokért felelős 
elnökhelyettes különleges közleményét hallják.
 McDONALD: Kérés érkezett a trentoni Milícia részéről, hogy 
adóállomásainkat bocsássuk rendelkezésükre. A helyzet komolyságára való 
tekintettel és azzal a meggyőződéssel, hogy a rádió mindenkor köteles a 
közérdeket szolgálni, berendezéseinket ezennel átadjuk a trentoni Állami 
Milíciának.
 BEMONDÓ: Most kapcsoljuk az Állami Milícia Grovers Millhez közeli 
tábori főhadiszállását.
 KAPITÁNY: Lausing kapitány beszél az Állami Milíciához csatolt és a 
jelenleg Grovers Mill szomszédságában katonai tevékenységgel foglalkozó 
híradós alakulattól. A bizonyos ismeretlen jellegű egyének jelenlétéből adódó 
helyzetet, melyről korábban már jelentést adtunk, pillanatnyilag teljesen 
ellenőrizzük. A cilinder alakú tárgyat, amely egy mélyedésben fekszik éppen 
alattunk, nyolc gyalogos zászlóalj veszi körül minden oldalról, nehéz tábori 
ágyúk nélkül, de karabélyokkal és géppuskákkal kellően felfegyverkezve. A 
riadót, ha valaha egyáltalán volt rá ok, most semmi sem igazolja. Azok a 
dolgok, bármik legyenek is, még a fejüket sem merik kidugni a gödörből. 
Tisztán látom rejtekhelyüket a reflektorok fényében. De erőforrásaikkal ezek a 
teremtmények aligha tudnak szembeszállni nehézgépfegyver-tüzünkkel. 
Mindenesetre ez érdekes kirándulás lesz csapataink számára. Ki tudom venni 
khakiszínű egyenruhájukat, amint a fénycsóvák előtt jönnek-mennek. 
Majdnem olyan ez, mint az igazi háború. A Millstone Rivert övező erdőből 
enyhe füst emelkedik. Valószínűleg a táborozók tüzei. Hamarosan látnunk 
kell valami akciót. Az egyik csapat a balszárnyon fejlődik fel. Egy gyors 
támadás, és az egésznek vége. Egy pillanat! Valamit látok a cilinder tetején. 
Nem, semmi, csak egy árnyék. A csapatok már a Wilmuth-farm szélénél 
járnak. Hétezer felfegyverzett férfi zár körül egy ócska fémcsövet. Állj, az nem 
árnyék volt! Valami mozog... tömör fém... valami pajzs alakú dolog emelkedik 
ki a cilinderből... Egyre magasabbra hág. Micsoda, ez lábakon áll... 
tulajdonképpen valami fémvázra kapaszkodik fel. Már felért a fák fölé, a 
reflektorok fényében! Tartsák a vonalat!
 MÁSODIK BEMONDÓ: Hölgyeim és uraim, súlyos bejelentést kell 
tennem. Bármily hihetetlennek tűnhet is, de mind a tudomány 
megfigyelésiből, mind saját szemünk tanúbizonyságából arra az 
elkerülhetetlen feltevésre kell jutnunk, hogy azok a furcsa lények, akik Jersey 
mezein leszálltak ma éjjel, egy, a Marsról kiinduló támadó hadsereg előőrse. 
A csata, amely ma éjjel zajlott le Grovers Millnél, olyan megdöbbentő 
vereséggel végződött, amilyet csak hadsereg valaha elszenvedett modern 
korunkban: hétezer karabéllyal és géppuskával felszerelt férfi mérte össze 
erejét a Marsról jött támadók egyetlen harci gépével. Százhúsz túlélőről 
tudunk. A többieket szétszórva a csatatéren, Grovers Milltől Plainsboróig, 
halálra zúzta és tiporta a szörny fémlába, vagy hamuvá égtek hősugár-
fegyverétől. A szörny most ura New Jersey középső felének, és már átvágott 
az állam középpontján. A távközlési vonalak megrongálódtak, 
Pennsylvaniától az Atlanti-óceánig. A vasúti pályatestek megrepedtek, és a 
New York-Philadelphia közötti összeköttetés megszűnt, kivéve néhány 
vonatot, amelyeket Allentownon és Phoenixville-n keresztül irányítottak. Az 
észak, dél és nyugat felé vezető országutakat kétségbeesett embertömegek 
torlaszolják el. A rendőrség és a katonaság tartalékai képtelenek irányítani az 
őrült menekülést. Reggelre a menekülők Philadelphiát, Camdent és Trentont, 
becslések szerint, a normális lakosság kétszeresére duzzasztják fel. 
Pillanatnyilag statárium van érvényben New Jersey-ben és Kelet-
Pennsylvaniában. Most kapcsoljuk Washingtont, ahonnan különleges 
közleményt hallanak a nemzeti szükségállapotról... A belügyminiszter...
 BELÜGYMINISZTER: Állampolgárok, nem próbálom leplezni a helyzet 
komolyságát, amellyel az ország szembekerült, sem a kormány aggodalmát 
népünk életének és vagyonának megvédését illetően. Azonban meg akarom 
értetni önökkel - magánemberekkel és állami tisztviselőkkel, mindannyiukkal - 
a nyugodt és talpraesett cselekvés sürgető szükségességét. Szerencsére ezt 
a félelmetes ellenséget még egy, viszonylag kis területen szigeteltük el, és 
bízhatunk abban, hogy katonai erőink itt is tartják őket. Közben, istenbe vetett 
hittel, mindannyiunknak folytatnunk kell kötelességünk végzését úgy, hogy a 
pusztító ellenség olyan egységes, bátor nemzettel találja magát szembe, 
amely az ember földi uralma megóvásának szenteli magát. Köszönöm.
 BEMONDÓ: A belügyminisztert hallották Washingtonból. A stúdióban 
jelentések százai halmozódnak, túl sok ahhoz, hogy mindet felolvashassuk. 
Megtudtuk, hogy New Jersey központi részén lehetetlenné vált a rádióvétel, a 
hősugár-fegyvernek az energiavezetékekre és elektromos berendezésekre 
gyakorolt hatása miatt. New York-i különleges jelentésünk szerint táviratok 
érkeztek angol, francia, német tudományos szervezetektől, amelyek 
felajánlották a segítségüket. Csillagászok újabb, szabályos időközökben 
ismétlődő gázkitöréseket jelentenek a Marson. Sokuk véleménye szerint az 
ellenséget újabb rakétákkal fogják megerősíteni. Megkísérelték felderíteni a 
princetoni Pierson professzor tartózkodási helyét, aki egészen közelről 
figyelte meg a marslakókat. De tartanak tőle, hogy a legutóbbi csatában 
elesett. Langham Field, Virginia: Felderítő repülőgépek jelentik, hogy három 
ellenséges szerkezet látható a fák teteje fölött. Észak felé haladnak, 
Sommerville irányába, a menekülő lakossággal maguk előtt. A hősugarat 
nem használják, habár expresszvonat sebességgel száguldanak, a támadók 
gondosan választják meg útjukat. Úgy tűnik, tudatosan igyekeznek kerülni a 
városok és a vidék rombolását. Mindenesetre abbahagyták a villamos 
vezetékek széttépését, a hidak, vasúti vonalak rombolását. Nyilvánvaló 
szándékuk, hogy szétzúzzák az ellenállást, megbénítsák a távközlést és 
szétzilálják az emberi társadalmat. Jelentést olvasunk fel a New Jersey-i 
Basking Ridge-ből. Néger vadászok bukkantak rá egy második, az elsőhöz 
hasonló cilinderre, egy nagy ingoványba ágyazódva, Morristowntól húsz 
mérföldre délre. Az amerikai hadsereg tábori ágyúi elindultak Newarkból, 
hogy fölrobbantsák a második támadóegységet, mielőtt még a cilinder 
kinyílhatna és a harci gépet felszerelhetnék. Seregünk a Watchung 
Mountains előhegységeiben helyezkedik el. Még egy jelentés a virginiai 
Langham Fieldből: Felderítő repülőgépek jelentik, hogy az ellenséges gépek, 
szám szerint három, fokozzak sebességüket észak felé, lesodorva házak és 
fák tetejét, nyilvánvaló sietségükben, hogy találkozzanak szövetségeseikkel, 
Morristowntól délre. A telefonkezelő is észrevette a gépeket Middlesex keleü 
részén, Plainfleld tízmérföldes körzetén belül. És most egy jelentés Winston 
Fieldből, Long Islandból: A hadsereg bombázóinak flottája nagy erejű 
robbanószerrel felszerelve, az ellenséget üldözve észak felé repül. A felderítő 
repülőgépek előőrsként szolgálnak. Állandóan szem előtt tartják az 
ellenséget. Elnézést egy pillanatra. Hölgyeim és uraim, rendkívüli 
összeköttetést teremtettünk a szomszédos falvak tüzérségi vonalával, hogy 
közvetlen beszámolót adhassunk az előrenyomuló ellenség körzetéből. 
Először a Watchung Mountains-ben elhelyezkedő huszonkettedik tábori 
tüzérségi üteget kapcsoljuk.
TISZT: Távolság harminckét méter.
TÜZÉR: Harminckét méter...
TISZT: Kilövés harminckilenc fok.
TÜZÉR: Harminckilenc fok.
TISZT: Tűz! (Nehézlövegek robbanása... szünet)
MEGFIGYELŐ: Száznegyven yard jobbra, uram!
TISZT: Helyváltoztatási távolság... harmincegy méter.
TÜZÉR: Harmincegy méter.
TISZT: Kilövés, harminchét fok.
TÜZÉR: Harminchét fok.
 MEGFIGYELŐ: Találat, uram! Eltaláltuk az egyiket. Megállnak. A többiek 
próbálják megjavítani.
 TISZT: Gyorsan, csökkentsük a távolságot! Helyváltoztatás harminc 
méter.
TÜZÉR: Harminc méter.
TISZT: Kilövés... huszonhét fok.
TÜZÉR: Huszonhét fok.
TISZT: Tűz! (Nehézlöveg robbanása... szünet)
 MEGFIGYELŐ: Nem látni a földet, uram. Füstöt bocsátanak ki.
TISZT: Mi az?
 MEGFIGYELŐ: Fekete füst, uram. Közeledik. A földhöz közel fekszik. 
Gyorsan mozog.
 TISZT: Gázálarcot felvenni! (Szünet) Készülj tüzeléshez! Közelítsük meg 
huszonnégy méterre.
TÜZÉR: Huszonnégy méter.
TISZT: Kilövés huszonnégy fok.
TÜZÉR: Huszonnégy fok.
TISZT: Tűz! (Robbanás)
 MEGFIGYELŐ: Még mindig nem lehet látni, uram. A füst közeledik.
TISZT: Csökkenteni a távolságot. (Köhög)
MEGFIGYELŐ: Huszonhárom méter. (Köhög)
TISZT: Huszonhárom méter. (Köhög)
MEGFIGYELŐ: Kilövés huszonkét fok. (Köhécsel)
TISZT: Huszonkét fok. (Köhögésbe fullad)
(Elhalkul... repülőgépmotor hangja)
 PARANCSNOK: A hadsereg bombázója, V-8-43 Bayonne, New Jersey-
ből Voght hadnagy, nyolc bombázó parancsnoka, jelent Fairfax 
parancsnoknak, Langham Fieldbe... Voght jelent Fairfax parancsnoknak, 
Langham Fieldbe... Az ellenséges gépek most már láthatóak. Három újabb 
géppel megerősítve Morristownból. Összesen hat. Egy gép részben 
megrongálódott. Valószínűleg gránát találta el a Watchung Mountains-ben. A 
fegyverek most hallgatnak. Nehéz, fekete köd terjed, közel a földhöz... igen 
nagy sűrűségű, természete ismeretlen. Hősugár-fegyvernek nincs jele. Az 
ellenség most kelet felé fordul, átmegy a Passaic folyó fölött a Jersey 
mocsarak felé. Egy másik a Pulaski Skywayt támadja. Nyilvánvaló cél New 
York City. Lerombolnak egy magasfeszültségű erőművet. A gépek most 
szorosan együtt vannak, és mi készek vagyunk a támadásra. Gépeink 
köröznek, légi csapásra készen. Ezer yard és az első gép fölött leszünk - 
nyolcszáz yard... hatszáz... négyszáz... kétszáz... Ott mennek! A hatalmas 
kar felemelkedik... zöld villanás! Lángokkal borítanak el mindent! Kétezer láb. 
A motorok kezdenek kihagyni. Semmi remény, hogy a bombákat kioldhassuk. 
Egy dolgot lehet tenni... rájuk zuhanni gépestől. Zuhanó repülés az elsőre. A 
motor megállt! Nyolc...
 ELSŐ RÁDIÓS: Bayonne, New Jersey hívja Langham Fieldet... Bayonne. 
New Jersey hívja Langham Fieldet... Jelentkezzék, kérem... Jelentkezzék, 
kérem...
MÁSODIK RÁDIÓS: Langham Field jelentkezik... folytassa...
ELSŐ RÁDIÓS: A hadsereg nyolc bombázója harcban áll az ellenséges 
gépekkel a Jersey-i mocsarak fölött. A motorokat megbénította a hősugár. 
Valamennyi lezuhant. Egy ellenséges gép elpusztult. Az ellenség most 
nehéz, fekete füstöt bocsát ki.
 HARMADIK RÁDIÓS: Newark, New Jersey jelentkezz... Newark, New 
Jersey jelentkezz... Figyelmeztetés! Mérgező, fekete gáz árad a Jersey-i 
mocsarak felől. Felszólítjuk a lakosságot, hogy sürgősen menjen nyitott 
területre... autók használják a hetes, huszonhármas, huszonnégyes utakat... 
Kerüljék a zsúfolt területeket. A füst most a Raymond Boule-vard fölött 
terjed...
 NEGYEDIK RÁDIÓS: 2X2L... hívja CQ... 2X2L... hívja CQ... 2X2L... hívja 
8X3R-t... Jelentkezzék, kérem...
 ÖTÖDIK RÁDIÓS: 8X3R jelentkezik... visszakapcsolok 2X2L-re.
 NEGYEDIK RÁDIÓS: Milyen a vétel? Milyen a vétel? Hol van Ön, 8X3R? 
Mi történt, hol van? (Harangzúgás a város fölött, fokozatosan halkulva)
 BEMONDÓ: A New York City-i rádió adóépületének tetejéről beszélek. A 
harangzúgás, amit hallanak, a lakosságot figyelmezteti, hogy ürítsék ki a 
várost, mivel közelednek a marslakók. Becslések szerint az utóbbi két órában 
három millió ember tódult az észak felé vezető utakra, a Hutchison River 
Parkway még nyitva a motoros forgalom számára. Kerüljék a Long Island felé 
vezető hidakat... reménytelenül zsúfoltak. Tíz perccel ezelőtt a Jersey 
partvidékkel minden összeköttetés megszakadt. Nincs többé védelem. 
Hadseregünk felmorzsolódott. Lehet, hogy ez az utolsó adás. Mi a végsőkig 
kitartunk itt... alattunk a katedrálisban az emberek istentiszteletet tartanak. 
(Hangok a himnuszt éneklik) Most lenézek a kikötőre. Különféle csónakok 
húznak ki a dokkokból, mind túlzsúfolva a menekülő lakossággal. 
(Csónaksípok hangja) Az utcák mind embertömegekkel eltorlaszolva. A 
tömeg úgy zajong, mint szilveszter éjjelén a belvárosban. Egy pillanat... Az 
ellenség most már látható a Pasilades fölött. Öt nagy gép. Az első most átkel 
a folyón. Látom innen, ahogy átgázol a Hudson vizén, mintha az ember egy 
csermelyen gátolna át. Jelentést kaptam... Marsbeli cilinderek hullanak 
mindenütt az országban. Egy Buffalo mellett, egy-egy Chicagóban, St. 
Louisban... Úgy látszik, előre meghatározott időben és helyen... Most az első 
gép eléri a partot. Figyelve áll, a várost nézi. Áramvonalas, acélfeje egy 
szintbe esik a felhőkarcolókkal. A többieket várja. Úgy emelkednek ott a város 
nyugati szélén, mint új tornyok sora... Most felemelkedik fémkezük. Ez már a 
vég. Füstöt bocsátanak ki... fekete füstöt... szétterül a város fölött. Most már 
az utcán rohanó emberek is észrevették. Az East River felé rohannak... ezrek 
és ezrek, patkányokként hullanak el. A füst most gyorsabban terjed. Eléri a 
Times Square-t. Az emberek próbálnak menekülni előle, de hiába. 
Legyekként hullanak el. Most a füst elborítja a Sixth Avenue-t... a Fifth 
Avenue-t... száz yardnyira van... már csak ötven láb...
 NEGYEDIK BEMONDÓ: 2X2L hívja CQ... 2X2L hívja CQ... 2X2L hívja 
CQ... New York. Senki nincs ott a rádiónál? Nincs ott valaki...? 2X2L 
(Félbeszakad)
 BEMONDÓ: Kedves hallgatóink, a CBS bemutatóját hallják Orson Welles 
és a Mercury Rádiószínház közreműködésével, H. G. Wells: Világok harca 
című művének eredeti feldolgozását. Közvetítésünket rövid szünet után 
folytatjuk.
 COLUMBIA BROADCASTING SYSTEM: (Szünetjel 10 másodperc) 
WABC - New York (Teljes szünet 20 másodperc)
 BEMONDÓ: H. G. Wells: Világok harca, Orson Welles és a Mercury 
Rádiószínház közreműködésével... (Zene)
 PIERSON: Amint ezeket a jegyzeteket papírra vetem, az a gondolat 
gyötör, hogy talán én vagyok az utolsó élő ember a Földön. Egy üres házban 
rejtőzködöm Grovers Mill közelében - a napfény e kis szigetén, körülvéve az 
egész világot elborító fekete füsttel. Minden, ami ezeknek a szörnyű 
teremtményeknek érkezése előtt történt, egy másik életnek tűnik, olyan 
életnek, amelynek nincs kapcsolata a jelennel, a magányos emberroncs titkos 
létezésével. Ezeket a szavakat valami csillagászati jegyzet hátuljára írom, 
amely Richárd Pierson aláírását viseli. Lenézek megfeketedett kezemre, 
elszakadt cipőmre, elrongyolódott ruhámra, és próbálom őket kapcsolatba 
hozni egy Princetonban élő professzorral, aki október huszadikán éjszaka egy 
távoli bolygón narancsszínű fényfoltot figyelt meg teleszkópján. Feleségem, 
kollégáim, diákjaim, könyveim, obszervatóriumom, az én... az én világom... 
hol vannak? Léteztek egyáltalán valaha? Richárd Pierson vagyok én? Milyen 
nap van? Léteznek egyáltalán a napok naptár nélkül? Múlik az idő, ha nem 
marad emberi kéz, amely felhúzza az órákat? Miközben mindennapi életemet 
jegyzem le, azt mondom magamnak, hogy én fogom megőrizni az emberi 
történelmet ennek a sötét fedelű kis könyvnek a lapjain, amely eredetileg a 
csillagok mozgását lett volna hivatva feljegyezni... De ahhoz, hogy írhassak, 
élnem kell, és hogy élhessek, ennem kell... Penészes kenyeret találok a 
konyhában, és egy narancsot, ami még nem romlott meg annyira, hogy ne 
lehetne lenyelni. Figyelek az ablakon keresztül. Időről időre megpillantok egy 
marslakót a fekete füst fölött. A füst még fekete köpenyében takarja a házat... 
De végül valami sistergő hang, és hirtelen meglátok egy marslakót, a gépe 
tetején: gőzsugárral spricceli a levegőt, mintha a füstöt akarná szétoszlatni. 
Egy sarokból figyelem, ahogy hatalmas fémlábai csaknem súrolják a házat. A 
rémülettől kimerülve elaszom... Reggel van. Ömlik a napsugár az ablakból. A 
gáz fekete felhője felemelkedett, és északon a megperzselődött rétek 
olyanok, mintha fekete hóvihar söpört volna át fölöttük. Kimerészkedem a 
házból. Az országúira térek rá. Forgalom nincs. Itt-ott egy megrekedt kocsi, a 
csomagok kiborítva, megfeketedett csontváz. Észak felé indulok. Valami 
oknál fogva biztonságosabbnak érzem, ha nyomon követem ezeket a 
szörnyeket, mintha elfutnék előlük. És gondosan figyelek. Láttam a 
marslakókat enni. Ha megjelenik egy gépük a fák koronája fölött, azonnal a 
földre vetem magam és meglapulok. Most egy gesztenyefához érek. Október 
van, érik a gesztenye. Megtöltöm a zsebeimet. Életben kell maradnom. Két 
napja vándorlók valami bizonytalan északi irányba egy kihalt, sivár világban. 
Végre észreveszek egy élőlényt... egy kis vörös mókust a bükkfa tetején. 
Rábámulok és csodálkozom. Ő visszanéz rám. Azt hiszem, ebben a 
pillanatban az állat és én ugyanazt érezzük... az örömöt, hogy egy másik 
élőlényt találunk... Észak felé megyek. Döglött teheneket találok egy szikes 
mezőn. Mögöttük egy tehenészet égett romjai. Csak a gabonatároló áll, 
mintha őrködne a kietlen táj fölött, mint egy világítótorony, amit elhagyott a 
tenger. A raktár tetején szélkakas. A nyila észak felé mutat. Másnap egy 
városba értem, melynek körvonalai homályosan ismerősek voltak, habár 
épületei furcsán megcsonkítva és magasságuk egy szintre vágva, mintha egy 
óriás, kezének szeszélyes mozdulatával leszelte volna legmagasabb tornyait. 
Elértem a peremvárosokat. Newarkot épségben találtam, habár a marslakók 
valamilyen szeszélyétől meggyalázva. Aztán azzal a furcsa érzéssel, hogy 
figyelnek, megpillantottam valamit egy kapualjban kuporogva. Egy lépést 
tettem felé, akkor felemelkedett: ember volt - ember, hatalmas késsel 
felfegyverkezve.
IDEGEN: Állj!... Honnan jöttél?
PIERSON: Hát... sokfelől jövök. Régen Princetonból.
IDEGEN: Princeton, huh? Az közel van Grovers Millhez!
PIERSON: Igen.
IDEGEN: Grovers Mill... (Nevet, mint egy jó viccen)... Itt nincs élelem. Ez 
az én országom... a városnak ez a része egészen le a folyóig. Csak egy 
ember számára van itt ennivaló... Merre mégy?
PIERSON: Nem tudom. Azt hiszem... azt hiszem, embereket keresek.
IDEGEN (idegesen): Mi volt ez? Hallottál most valamit?
PIERSON: Csak egy madár. (Csodálkozik) Élő madár!
IDEGEN: Nézd, itt a szabad ég alatt vagyunk. Másszunk be ide a 
kapualjba, és ott beszélgessünk. Baljós árnyékuk van manapság a 
madaraknak.
PIERSON: Láttál marslakókat?
IDEGEN: Elmentek New Yorkba. Éjjel az ég tele van fényekkel. Épp 
olyan, mintha még emberek élnének a városban. Napvilágnál nem látni őket. 
Öt nappal ezelőtt néhányan valami hatalmasat cipeltek a repülőtérről. Azt 
hiszem, repülni tanulnak.
PIERSON: Repülni!
IDEGEN: Aha, repülni.
PIERSON: Hát akkor az emberiségnek vége. Furcsa, hogy még itt 
vagyunk te és én. Ketten maradtunk.
IDEGEN: Jól jártak, a világ legnagyobb országát rombolták le. Azok a zöld 
csillagok valószínűleg minden éjjel hullanak valahol. Csak egy gépet 
veszítettek. Semmit sem lehet tenni. Kész vagyunk. Tönkre vagyunk verve.
PIERSON: És te hol voltál? Egyenruhában vagy.
IDEGEN: Ami még megmaradt belőle. A milíciában szolgáltam - a 
nemzetőrségben. Hát ez jó! Végre már nem volt háború, és akkor jön a 
háború, emberek és hangyák között.
PIERSON: És mi ehető hangyák vagyunk. Kitaláltam... mit fognak csinálni 
velünk?
IDEGEN: Azt ők már kigondolták. Most akkor fognak meg, amikor 
akarnak. A marslakónak csak néhány mérföldet kell mennie ahhoz, hogy 
menekülő tömeget találjon. De nem fogják sokáig ezt csinálni. Majd 
elkezdenek összefogdosni bennünket, a legjobbakat megtartják, és 
kalickákban meg ilyesmikben tartják. Még nem kezdték el!
PIERSON: Nem kezdték el?
IDEGEN: Nem. Ami eddig történt, az azért volt, mert nincs elég eszünk, 
hogy befogjuk a szánkat... Piszkáljuk őket puskákkal meg ilyesmikkel, 
elveszítjük a fejünket és tömegesen rohangálunk. Ahelyett, hogy vakon 
összevissza rohangálunk, el kellene helyezkednünk és figyelembe kellene 
vennünk a dolgok állását. Városok, nemzetek, civilizáció, haladás...
PIERSON: De ha ez így van, mi maradt, amiért élni érdemes?
IDEGEN: Nem lesz több koncert talán egymillió évig, és nem eszünk 
kellemes kis ebédeket az éttermekben. Ha szórakozást keresel, azt hiszem, a 
játszmának vége.
PIERSON: És mi maradt?
IDEGEN: Az élet... az megmaradt! Élni akarok. És te is! Minket nem 
fognak megfogni és megszelídíteni és meghizlalni és úgy tartani, mint egy 
ökröt.
PIERSON: Mit akarsz tenni?
IDEGEN: Folytatom... közvetlenül a lábuk alatt. Van egy tervem. Mi 
emberek, mint emberek, kész vagyunk. Nem tudtunk eleget. Sokat kell 
tanulnunk, amíg esélyünk lesz. És addig, amíg tanulunk, élnünk kell, 
méghozzá szabadon. Látod, én mindent kigondoltam.
PIERSON: Mondd tovább.
IDEGEN: Hát nem mindannyian lettünk vadállatokká, és ennek így kell 
lennie. Ezért figyeltelek téged. Ezek a kis irodai tisztviselők, akik itt ezekben a 
házakban laktak, egyik sem lenne jó. Nincs elég sütnivalójuk. Ezek csak azt 
tudják, hogy hogyan kell munkába rohanni. Láttam őket reggelenként 
százával vadul rohanni, hogy elcsípjék helyiérdekű munkásvonataikat, attól 
való félelmükben, hogy ha nem érik el, akkor kikapnak; esténként pedig 
rohantak vissza, hogy le ne késsék a vacsorát. Az életük biztosítva, egy kis 
összeget félre is tettek, baleset céljára. És vasárnaponként a túlvilág miatt 
aggódnak. Szép, tágas kalickák, jó koszt, gondos nevelés, semmi gond. Egy-
két heti bolyongás után, a mezőkön, üres hassal, majd lesompolyognak, és 
örülnek, ha megfogják őket. A marslakók istenáldása lesznek ezeknek a 
fickóknak.
PIERSON: Ezt már mind kigondoltad, ugye?
IDEGEN: Ki bizony! És ez nem minden. Ezek a marslakók majd a 
kedvencüknek tekintenek néhányat, és betanítják őket, hogy mutatványokat 
produkáljanak. Ki tudja? Majd érzelegnek, ha a kedvenc fiú felnő, és meg kell 
ölni. És néhányat esetleg betanítanak, hogy vadásszanak ránk.
PIERSON: Nem, ez lehetetlen. Egyetlen emberi lény sem...
IDEGEN: Dehogynem. Vannak emberek, akik szívesen meg fogják tenni. 
Ha egyikük valaha utánam jön...
PIERSON: És közben te és én és a hozzánk hasonlók... hol éljünk mi, ha 
a marslakók bitorolják a Földet?
IDEGEN: Mindent kiterveltem. A föld alatt fogunk élni. A csatornahálózatra 
gondoltam. New York alatt sok mérföld hosszú csatornahálózat van. A fő 
ágak elég tágasak bárki számára. Aztán vannak pincék, alagsorok, föld alatti 
raktárhelyiségek, földalattik. Kezded érteni, he? És összeszedünk egy csomó 
erős embert. Egyetlen gyengét sem, az bolondság lenne, ki velük.
PIERSON: Engem be akarsz fogadni?
IDEGEN: Hát, én megadtam a lehetőséget, nem?
PIERSON: Ezen nem fogunk összeveszni. Folytasd!
IDEGEN: Aztán biztonságos helyeket kell magunknak csinálni, ahol 
tartózkodhatunk, tudod, és megszerezni minden könyvet, amennyit csak lehet 
- tudományos könyveket. Itt jönnek aztán a hozzád hasonló emberek, érted? 
Kifosztjuk a múzeumokat, sőt kémkedni fogunk a marslakóknál. Nem lehet 
olyan sok, amit addig meg kell tanulnunk - csak képzeld el: tüzelni kezd a 
harci gépeik közül négy vagy öt hősugár-fegyver jobbról, hősugár-fegyver 
balról, és nincs bennük egyetlen marslakó sem. Egyetlen marslakó sem! 
Hanem emberek - emberek, akik megtanulják a módját. Még mi is 
megérthetjük. A kutyafáját! Képzeld el, hogy van egy ilyen aranyos masinád, 
hősugár-fegyverrel együtt! És a marslakók ellen fordítanánk, az emberek 
ellen fordítanánk. Mindenkit térdre kényszerítenénk. 
PIERSON: Ez a terved?
IDEGEN: Te és én és még néhányan birtokolhatnánk a világot.
PIERSON: Értem.
IDEGEN: Mondd, mi bajod? Hová mégy? 
PIERSON: Nem a te világodba... Isten veled, idegen... 
PIERSON: Miután elváltam a tüzértől, végül eljutottam a Holland 
alagúthoz. Aggódva léptem be a csöndes alagútba, hogy megtudjam, mi lett a 
sorsa a nagy városnak a Hudson túlsó partján. Óvatosan léptem ki a 
túloldalon, és elindultam a Canal Streeten fölfelé. Elértem a Tizennegyedik 
utcába, és ott újra fekete port és holttetemeket láttam, kellemetlen, baljóslatú 
szagot éreztem, amely néhány ház pincéjének aknarácsain tódult ki. 
Fölsétáltam a harmincason és a negyvenesen, és ott álltam egyedül a Times 
Square-en. Megpillantottam egy ösztövér kutyát, a Seventh Avenue-n futott 
felfelé, állkapcsai között egy sötétbarna húsdarabbal és a nyomában egy 
csomó éhes, korcs kuvasszal. Széles körben megkerültek, mintha attól féltek 
volna, hogy új vetélytársként jelentkezem. Fölsétáltam a Broadwayn, a furcsa 
por irányában a néma kirakatok mellett, amelyek az üres járdának mutogatták 
néma áruikat, a csendes és sötét Capitol színház mellett, egy céllövölde 
mellett, ahol üres puskák sora nézett szembe egy sor felállított fakacsával. A 
Columbus Circle közelében észrevettem, egy autószalonban kiállítva az 
1939-es autómodelleket, az üres utcára néző kirakatokat. Megfigyeltem egy 
csapat fekete madarat, ahogy felszálltak a General Motors épületének teteje 
fölött, és körözve eltűntek. Továbbsiettem. Hirtelen megpillantottam egy 
Marsbeli gép fémpalástját, valahol a Central Parkban állt és csillogott a késő 
délutáni napsütésben. Őrült ötlet! Meggondolatlanul rohantam át a Columbia 
Circle-n és be a Parkba. Fölmásztam egy kis dombra a Sixtieth Street-i 
tavacska fölött. Innen láthattam a tizenkilenc fémtitánt, ahogy csendesen 
sorakoztak végig a Mallon, áramvonalas burkolatuk üres, acélkarjuk 
egykedvűen lógott oldalukon. Hiába kerestem szörnylakóikat. Hirtelen fekete 
madarak hatalmas csapata vonta magára a figyelmemet, ott köröztek éppen 
alattam. Leereszkedtek a földre, ott feküdtek a marslakók mereven és 
csendben, s az éhes madarak barna húscafatokat csipkedtek, tépkedtek ki 
halott testükből. Később, mikor a holttesteket megvizsgálták a 
laboratóriumokban, kiderült, hogy a rothadási előidéző és különböző 
betegségeket okozó baktériumok ölték meg őket, amelyek ellen szervezetük 
nem volt immúnis. Miután az emberek védekezése csődöt mondott, a 
legegyszerűbb teremtmény ölte meg őket, melyet Isten bölcsességében 
teremtett. Mielőtt a cilinder a földre hullott, az volt az általános meggyőződés, 
hogy sehol az űrben nem létezik élet, kivéve a mi kis földgömbünk apró 
felszínét. Most már tovább látunk. Homályos és csodálatos az a látomás, amit 
gondolatban magam elé idéztem az életről, amely lassan terjed majd szét a 
Naprendszer ezen kis melegágyából az egész világűr holt végtelenségében. 
De ez még távoli álom csupán. Lehetséges, hogy mindössze haladékot 
kaptunk. Talán a marslakóké a jövő és nem a mienk.
 Furcsa most itt ülni békés princetoni dolgozószobámban, és 
feljegyzéseimnek, amelyeket Grovers Millben egy elhagyott farmon kezdtem, 
utolsó jegyzetét írni. Furcsa látni ablakomon keresztül az egyetem ködös, 
békés tornyait az áprilisi párán át. Furcsa megfigyelni a gyerekeket, amint az 
utcákon játszanak. Furcsa nézni a fiatalokat, ahogy barangolnak a zöldben, 
ahol az új tavaszi fű begyógyítja a felhorzsolt föld utolsó sebeit is. Furcsa látni 
a városnézőket, ahogy belépnek a múzeumba, ahol egy marsbeli gép 
szétszerelt alkatrészeit, darabjait állították ki az érdeklődőknek. Furcsa 
felidézni azt az időt, amikor először láttam ezt a gépet, ragyogva és élesen 
határolt körvonalaival, keményen és csendesen annak az utolsó nagy napnak 
hajnalán.
(Zene)
 ORSON WELLES: Orson Welles beszél, hölgyeim és uraim, szerepén 
kívül, hogy biztosítsa önöket, a Világok harcának nincs nagyobb jelentősége, 
mint egy vasárnapi szórakoztató műsornak, aminek készült. Ez a Mercury 
Színház saját rádióváltozata ahelyett, hogy lepedőt terítenének magukra és 
bú!! kiáltással kiugranának egy bokorból! Nem tudtuk beszappanozni 
valamennyiük ablakát ma éjjel és ellopni kertkapuikat... így hát a lehetséges 
legjobb dolgot csináltuk. Saját szemük előtt néptelenítettük el a világot, és 
tökéletesen elpusztítottuk a Columbia Broadcasting Systemet. Remélem, 
megnyugszanak, ha megtudják, hogy nem gondoltuk komolyan, és hogy 
mindkét intézmény épen áll. Tehát jó éjszakát mindenkinek, és kérem, hogy 
néhány napig emlékezzenek a borzalmas leckére, amit ma megtanultak. Az a 
vigyorgó, ragyogó golyó alakú betörő, aki megtámadja a nappalijukat - a 
tökföld lakója, és ha szól a csengő és senki sincs az ajtó előtt, az nem 
marslakó volt... hanem Halloween.
(Zene)
 BEMONDÓ: A jövő héten három novella rádióváltozatát mutatjuk be.
 COLUMBIA BROADCASTING SYSTEM (Szünetjel 20 másodperc): 21.00 
óra B-U-L-O-V-A. Bulova Watch Times. WABC. New York.

Egyéb közlemények

 Az adás időtartama alatt összesen négy közleményt olvastak föl a 
rádióhálózatok számára - egyet az adás kezdetén, egyet az adás 
megszakítása előtt, egyet utána, és egyet az adás végén. Ugyanaznap este 
22.30 órakor és 24.00 órakor a következő közlemény hangzott el:
 „Azon hallgatóink számára, akik Orson Welles Mercury 
Rádiószínházának adásába keleti zónaidő szerint 20.00 és 21.00 óra között 
kapcsolódtak be, és nem ébredtek rá, hogy a műsor csupán H. G. Wells híres 
regényének modernizált változata, megismételjük azt a tényt, melyet négy 
ízben közöltünk adás közben, hogy habár felhasználtuk néhány amerikai 
város nevét, mint minden regényben és regényfeldolgozásban szokás, a 
teljes történet és annak minden mozzanata kitalált."
 Ezenkívül a rádióállomások 60 százaléka, melyek közvetítették a műsort, 
félbeszakította az adást, és helyi közleményeket olvasott fel, mikor világossá 
vált, hogy sokan félreértették a műsort. Más helyi közlemények követték a 
műsor befejezését is. Nem szabad azonban elfelejtenünk, hogy a 
legborzalmasabb rész az adás megszakítása előtt hangzott el. Így azoknak a 
hallgatóknak, akik nem hallották az eredeti műsorközlést, bőven volt alkalmuk 
megrémülni.
 Ez az adás és ezek a riasztó figyelmeztetések okozták a pánikot.

Fordította: Szikszay Ilona