H. G. WELLS

KŐKORI TÖRTÉNET

MÓRA KÖNYVKIADÓ

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
H. G. Wells: A Story of the Stone Age. 
In: Tales of Space and Time.
Bernhard Tauchnitz, Leipzig, 1900

© The Literary Executors of the Estate of H. G. Wells

Fordította TÓTFALUSI ISTVÁN

A fedél és a belső illusztráció VISZT GYÖRGY munkája

© Tótfalusi István, 1985 Hungarian translation

I. UG-LOMI ÉS UJA

Emberemlékezet előtti időkbe vezet ez a történet, a történelem 
kezdetéhez, oly korba, amikor még száraz lábbal lehetett átsétálni 
Franciaországból (ahogy ma hívjuk) Angliába, amikor egy széles és lomha 
Temze ballagott mocsarain át, hogy Rajna atyjával találkozva együtt 
hömpölyögjenek végig egy tágas, sík vidéken, amely manapság víz alatt 
van, és Északi-tenger néven ismeretes. Ebben a messzi korban a Downs 
lába mentén húzódó völgy még nem létezett, és Surrey déli felét hegyek 
láncolata alkotta, amelyekre a lejtök derekáig fenyők kúsztak fel, és 
csúcsaikat az év jó részében hó borította. E csúcsok csonkjai ma Leith Hill, 
Pitch Hill és Hindhead néven meredeznek. A hegylánc alsó lejtőin, a 
vadlovak legelte füves térségek alatt erdőket alkotott a tiszafa, a 
szelídgesztenye és a szil, és ezek sötét sűrűiben grizzlymedve meg hiéna 
bújt, és szürkemajmok ugráltak az ágakon. Még alább, az erdők, a lápvidék 
és a Wey menti füves rónák között játszódott és jutott végkifejletig a kis 
dráma, amelyet itt előadni készülök. Ötvenezer éve történt, ötvenezer éve – 
ha a geológusok becslése helytálló.
A tavasz azokban az időkben is éppoly örömteli volt, mint manapság, és 
éppoly heves futásra ösztökélte a vért. A kék délutáni égen habfehér 
felhőtornyok vitorláztak át, és lágy simogatásként suhant a délnyugati szél. 
Hazatérő fecskék cikáztak fel s alá. A folyó öbleinek a partját fehér, 
csipkés levelű boglárka tarkázta, a lápokon kakukktorma csillagai gyúltak, 
és vízililiomok pompáztak, amerre csak a sás regimentjei lebocsátották 
kardjukat. Az északnak tartó vízilovak, ezek a fénylő hátú, fekete 
monstrumok ormótlanul himbálózva, nagy tocsogással gázoltak át 
mindenen, kába gyönyörűséggel és egyetlen szilaj vágytól űzve, hogy az 
egész folyót híg sárrá dagonyázzák.
A folyó fentebbi szakaszán, a vízilovaktól nem messze egy sereg sárgás 
bőrű lény pacskolt a vízben. Sem félelem, sem versengés, sem 
ellenségeskedés nem volt köztük meg a vízilovak között. Ahogy a 
megtermett állatok zajosan átcsörtettek a nádason, és a víz tükrét ezüstös 
foltokra tördelték, ezek az apróságok vidám visítozásba és hadonászásba 
kezdtek.
– Balúúú! – sivították. – Bájáá, balúú!
Az emberek gyerekei voltak, az embernépé, akiknek a táborfüstje a 
folyókanyarban púposodó dombról tört az ég felé. Vad szemű, gyapjas 
hajú, tömpe orrú, huncut képű kölykök voltak, arcukat, mint néha ma is 
látható a gyerekarcokon, finom pihe borította. Csípőjük keskeny, karjuk 
hosszú volt. Fülüknek nem volt cimpája, s felül csúcsban végződött; nagy 
ritkán ez az ősi vonás is felbukkan manapság. Pucér és eleven kis cigányok 
voltak, olyan fürgék, mint a majmok, és éppoly fecsegők, bár szavaknak 
kissé szűkében voltak.
A felnőtteket a sárban hentergö vízilovak elől elrejtette a domb háta. A 
táborhely letaposott, kerek foltja sötétlett a királypáfrány vastag, barna 
avarában, amelyen át az idei hajtás kunkori végű szárai törtek föl a fény és 
a meleg felé. A tűz füstölgő, szürkésfekete faszénkupacára az 
öregasszonyok időnként barna leveleket dobtak. A legtöbb férfi aludt – 
ülve aludtak, fejüket a térdükön nyugtatva. Reggel nagy zsákmányt 
ejtettek, mindnyájuknak elegendőt, egy szarvast, amit vadászkutyáik 
sebeztek meg; így hát nem okozott marakodást az osztozás. Némelyik 
asszony még mindig a szanaszét hajigált csontokat rágcsálta. Más 
asszonyok avart és hullott gallyat gyűjtöttek halomba, hogy legyen mivel 
táplálni Tűz Bátyót, ha majd eljön a sötétség – hadd nőjön erősre és 
nagyra, óvja őket a vadaktól. Ketten kovakövet hordtak a folyókanyartól, 
ahol a fiúk játszottak, minden fordulásra egy-egy ölnyit, és halmokba 
rakták.
Ezek a sárgás bőrű vadak nem hordtak ruhát, de néhányan viperabőrből 
vagy megmunkálatlan irhából készült durva övet viseltek a derekukon, s 
erről kis zacskók függtek, állatmancsokról lenyúzott bőrök, amelyekben a 
férfiak legfontosabb fegyverüket és szerszámukat, a hevenyében 
kidolgozott kovaköveket vitték magukkal. Az egyik asszony, Ujának, a 
Nagyeszű Férfinek a párja egy csodálatos nyakláncot viselt átfúrt kövekből 
– olyat, amit már mások is hordtak előtte. Az alvó férfiak némelyike 
mellett nagy jávorszarvasagancs feküdt élesre reszelt ágakkal és hosszú 
botok, végük kovakővel hegyesre farigcsálva. Ezeken és a füstölgő tűzön 
kívül nem sok volt, ami ezeket az emberi lényeket megkülönböztesse a 
környéken kóborló vadállatoktól. De Uja, a Nagyeszű nem aludt, hanem 
ültében kovakővel karcolgatott valamit egy csontra, amit állat semmiképp 
sem tesz. Ő volt a törzs legöregebb férfija, előreug-ró homlokú és 
pofacsontú, fonnyadt karú; nagy szakálla volt és szőrös arca, mellét meg 
karját is sűrű fekete szőr takarta. Ereje és találékony esze jóvoltából ő volt 
a törzs ura, és a legnagyobb, legjobb rész járt neki minden osztozáson.
Eudena elrejtőzött az égerfák közé, mert félt Ujától. A nyurga lány 
ragyogó szemét és mosolyát öröm volt nézni. Uja nemrég egy máj darabot 
adott neki, férfiadagot, lánynak csodálatos dolog olyat kapni, de ahogy 
kézbe vette, a nyakláncos asszony gonosz tekintetet vetett rá, Ug-lomi 
torkából pedig mély morgás tört fel. Uja azonban ránézett Ug-lomira, 
hosszan és kitartóan, mire Ug-lomi arca elborult. Aztán Eudenára nézett 
Uja. Ő megijedt és ellopózott, amíg a többiek faltak, és Uja figyelmét egy 
csont veleje kötötte le. Később Uja szanaszét járt az erdőben, mintha őt 
keresné. És most Eudena ott kuporgott az égerfák közt, s nagyon fúrta az 
oldalát, hogy mit csinálhat Uja azzal a csonttal meg a kovakővel. Ug-lomi 
sehol sem volt látható.
Hirtelen mókus szökkent át az égerlombok között, és a lány olyan 
mozdulatlan feküdt, hogy az apróság hatlábnyi közeibe ért hozzá, mire 
fölfigyelt rá. Erre aztán felsurrant egy fatörzsön, és a magasból szidta 
pergő nyelvvel:
– Mit keresel itt, távol a többi embervadtól?
– Pszt! – csitította Eudena, de a mókus csak annál jobban csivogott. Erre 
a lány tördelni kezdte a kis fekete tobozokat, és feléje hajigálta. A mókus 
ügyesen kitért előlük, ő pedig fölemelkedett kissé, hogy jobban tudjon 
célozni, s ekkor meglátta, hogy Uja jön lefelé a dombról. Bizonyára 
észrevette a sűrűből kivillanó fehér karját –Ujának éles szeme volt.
Egyszeriben elfeledkezett a mókusról, és eliramodott az égerfák és a sás 
között, ahogy a lába birta. Hogy merre tart, nem nézte, csak Ujától legyen 
minél messzebb. Majdnem térdig gázolt egy mocsaras mélyedésben, majd 
páfrányos lejtő tárult föl előtte. A páfrányok karcsúbban és zöldebben 
nyújtózkodtak ott, ahol a fénytől fiatal gesztenyés árnyéka takarta el őket. 
Eudena hamar beért a fák alá – könnyű és gyors lába volt, s futott, futott, 
amíg a széles völgybe ért, az öreg fák közé, ahol a törzsekre felfutó 
vadszőlők szára növendék fa vastagságú volt, és a fényt átszűrő borostyán 
indái vastag kötelekként feszültek. Futott tovább, hátra-hátranézve, aztán 
lerogyott egy vápában a páfrányok közé, egy bozót mellett, és hallgatta, 
hogy dörömböl a szíve üteme a fülében.
Rövidesen meghallotta, hogy messzebb lábak gázolnak a zörgő avarban, 
de aztán elhalt a zaj, és minden csendes lett újra, csak a szúnyogok 
zümmögtek – estébe hajlott már az idő –, és a lomb susogott szüntelenül. A 
lány kuncogott magában a gondolatra, hogy itt a Nagyeszű Uja sem fog 
rátalálni. Nem félt egyedül. A többi lánnyal meg a legényekkel játszva 
gyakran bemenekült már az erdőbe, bár sosem ilyen messze. Remek volt 
egyedül és jól elrejtőzve lenni.
Hosszú ideig feküdt, örülve megmenekülésén, majd felült, és fülelni 
kezdett.
Gyors dobogást hallott, egyre hangosabban és egyre közelebbről, aztán 
hamarosan röfögő hangokat és száraz ágak reccsenéseit. Sovány, szürkés 
sörtéjű vaddisznók csordája közelgett. Felugrott, mert egy vadkanhoz nem 
ajánlatos közel kerülni, agyarának oldalazó döfése félelmetes. 
Nekiiramodott a fák között, de a dobogás egyre közelebb ért hozzá. Nem 
turkálva és legelve jött a csorda – hisz akkor nem érhették volna be őt –, 
hanem futva. A lány felcsimpaszkodott egy alacsony faágra, és ma-
jomszerű ügyességgel kúszott felfelé a törzsön.
Odalent a vaddisznók hegyes sörtéjü háta tovasuhant, mire lenézett, már 
el is tűntek. Kurta és éles röffenéseikből kiérezte a félelmet. Mitől riadtak 
meg? Embertől? Egy ember elől nem rohannának ilyen fejvesztetten.
Aztán oly hirtelen, hogy Eudena önkéntelen is szorosabban markolta 
meg az ágat, egy őz ugrott ki a csalitból, és a disznók után csörtetett. Még 
valami futott riadtan, alacsony, szürke és megnyúlt test, a lány nem ismerte 
fel, igaz, épp csak megvillanni látta a zsenge levelek rései közt; aztán 
csend lett.
Mozdulatlanul várt, oly mereven, mintha maga is része volna a fának, 
amelybe kapaszkodott, és lefelé kémlelt.
Ekkor messze a fák között, egy pillanatra jól láthatóan, aztán eltűnve, 
majd térdig a páfrányban gázolva, később ismét szem elől veszve egy férfi 
futott. A lány felismerte a fiatal Ug-lomit kese hajáról; arcán vörös folt 
gyulladt az izgalomtól. Riadt menekülésének és a skarlátszínű foltnak a 
látványától a lányt a rosszullét környékezte. S ekkor közelebb, nehézkesen 
futva és zihálva egy másik férfi bukkant fel. Először nem látta jól, aztán 
már felismerte a közeledő alakot: Uja futott nagy szökkenésekkel és 
kiguvadt szemmel. Uja – egy holtra rémült Uja! Tovarohant, még 
hallatszott a zihálása, amikor egy másik, szürke bundás, hatalmas alak tűnt 
fel himbáló, sebes és puha ugrásokkal – loholt Uja után.
Eudena megdermedt, lélegzete elakadt, és kimeredt szemmel, görcsösen 
markolta a fát.
Még sose látta eddig, és most is csak elmosódottan, de egyszeriben 
tudta, hogy a Vadon Réme volt az. A neve is legenda volt, a gyerekek 
egymást ijesztgették vele, és maguk is megrémültek, ha szájukra vették a 
nevét, és visítva menekültek a táborhelyre. Ember nem ejtett még el egyet 
se, és a mammutok is rettegtek haragjától.
A grizzlymedve volt, a világ ura, már amit a világból ismertek akkoráig.
Loholtában szüntelen morgott, dörmögött:
– Ember a barlangomban! Harc és vér! A barlangom szájában! Ember, 
ember, ember! Harc és vér!
Mert ő volt az erdők és a barlangok ura.
Eudena még sokáig gubbasztott kővé dermedve és az ágak között lefelé 
kémlelve. Mozdulni sem volt ereje. Ösztönösen kulcsolta a fát markával, 
térdével, lábával. Nagy sokára tért csak vissza fejébe a gondolat, és csupán 
azt tudta, hogy a Rém közte és a tábor között van, vagyis lehetetlenség 
otthagynia a fát.
Amint riadalma enyhült kissé, kényelmesebb helyzetet keresett, 
elvackolódott egy ágvillában. Magas fák állták körül, nem láthatta Tűz 
Bátyót, aki nappal fekete. Madarak rebbentek, és az apróbb lények, 
amelyek imént megriadtak mozdulataitól, újra előbújtak...
A fentebb növő ágak nemsokára fellángoltak az alkonyfény érintésétől. 
A magasban a varjak, az embernél bölcsebbek, károgva tértek meg 
táborhelyeikre a szilfák közé. Lenézve minden sötétebbnek és mégis 
kivehetőbbnek tűnt. Eudena úgy döntött, hogy visszatér a táborhelyre, és 
kissé lejjebb ereszkedett, de ekkor újra elfogta a félelem a Vadon Rémétől. 
Ahogy ott tétovázott, baljósán felvisított egy nyúl, és ő nem mert tovább-
mászni lefelé.
Sűrűsödött a homály, és neszek ébredtek az erdő mélyén. Eudena újra 
felkúszott, hogy közelebb legyen a fényhez. Odalent árnyak bújtak elő 
rejtekeikből, és szertekóboroltak. Fenn mélyebbre vált a kékség. Der-
mesztő csend állt be, majd susogni kezdtek a levelek.
Eudena megborzongott, és Tűz Bátyóra gondolt.
Az árnyak most már a fákon gyülekeztek, az ágakra telepedtek, és őt 
figyelték. Az ágak és a levelek fenyegető, sötét alakká nőttek, készen arra, 
hogy rávessék magukat, ha megmoccan. Az árnyak között kísértetiesen 
suhant át egy fehér bagoly. Egyre mélyebb homályba merült a világ, végül 
a levelek és gallyak is feketén rajzolódtak ki az égen, a talaj sötétbe 
burkolózott.
A lány egész éjszaka ott maradt, végtelennek tűnő virrasztásban, 
feszülten figyelve a lenti sötétség neszeire, mozdulatlanul, nehogy egy 
lopakodó fenevad fölfedezze. Az emberek abban az időben sose maradtak 
egyedül éjszakára, csak az ilyen ritka esetekben. Évezredek során tanulták 
meg ennek a rémületnek a leckéjét – a leckét, amelyet mi, késői utódok oly 
keservesen próbálunk elfelejteni. Eudena, bár éveit tekintve asszony volt 
már, szívében még kisgyermek maradt. Oly némán lapult, szánalmas kis 
állatként, mint a nyúl, mielőtt rejtekéből felriasztják.
A csillagok föléje gyűltek és nézték – csipetnyi vigaszául. Az egyik 
fényes csillag, úgy rémlett neki, Ug-lomihoz hasonlít kissé. Aztán 
elképzelte, hogy az valóban Ug-lomi. Egy másik, vörösebb és fakóbb, Uja 
volt, és ahogy múlt az éj, Ug-lomi úgy menekült előle egyre feljebb az 
égen.
Hosszasan kereste a sötétben Tűz Bátyót, aki a táborhelyet védte a 
vadaktól, de sehol se látta. Messziről odahallatszott az ivóhelyre vonuló 
mammutok trombi-tálása, egyszer egy nagy testű, lomha állat csörtetett cl 
odalenn, a hangjából ítélve valami borjúféle, de látni semmit se lehetett 
belőle. A lány úgy gondolta, talán Ja, az orrszarvú, aki az orrával döf, 
mindig egyedül jár, és minden ok nélkül tombol.
Végre a kisebb csillagok lassanként elrejtőztek, majd a nagyobbak is. 
Éppúgy, ahogy minden állat eltűnik, ha jön a Rém. Aztán felkelt a nap, 
amely az ég ura, miként a grizzly az erdőké. Eudenában felötlött: mi lenne, 
ha egy csillag hátramaradna? Közben az égen végigömlött a hajnal sápadt 
pírja.
Mire kivilágosodott, az ólálkodó lényektől való félelem is elpárolgott 
Eudenából. Most már lemászhatott. El volt gémberedve, de nem annyira, 
mint önök lennének, ifjú hölgyeim (neveltetésük jóvoltából), és mivel nem 
volt ahhoz szokva, hogy úgy háromóránként étkezzék, sokkal inkább 
ahhoz, hogy akár három napot éhezzék egyhuzamban, nem is érzett 
tűrhetetlen éhséget. Nagyon óvatosan kúszott le a fáról, és lopakodva 
megindult az erdőn át, és bár egy mókus sem moccant és egy szarvas sem 
rezzent fel útjában, a grizzly medvétől való rettegés megfagyasztotta 
ereiben a vért.
Csak egy vágya volt a lánynak: visszatalálni övéihez. A Nagyeszű 
Ujától való félelmét feloldotta az egyedüllét még nagyobb rettenete. De 
nem találta az irányt. Tegnap csak úgy vaktában menekült, és most nem 
tudta, a nap irányában vagy másfelé kell-e keresnie a táborhelyet. Lépten-
nyomon megállt és hallgatózott. Nagy sokára, nagyon messziről ütemes 
koppanások hangja ért el hozzá. Még a nagy reggeli csendben is alig 
hallatszott, olyan messziről jött, ő azonban felismerte: valaki kovakövet 
pattintgat.
Nemsokára ritkulni kezdtek a fák, de csalántenger állta az útját. Oldalt 
tért, s ekkor a jól ismert kidőlt fához ért, amelyet méhek dongtak körül. 
Hamarosan szemébe tűnt a domb is, alatta a folyó a gyerekekkel és 
vízilovakkal, épp, mint tegnap. Vékony füstoszlop szállt imbolyogva a 
reggeli szellőben. Amott a folyó mentén az égeres, ahol tegnap először 
meglapult. Ennek láttán újraéledt benne az Ujától való rettegés, s egy 
páfrányos sűrűbe kúszott, felriasztva egy nyulat; aztán elhasalva figyelni 
kezdte a táborhelyet.
Férfit alig látott, csak Vaót, a kőpattintót; ez megnyugtatta. Úgy látszik, 
vadászni mentek. Az asszonyok közül is többen a folyónál ácsorogtak, 
mélyen előregörnyedve kagylót, rákot és vízicsigát kutattak a vízben; 
foglalatosságukat látva Eudenában feltámadt az éhség. Felpattant, és a 
páfrányosba gázolva, megindult feléjük. Ekkor egy hang halkan szólította. 
Megállt. Susogást hallott maga mögött, és hátrafordulva Ug-lomit látta 
fölegyenesedni a páfrányok között. Barnára száradt vércsíkok és mocsok 
fedte az arcát, szeme vadul villogott, és Uja fehér kövét, a Tűz-követ 
tartotta kezében, amelyet eddig csak Uja mert megérinteni. Néhány 
szökkenéssel a lány mellett termett, és megragadta a karját. Penderített 
rajta egyet, és az erdő felé taszította.
– Uja! – súgta döbbenten, és karjával rémülten hadonászott.
Hirtelen üvöltést hallva a lány hátrafodult, és látta, hogy az asszonyok 
felegyenesednek, kettő kigázol a vízből. Aztán közelebbről harsam egy 
hang, s a szakállas öregasszony, aki a tüzet vigyázta, integetett, és Vaó, 
abbahagyva a kőpattintgatást, talpra ugrott. A gyerekek is ordítva rohanni 
kezdtek.
– Gyere! – kiáltott Ug-lomi, és karjánál vonszolta a lányt. Az még 
mindig értetlenül bámult rá.
– Uja kimondta a halál szavát – suttogta Ug-lomi. Eudena 
visszatekintett, és látva a visító alakok láncát, mindent megértett.
Vaó, a nők meg a gyerekek közeledtek feléjük, lazára széthúzott 
láncban, kese üstökű, bozontos alakok, szökdelve és kiáltozva. A dombról 
két ifjú rohant le. Lent a páfrányok közt jobbról feltűnt egy férfi, hogy 
útjukat elvágja az erdő felé. Ug-lomi elengedte a lány karját, és rohanni 
kezdtek egymás mellett, biztos és nagy léptekkel szökellve át a 
páfrányokon. Eudena, ismerve a maga és Ug-lomi fürgeségét, hangosan 
felnevetett az egyenlőtlen hajsza láttán. Nem volt még egy olyan hosszú 
lábú pár azokban az időkben.
Hamarosan átjutottak a nyílt terepen, és újra közel kerültek a 
gesztenyeerdőhöz. Egyikük sem félt, mert egyikük sem volt már egyedül. 
Kissé visszafogták az iramot. Ekkor Eudena felsikoltott, és előremutatott a 
fatörzsek közé. Ug-lomi feléjük rohanó férfiak lábait pillantotta meg. A 
lány már irányt változtatott, és ő is a nyomába iramodott, hallva a fák 
közül Uja dühöngő üvöltözését.
Rémület szállta meg a szívüket, de nem a bénító, hanem a néma és 
gyors cselekvésre ösztökélő félelem. Kétfelől is el volt vágva az útjuk, 
sarokba szorították őket. Jobbról és egészen közelről gyors és súlyos 
futással a férfiak jöttek, élükön a szakállas, agancsot szorongató Uja; balról 
szétszórva, mint az elvetett gabona, a páfrányból és magas fűből kivillanó 
sárga foltokként Vaó loholt az asszonyokkal; még a gyerekek is otthagyták 
a partot, és a nyomukban bukdácsoltak. A két sor kétfelől közelgett, 
összezárulni készen. Ők ketten pedig futottak, ahogy bírtak, elöl Eudena.
Tudták, hogy nem számíthatnak irgalomra. Nem volt édesebb hajsza 
őseinknek, mint az embervadászat. Ha egyszer fellobbant szívükben az 
üldözés vad szenvedélye, a bennük még csak halványan pislákoló 
emberiesség szertefoszlott a szélbe. És Uja az éjjel megjelölte Ug-lomit a 
halál szavával. Ug-lomi volt a mai nap kijelölt zsákmánya, a reménybeli 
lakoma.
Egyenest rohantak – ez volt az egyetlen esélyük –, semmi sem téríthette 
el irányuktól őket, se csalánmező, se nyílt csalitos, se zsombékok, amelyek 
közül acsarkodó hiéna ugrott fel és menekült előlük. Aztán újra erdő, 
hosszú darabon sötét avarkupacok és vastag moha a zöld törzsek alatt. 
Később meredek lejtő, lomberdös, elnyúló fasorok, egy pagony, fekete 
iszapos, süppedős zöld rét, újra nyílt terep, majd vadcsapásokkal áttört, 
tüskés szederbozót. Mögöttük széthúzódott és elszóródott az üldözők raja, 
de Uja egyre a sarkukban volt. Eudena futott legelöl, könnyedén és alig 
lihegve, Ug-lomi mögötte, a Tűz-kövel a kezében.
Ez a teher meg is érződött az iramán – nem azonnal, de egy idő múlva 
igen. Eudenának hirtelen úgy tűnt, hogy messzebbről hallatszanak a léptei. 
Egy újabb nyílt mezőn átrohanva hátranézett a válla fölött, és látta, hogy 
Ug-lomi jócskán lemaradt mögötte, Uja kis híján beérte, az agancsdárdát 
emeli már, hogy lesújtson a menekülőre. Vaó és a többiek csak most 
bukkantak ki az erdő szélén.
Látva a veszélyt, amely Ug-lomit fenyegette, Eudena oldalvást tartott 
kissé, karját égnek csapta és felsikoltott, amint az agancs elrepült. És az 
ifjú Ug-lomi, aki számított erre, és megértette a kiáltást, lekapta a fejét, így 
a repülő fegyver csak karcolta a fejbőrét, jelentéktelen sebet ejtve, s 
tovarepült fölötte. Ő viszont azonnal megfordult, két kézbe ragadta a 
kvarcit Tűz-követ, és a dobástól kissé megtántorodott Ujához vágta. Uja 
felüvöltött, de már nem tudott kitérni. A kő súlyosan és lapjával vágódott a 
bordái alá; megingott, és hang nélkül lerogyott. Ug-lomi felkapta az 
agancsdárdát – egyik ágcsúcsán az ő vére piroslott –, és loholt tovább a 
haja közül szivárgó vércsíkkal.
Uja kettőt hemperedett és elterült, de szinte azonnal felállt, és futott 
tovább, bár most nem olyan sebesen. Arca színe elváltozott, Vaó beérte, 
majd a többiek is, az öreg köhögött és lélegzet után kapkodott, az üldözést 
azonban nem adta fel.
Végül a menekülök elérték a folyó partját, amely itt keskeny, ám mély 
mederben futott, és még mindig volt jó ötvenlépésnyi előnyük az üldözők 
élén futó Vaó előtt. A kőpattintás mestere mindkét kezében egy-egy osztri-
ga alakú, de kétszerte nagyobb, csiszolt élű követ szorongatott.
Lerohantak a meredek parton, begázoltak a vízbe, két-három tempóval 
átúsztak, ahol a folyó sodra mély medret vágott, majd ismét a sekélyben 
gázolva, felfrissültén értek a túlpartra. A homorúra vájt partfal tetején sűrű 
füzes nőtt. Mászniuk kellett. És ahogy Eudena a lelógó ezüstös ágakba 
fogózva kapaszkodott felfelé, és Ug-lomi még a vízben állt – az agancs 
kissé feltartotta imént az úszásban –, Vaó tornyosuló alakja rajzolódott ki a 
az égre a szemközti parton. Jól célzott, s az éles kőkorong Eudena lábát 
találta, a térde mellett. A lány felküzdötte magát a partra, és ott elterült.
Az üldözők összevissza kiabáltak. Ug-lomi a lány után kúszott, közben 
jobbra-balra hajladozott, hogy Vaónak a célzást megnehezítse. Egyszer 
csak érezte, hogy a második dobókő a fülébe mar, majd hallotta, hogy lent 
nagy loccsanással ér a vízbe.
És ekkor Ug-lomi, a nagyra nőtt kamasz valódi férfinak mutatkozott. 
Mikor továbbfutva látta, hogy Eudena megtántorodik, és már csak bicegni 
bír, visszafordult, és vad üvöltéssel, a hirtelen haragtól és lecsorgó vértől 
félelmetes arccal visszarohant a partra, feje fölött forgatva az agancsot. 
Eudena közben hősiesen szaladt tovább, bár minden lépésre megbicsaklott, 
és a fájdalom egyre élesebben hasított a lábába.
Így aztán Vaó, a füzágakon felkapaszkodva, egyszer csak Ug-lomit látta 
maga fölé tornyosulni hatalmasan, a kék ég háttere előtt, ahogy az 
agancsdárdát markolja, és egész teste meglendül. Az agancs éle suhogva 
vágódott feléje, és többet nem is látott már. A víz a füzek alatt örvényleni 
kezdett, megtorlódott, és hosszan bíborrá színezödött. Uja megállt a 
térdiaérő vízben, és az egyik férfi, aki már úszni kezdett, visszafordult.
Az utánuk nyomuló többi férfi – egyik sem volt erős alkatú (Uja, aki 
inkább ravasz volt, mint erős, nem tűrt tagbaszakadt riválisokat) – 
megtorpant kissé, látva a füzek fölött álló véres és rettenetes, agancsát 
lóbáló Ug-lomit köztük és a sántikáló lány között. Úgy tűnt nekik, hogy 
egy kamasz lábalt be a vízbe, és egy érett férfi gázolt ki a túlpartra.
Ug-lomi tudta, milyen vidék van mögötte. Széles, füves mező, aztán egy 
sűrű bozótos, ahol Eudena elrejtőzhet. Ez világosan fölrajzolódott 
elméjében, bár gondolkodóképessége ahhoz túl gyarló volt, hogy előre lás-
sa, mi fog történni azután. Uja térdig a vízben állt, határozatlanul és 
fegyvertelenül. Vaskos szája szétnyílt, kimutatva hegyes metszőfogait, és 
erősen zihált. Felhorzsolt oldala vörösen égett a szőre alatt. A másik férfi 
mellette hegyezett végű botot tartott. A többi üldöző egyenként tünedezett 
fel a szemközti part tetején, szőrös és hosszú karú férfiak, markukban 
kovaköveket és botokat szorongatva. Kettő a folyóparton futott lefele, a 
vízbe gázoltak, ahol Vaó erőtlenül sodródó testét felbukni látták. Mielőtt 
azonban elérték volna, a test újra alámerült. Ketten a víz széléről rázták az 
öklüket Ug-lomi felé.
Ő visszafelelt, üvöltések, sértő hörrenések és taglejtések oda és vissza. 
Uja némi habozás után dühös üvöltést hallatott, és öklét rázva a vízbe 
vetette magát. Emberei követték.
Ug-lomi válla fölött hátrapillantott, és látta, hogy Eudena már eltűnt a 
sűrűben. Szívesen bevárta volna Uját, de Uja inkább a vízben tocsogott 
alant, míg a többiek be nem érték. Az emberi taktika abban a korban, 
minden komolyabb küzdelemben, a tömeges táma-
dáson alapult. A sarokba szorított és ellenük forduló vadat körülvették 
és lerohanták. Ug-lomi megérezte a közelgő rohamot, az agancsot Ujához 
hajította, és sarkon fordulva elrohant.
A bozót árnyékába érve visszanézett, és látta, hogy csak három férfi 
kapaszkodott fel üldözői közül a partra, s rövidesen ők is visszafordultak. 
Uja a folyó túloldalán állt, de kissé lejjebb, a szája vérzett, és kezét az 
oldalára szorította. A többiek a vízben gázoltak, és a partra vonszoltak 
valamit. Az üldözés, egy időre legalábbis, abbamaradt.
Ug-lomi állt és figyelt egy darabig. Uja láttán a fogát vicsorította, majd 
sarkon fordult, és bevetette magát a sűrűbe.
Egy perc, és Eudena sietve jött eléje. Kézen fogva mentek tovább. A fiú 
homályosan átérezte a lány fájdalmát, amit a térdének zúzódása okozott, és 
a könnyebb ösvényeket választotta. Egész nap gyalogoltak, mérföldeken 
át, erdőben és bozótosban, mígnem elértek a mészkösziklák földjére, a 
ritkás bükkösökkel tarkázott, nyílt füves síkra, amerre a vizek mentén nyír 
nő, és közelükben látták a Weald hegyeit, ahol vadménesek legeltek szerte. 
Mindig óvatosan mentek, sűrűkhöz és bozótosokhoz közel, mert idegen 
vidék volt ez – még az útjai is idegenek és furcsák. A talaj egyenletesen 
emelkedett. Végül messze maguk alatt látták kékleni a széles 
gesztenyeerdőket. A távolban a Temze mocsarai ragyogtak ezüstösen. 
Embert semerre sem láttak, mert az ember csak akkoriban érkezett a 
világnak erre a tájára, s lassan hatolt tovább a folyók vonalát követve. 
Estefelé újra a folyóra bukkantak, de itt szakadékban futott, magas, fehér 
mészkösziklák falai között, amelyek néhol szinte összahajlottak fölötte. A 
sziklák oldalán törpenyírek kapaszkodtak meg, lombjuk között madarak 
fészkeltek. A szirtfal tetején, egy nagy fa tövénél sziklapadot találtak, ide 
kúsztak fel éjszakai pihenőre.
Szinte semmit sem ettek egész nap; ez még nem a bogyók évszaka volt, 
arra pedig nem volt idejük, hogy tőrt vessenek vadnak. Éhes, tompa 
némaságban baktattak. ágakon és leveleken rágódva. De a sziklán egy 
sereg csigát találtak, az egyik bokorban pedig egy apró madár friss 
tojásaira leltek, majd Ug-lomi egy kővel mókust szedett le a nyírfáról, így 
végül jóllakhattak. Ug-lomi őrködött az éjszaka, állat a térdére hajtva; 
növendék íókák kiáltásait hallgatta a közelből és mammutok súlyos 
dobogását a szakadék mélyéből, nagy messziről pedig hiénák üvöltését. 
Hideg volt, de nem mertek tüzet gyújtani. Valahányszor elbóbiskolt, 
szelleme elkóborolt, és rögtön rábukkanva Uja szellemére, viaskodni 
kezdett vele. De Ug-lomi mindig megbénult, nem tudott sem lesújtani, sem 
elszaladni, és erre mindig felriadt Eudena is gonosz dolgokat álmodott 
Ujával, így mindketten tőle rettegő szívvel ébredtek. A hajnal fényénél egy 
bundás orrszarvul pillantottak meg, amint nehézkesen botorkál végig a 
völgyön.
A nappal óráiban egymást becézgették, és örvendeztek a napfénynek; 
Eudena lába annyira merev volt, hogy egész nap a sziklapadon üldögélt. 
Ug-lomi a sziklafalban nagy, kiálló kovaköveket tálát, még soha akkorákat 
nem látott. Néhányat a sziklapadra cipelt, és nekiállt pattintgatni őket, hogy 
felfegyverkezve várhassa Uját, ha megjelenik. Az egyik kő láttán szívből 
fölnevetett, és vele nevetett Eudena is, és kacagva dobálták egymásnak. 
Lyuk volt a közepén. Átdugták rajta az ujjúkat, igazán mulatságos.volt. 
Egymásra kukucskáltak rajta át. Aztán Ug-lomi kerített egy botot, és 
találomra a bolondos kovakőbe döfött vele, a bot vége pedig a lyukba 
talált, és megszorult benne. Ügy beledöfte, hogy már ki se tudta húzni. Ez 
még furább volt, most már nem is mulatságos, hanem félelmes inkább, és 
egy darabig Ug-lomi óvakodott megérinteni. Mintha csak a kovakő 
megharapta volna, és fogaival tartaná a botot. De aztán megbarátkozott a 
furcsa együttessel. Meglóbálta és rájött, hogy a kővel súlyosbított botvég 
sokkal nagyobb erővel üt, mint bármi, amit addig ismert. Föl-alá járkálva 
nagyokat lendített rajta, és le-lesújtott vele, majd elunta és félredobta. 
Délután fölment a fehér szirtfal homloka fölé, és lesbe feküdt egy 
vadnyúlüreg előtt várva, hogy a nyulak előbújjanak játszani. Ember nem 
járt még arrafelé, a nyulak óvatlanok voltak. Ug-lomi közéjük vágta a 
napközben készített dobókövet, és egyet meg is ölt. 
Éjszakára tüzet gyújtottak kovakőszikrával és száraz páfránylevéllel, 
melegénél összebújtak és beszélgettek. Álmukban megint felbukkant Uja 
szelleme, de ahogy Ug-lomi viaskodott vele, az a bolondos botra szorult 
kovakő a kezébe akadt, lesújtott vele, és lám, a kő megölte Uját! Aztán 
újabb álmokban jött elő Uja, mert a szellemeknek sok életük van, és újra 
meg kellett ölni őt. Ezután a kő mindig levált a bot végéről. Fáradtan és 
nyomott kedvvel ébredt Ug-lomi, egész délelőtt mogorva volt, hiába 
kedveskedett Eudena, vadászat helyett csak ült, és élesre pattintgatta a fura 
kő egyik oldalát, közben különös pillantásokat vetett a lányra. Végül a 
lyukas követ a nyúlbőrből tépett csíkokkal jól odakötözte a bot végéhez. 
Aztán a sziklapadon fel-alá járkálva nagyokat sújtott vele, mormogott 
valamit magában, és Ujára gondolt. A súlyos végű bot nagyszerűen állt a 
kezében.
Jó néhány napot – többet, mint amennyit az akkori. emberek meg tudtak 
számolni, ötöt vagy talán hatot is – töltött Ug-lomi és Eudena a 
sziklapadon, a szakadék felett. Az emberektől való rettegés elszállt 
belőlük, és tüzük vörösen izzott minden éjszaka. Boldogok voltak együtt, 
mindennapra jutott ennivaló, volt édesvíz, és ellenség sehol. Eudena térde 
pár nap alatt rendbe jött, mert a hajdani vademberek húsa gyorsan 
gyógyult. Igen, valóban boldogok voltak.
Egyik nap Ug-lomi leejtett egy kovakődarabot a sziklapadról, és utána 
nézve látta, hogyan pattan a parti szirtekről a folyóba. Nevetett, aztán 
elgondolkodott rajta kissé, és újabb követ ejtett le. Ez különös módon 
zúzott szét egy mogyoróbokrot. Az egész délelőttöt kőhajigálással 
töltötték, délután pedig fölfedezték, hogy ez az új és érdekes játék a 
sziklafal tetejéről is űzhető. Másnapra aztán elfelejtették ezt a 
gyönyörűséget. Vagy legalábbis úgy látszott, hogy elfelejtették.
De Uja visszajárt álmaikban, megrontani az édent. Három éjszaka jött és 
verekedett Ug-lomival. Ilyen álmokból ébredve Ug-lomi egész délelőtt föl-
alá járkált, és fenyegetően rázta baltáját. Végül jött egy éjszaka; Ug-lomi 
előzőleg egy vidrát csapott fejbe, és nagyot vacsoráztak belőle. Az álom-
Uja most már túl messze ment. Ug-lomi felébredt, összevonta busa 
szemöldökét, felkapta a kőbaltát, s karját Eudena felé nyújtva jelezte, hogy 
várjon rá ott a sziklapadon. Aztán lekúszott a fehér meredélyen, az aljából 
még felnézett, megcsóválta fegyverét, és többé hátra se nézve, 
nekiiramodott a folyó mentén, míg a víz fölé hajló sziklafalak a kanyarban 
el nem takarták.
Két nap és két éjjel ült Eudena a tűz mellett, a sziklapadon egymagában 
várakozva, éjjel vadállatok üvöltöttek a szirtfal tetejéről, lenn a völgyben, a 
szemközti sziklafal ormán pedig görnyedt hiénák alakja rajzolódott ki 
feketén az égre. De semmi ártalmas nem fért közel hozzá, csak a félelem. 
Egyszer, távolról, oroszlánt hallott bőgni, amely a zöld síkon át tavasszal 
északra húzódó vadlovakra vadászott. Csak várt és várt – a várakozás maga 
a kín.
És a harmadik nap Ug-lomi feltűnt a folyóparton. Hajában hollótollakat 
viselt. Baltája, az első kőbalta vértől vöröslőit, hosszú, fekete szőrcsomók 
tapadtak rá, és a nyaklánc, amely nemrég Uja kegyencét jelölte, Ug-lomi 
kezében lógott. Az iszapban gázolt az ifjú, nem is ügyelve lépteire. Csak 
egy durva vágás az álla alatt –más seb nem látszott rajta.
– Uja! – kiáltott Ug-lomi ujjongva, és Eudena látta, hogy minden 
rendben van. A nyakéket a lányra adta, és együtt ettek meg ittak. Evés után 
Ug-lomi előadta az egész történetet, kezdve onnan, hogy Uja szemet vetett 
Eudenára, aztán első nagy verekedésüket az erdőben, amikor a 
grizzlymedve megkergette őket. Gyér szókészletét kifejező mozdulatok 
bőségével pótolta ki, talpra szökve és baltáját csóválva, amikor a harcra 
került a szó. Az utolsó összecsapást teljes átéléssel adta elő, nagy 
dobbantásokkal és üvöltésekkel, s a baltával egyszer a tűzbe csapott, 
szikrazuhatagot röpítve föl az éjszakába. És Eudena ott ült a tűz vörös 
fényében, tekintetével majd elnyelte kedvesét, arca kipirult, a szeme 
ragyogott, és a nyaklánc, amelyet Uja saját kezével készített, ott fénylett a 
keblén. Csodálatos percek voltak; és amely csillagok ma mireánk néznek, 
ugyanazok néztek le őrá, ősanyánkra – aki már ötvenezer éve halott.

II. A BARLANGI MEDVE

Azokban az időkben, amikor Eudena és Ug-lomi elmenekültek Uja népe 
elöl a Weald fenyves borította hegyei felé, a gesztenyeerdökön és a füves, 
mészkővel tarkított síkságon keresztül, és végül elrejtőztek a folyó szurdo-
kában a mészkősziklák között, még kevés volt az ember, és táborhelyeik 
távol estek egymástól. A kettőjükhöz legközelebbi emberek a saját törzsük 
tagjai voltak, azok is egy teljes napi járóföldre a folyó mentén. Fent a 
hegyekben egyetlenegy sem élt. Valójában az ember friss jövevény volt 
akkoriban a világ eme részén, lassan hatolt előre a folyók mentén, 
nemzedékről nemzedékre, egyik táborhelytől a másikig, délről nyugat felé. 
És a vidéket benépesítő állatok, a folyóvölgyi vízilovak és orrszarvúak, a 
füves síkság lovai, az erdei szarvasok és vaddisznók, a szürke majmok az 
ágak közt meg a felföld marhái nemigen féltek tőlük, még kevésbé a 
hegyek mammutjai és az elefántok, amelyek nyáron vonultak át itt, dél 
felől jövet. Miért is féltek volna az embertől, durván pattintott 
kovakövétől, amelyet ügyetlenül forgatott és rosszul hajított, a 
hevenyészett, hegyezett botdárdától? Miféle fegyverek ezek paták és 
szarvak, fogak és karmok ellen?
Andu, az óriási barlangi medve, aki a szurdok felső szakaszán lakott, 
nem látott még embert hosszú, bölcs és tiszteletreméltó életében. Egyik 
éjszakai zsákmányszerző útján azonban a sziklafal tetejéről a szakadékba 
kémlelve megpillantotta Eudena tüzet a sziklapadon, a vörös fényben 
ragyogó Eudenát és Ug-lomit, akinek minden mozdulatát egy gigantikus 
árnyék majmolta a fehér sziklafalon, amint fel-alá szökdelt, sörényét 
lobogtatva és köbaltáját csóválva – az első kőbaltát, miközben Uja 
megölésének történetét adta elő! A barlangi medve a szurdok felső 
szakaszán állva csak ferde szögből és messziről látta mindezt. Döbbenten 
állt a magasban, az égő páfrány ismeretlen illatát szimatolta, és azon 
morfondírozott, nem a hajnal jön-e ott – rossz irányból. Ő volt a sziklák és 
barlangok királya, ahogy kisebb termetű öccse, a grizzly a lenti sűrű erdők 
ura, s ahogy a foltos oroszlán – mert az akkori oroszlán foltosnak született 
– a sűrű, tüskés bozótosokban, nádasokban és a nyílt rónán uralkodott. Ő 
volt a legnagyobb húsevő állat; nem ismerte a félelmet, őrá egy állat sem 
vadászott, egy se mert szembeszállni vele, csak az orrszarvú-val nem bírt 
el, még a mammutok is messze kerülték a birodalmát. De most ez a 
betolakodás zavarba ejtette. Megfigyelte, hogy az ismeretlen vadak majmot 
formáznak, és szőrük ritkás, mint a süldő malacoké.
– Majmok és malacok – morogta a barlangi medve. –Biztosan jó 
falatok. De az a vörös, ami ugrál, és a fekete, ami vele együtt ugrál! Soha 
életemben ilyesmit nem láttam!
A sziklatetőn megindult feléjük, de háromszor is megállt szimatolni és 
kémlelni, ahogy a tűz füstszaga egyre tolakodóbb lett. Egy hiénapár is 
kíváncsi volt rá, mi történik odalent, de Andu oly puha és könnyű léptekkel 
jött, hogy csak egészen közelről vették észre egymást. A hiénák 
megugrottak, és bűntudatosan elsompolyogtak. Nagy kerülővel, vagy 
százlépésnyivel odébb újra felbukkantak a meredély szélén, és csaholni 
meg gyalázkodni kezdtek, hogy iménti riadt menekülésükért bosszút 
álljanak.
– Ki nem tudja vackát földbe ásni? Ki zabái gyökereket, mint a 
disznók?... Ha-haaa! – A hiénák modora már akkor is olyan vérforraló volt, 
mint manapság.
– Ki felesel hiénákkal? – dörmögte Andu, az éjféli sötétségben feléjül 
lesve, majd figyelmét újra a sziklapadra fordította.
Ott Ug-lomi még mindig kalandját mesélte, a tűz már megroskadt, 
átható és meleg illata messzire szállt.
Andu még elálldogált egy darabig a mészkőszirten, tekintélyes súlyát 
egyik lábáról a másikra helyezte, száját tátva, busa fejét ingatva füleit 
hegyezte, és nagy, fekete orrával buzgón szimatolt. Kíváncsi állat volt a 
barlangi medve, sokkal kíváncsibb, mint bármelyik ma élő medve, és a fel-
fellobbanó tűz, az ember megmagyarázhatatlan mozdulatai és főképp ez a 
betörés az ő sérthetetlen birodalmába jövendő új dolgok előérzetét rez-
zentették föl benne. Vörös dámvadra indult ezen az éjszakán, mert a 
barlangi medve vadászként kedvelte a változatosságot, de a látvány 
eltérítette, szándékától.
– Ja-haaa! – üvöltöttek a hiénák mögötte. – Ha-haaa! A csillagok 
fényében kémlelve Andu látta, hogy már hárman-négyen kószálnak a 
szürke hegyoldalon.
– Egész éjjel körülöttem fognak ólálkodni, amíg csak zsákmányul nem 
ejtek valamit – dörmögte. – Világ mocskai!
Már csak a bosszantásukra is eldöntötte, hogy ott marad a tüzet 
figyelve, amíg a szürkület haza nem kergeti a gyalázatosakat. Egy idő után 
elkotródtak, csak a lenti bükkerdőből hallatszott a vonításuk, mint a 
hazatántor-gó részegek gajdolása. Hamarosan azonban újra közel 
merészkedtek. Andu ásított, és továbbvonult a szirtfalon, azok meg a 
nyomába. Erre megállt és visszafordult.
Gyönyörű éjszaka volt, az égbolt ragyogó csillagképekkel kiverve. 
Ugyanazok a csillagok, de nem azok a csillagképek, amelyeket ma 
ismerünk, mert azóta minden égitestnek volt rá elég ideje, hogy máshová 
vándoroljon. Messze a nyílt terepen túl, távol attól a helytől, ahol a zömök 
vállú és inas testű hiénák vonítva kóboroltak, bükkerdő állt, és mögöttük a 
hegyoldal emelkedett, homályba borult misztérium, mig fönt a hósapkás 
csúcsok fehéren és tisztán meredeztek a még láthatatlan hold első 
sugaraiban. Roppant csend volt, csak a hiénák hamar elhaló üvöltései 
zavarták fel időnként a környék békéjét, vagy ha a hegyek tövéből az 
elefántok távoli trombitálását hozta bágyadtán a lagymatag szellő. És lent 
most az imbolygó fény megapadt, egyenletes mélyvörösben izzott, és Ug-
lomi, története végére érve, aludni készült, Eudena pedig ült, és az 
ismeretlen vadak különös hangjaira fülelt, a keleti égboltot figyelte, ame-
lyet mély derengésbe vont a közeledő hold. Odalent a folyó beszélt 
magában, és láthatatlan lények járkáltak fel-alá.
Egy idő után a medve elvonult, de egy óra múltán újra ott ült. Aztán, 
mintha hirtelen ötlete támadt volna, sarkon forult, és megindult felfelé a 
szurdokban...
Telt-múlt az éj, és Ug-lomi csak aludt. A fogyó hold felkelt, és sápadt, 
bizonytalan fénnyel hintette be a felettük meredő fehér sziklafalat. A 
szurdokmély e homályban maradt, és egyre sötétebbnek tetszett. Majd 
fokozatosan, szinte észrevétlenül a szürkület lopózott bele az ébredő 
holdfénybe. Eudena szeme újra meg újra a sziklafalra tévedt. Felső 
szegélyének vonala mindany-nyiszor élesen rajzolódott ki az égre, mégis 
bizonytalan érzése támadt, hogy ott ólálkodik valami. A tűz vöröse egyre 
mélyült, a parazsat szürke pikkelyek vonták be, a felfelé szálló füstoszlop 
mind kivehetőbb lett, és a szurdokban fent és alant az eddig láthatatlan 
dolgok áttetsző derengésben tünedeztek elő. Eudena kissé elbóbiskolt.
Hirtelen felegyenesedett guggoló helyzetéből, és feszülten fürkészte 
végig fel és alá a sziklafalat. Halk hangot hallatott, és Ug-lomi, az állatok 
módjára könnyű álmú, máris ébren volt. Kőbaltája után kapott, és nesz-
telenül párjához kúszott.
Még mindig csak derengett, fekete és sötétszürke volt a világ, egy 
bágyadt csillag pislogott még felettük. Sziklapadjuk, legfeljebb hat láb 
széles és húsz láb hosszú kis füves darabka, kifelé lejtett, és vadkáposzta 
szegélyezte. Alatta a puha, fehér sziklák ötvenlábnyi meredélyt alkottak a 
folyót kísérő mogyoróbokrokig. A folyón lefelé ez a lejtő még meredekebb 
lett, s kevéssel odább ritkás fű borította be egészen a tetejéig. Fölöttük 
ugyancsak ötvenlábnyira meredt fel a mészköre jellemző módon ki-
kitüremkedő sziklák fala, a sziklapad végétől pedig egy kis szakadék, egy 
elszíneződött kőből való, meredek vízmosás vésődött ferdén a szirtfalba, 
törpebokrokkal benőve, ezt használta Eudena és Ug-lomi fel- és lejáratnak.
Oly némán és mereven álltak, mint felneszelő szarvasok, minden 
érzéküket hegyezve. Kis ideig semmit se hallottak, majd hulló por halk 
nesze hangzott és gallyak roppanása a szakadék alja felől.
Ug-lomi megmarkolta baltáját, és a sziklapad szélére lépett, mert a 
fölöttük domborodó mészkőszikla elfedte a szakadék felső darabját. És e 
pillanatban szíve hevesen összerándult: meglátta a barlangi medvét lefelé 
kúszni, félúton a szirtfal teteje és a sziklapad között, épp óvatosan egy 
kiálló kőre helyezte egyik lapos, hátsó mancsát. Ahogy farával Ug-lomi 
felé fordulva a kövekbe és bokrokba kapaszkodott karmaival, olyan volt, 
mintha a falhoz lapították volna. Ettől persze nem látszott kisebbnek. 
Fénylő fekete orrától tömpe farka hegyéig másfél oroszlánnyi volt, két 
megtermett ember magasságú. Válla fölött hátranézett, s az erőlködéstől, 
hogy tetemes tömegét fenntartsa, kitátott szájából nyelve hosszan kilógott.
Támaszt találva lábának, félölnyit lejjebb ereszkedett.
– Medve – nézett fel Ug-lomi elfehéredett arccal.
Eudena ekkor, rémülettől elkerekedett szemekkel, a szakadékba 
mutatott.
Ug-lomi szája tátva maradt. Mert odalent nagy, mellső mancsaival egy 
sziklának támaszkodva, egy másik szürkésbarna behemót állt – a nőstény 
medve. Nem volt akkora, mint Andu, de épp elég hatalmas.
Ug-lomi felordított, és felmarkolva egy csomó száraz páfránylevelet, a 
tűzrakás megsápadt hamujára szórta.
– Tűz Bátyó! – kiáltotta. – Tűz Bátyó!
Eudena ugyancsak buzgólkodni kezdett és kiáltott:
– Tűz Bátyó! Segíts, segíts! Tűz Bátyó! Tűz Bátyónak még vörös volt a 
szíve, de a ráhalmozott avartól elszürkült.
– Tűz Bátyó! – üvöltöttek.
De az egyet sóhajtott, és vége volt, csak hamu maradt belőle. Ug-lomi 
táncolt dühében, és öklével csapkodta a hamut. Eudena a tűzkövet ütögetni 
kezdte egy kovakőhöz. És mindketten újra mag újra a ferde szakadék felé 
pillantottak, amelyen Andu egyre lejjebb ereszkedett. Tűz Testvér!
Hirtelen láthatóvá lett a medve hatalmas, prémes hátsó fele a ngy 
mészkőszirt alatt, amely eddig elrejtette. Igen óvatosan kúszott a csaknem 
függőleges falon. Feje még nem látszott, de jól hallhatóan dünnyögte:
– Majmok és malacok! Finomak lesznek!
Eudena szikrát csiholt, és hevesen ráfújt: a szikra felizzott, de rögtön ki 
is aludt. Erre ledobta a kovát és a tűzkövet, és üres tekintettel bámult maga 
elé. Majd felugrott, és mászni kezdett a sziklapad fölötti mészkőszirtre. 
Szinte elképzelhetetlen, hogy sikerült egy pillanatig is rácsimpaszkodnia, 
hisz azon még egy majomnak való fogódzó sem akadt. Vissza is csúszott 
szinte rögtön, kezéből szivárgott a vér.
Ug-lomi félőrülten rohangált a sziklaszegély és a lejáró szakadék között. 
Tanácstalan volt, gondolkodni is képtelen. A nőstény kisebbnek tűnt, mint 
a párja – jóval kisebbnek. Ha mindketten lerohannának és nekiesnének – 
egyikük megúszhatna.
– Uhh! – mordult Andu, és apró szemei megvillantak a kiálló szikla 
alatt.
Eudena magába roskadt, és visítani kezdett, mint a csapdába esett nyúl.
Ettől valamiféle téboly szállta meg Ug-lomit. Hatalmas üvöltéssel 
felkapta baltáját, és Andu felé rohant. Az meglepetten mordult fel. A 
következő szempillantásban Ug-lomi már egy bokron csimpaszkodott a 
medve alatt, majd egy ugrással a szörny hátán termett, félig vastag 
bundájába veszve, és bal kézzel megragadta a szőrt annak álla alatt. Az 
elképesztő támadás szinte megbénította a medvét, csak annyi telt tőle, hogy 
mind a négy mancsával megkapaszkodjon a sziklafalon. És ekkor a balta, a 
legeslegelső kőbalta lesújtott a koponyájára.
A medve jobbra-balra tekergette a nyakát, és ingerült, vad morgás tört 
föl a torkából. A balta egy hüvelyknyivel a bal szeme mellett találta, így a 
meleg vér elvakította a bal szemét. A vad ettől megdöbbent, dühös 
üvöltésben tört ki, és fogai alig egy tenyérnyivel Ug-lomi arcától csattantak 
össze. Ekkor a rövid nyélre fogott balta a medve állkapcsának a tövére 
zúdult le.
A következő csapás a jobb szemét vakította meg, ez most már a valódi 
fájdalom üvöltését szakította fel a fenevadból. Eudena csak annyit látott, 
hogy a széles talpak megcsúsznak, a medve egy nehézkes oldalugrást 
kísérel meg a sziklapad felé – aztán minden eltűnik, a mogyoróbokrok 
szétcsapódnak, és odalentről üvöltés meg dühös medvebőgés zűrzavaros 
elegye harsán fel.
Eudena sikoltva a sziklapad szegélyére rohant és lebámult. Egy 
pillanatig medvék és ember egy nagy kupacba gabalyodva hevertek. Ug-
lomi legfelül; ő aztán kibontakozva rohant fel a ferde szakadékban, a 
medvék pedig egymást püfölve hemperegtek a mogyoróbokrok közt. Ug-
lomi baltája lent maradt, a combjain pedig három bíborvörös, csomóban 
végződő csík szántott végig.
– Fel! – lihegte, és Eudena már rohant is elöl a sziklafal teteje felé.
Fél perc alatt fenn voltak, szívük zajosan dobolt; Abdu és párja kellő 
messzeségben maradtak tőlük a szakadék alján. Andu a farán ült, és két 
mancsával kétségbeesetten próbálta kitörölni a vakságot szemeiből. A 
nőstény kissé odébb négykézláb állt, felborzolt bundával, és dühösen 
dörmögött. Ug-lomi elterült a fűben, lihegve és vérezve, arcát karjára 
támasztva.
Eudena még egy pillanatig a medvéket bámulta, majd melléje ült és 
nézte...
Aztán félénken kinyújtotta a kezét, megérintette, és mély torokhangon 
kiejtette a nevét. Ug-lomi hanyatt fordult, és könyökére támaszkodott. Arca 
sápadt volt, mintha még most is riadalom ülne rajta. Szemét a lányra 
szegezte, aztán fölnevetett.
– Uhh! – kiáltott diadalmasan.
– Uhh! – mondta a lány is. Egyszerű, de kifejező társalgás volt.
Aztán Ug-lomi a lány mellé térdelt, és tenyerére támaszkodva a 
mélységet kezdte fürkészni. Lélegzete megnyugodott már, és a lábán is 
elállt a vérzés, bár a nősténymedve karma szakította hosszú sebek nyíltan 
tátongtak. Később guggolva szemügyre vette a medve lábnyomait, ahogy a 
ferde szakadék felé tartottak –mindegyik olyan széles volt, mint a feje, és 
kétszer olyan hosszú. Most felugrott, és odébb ment a szirtperemen, amíg 
sziklapadjuk láthatóvá vált. Itt leült, és töprengett egy darabig, Eudena 
pedig nézte. Közben látta, hogy a medvék már eltűntek.
Végül Ug-lomi felállt, mint aki elhatározásra jutott. Visszatért a leszálló 
szakadékösvényhez, kézen fogta Eudenát, és visszakúsztak a 
sziklapadjukhoz. Magukhoz vették a tűzkövet meg a kovát, Ug-lomi pedig 
óvatosan leereszkedett a szakadékba, és megkereste a baltáját. Amilyen 
észrevétlen csak tudtak, újra felmásztak a felső peremig, és friss léptekkel 
útnak indultak. A sziklapad, ilyen látogatókkal a szomszédságában, nem 
volt az otthonuk többé. Ug-lomi vitte a baltát és Eudena a tűzkövet. Ilyen 
egyszerű volt a kőkori költözködés.
A folyót követték felfelé, bár megvolt a veszélye, hogy így egyenest a 
medve barlangjához jutnak, de más irányba nem volt útjuk. Ha lefelé 
mennek, a törzzsel találkoznak; és nem ölte-e meg Ug-lomi Uját és Vaót? 
A folyóhoz viszont közel kellett maradniuk – az adta ivóvizüket.
Így hát vonultak tovább a bükkfák között, a szurdok pedig, amelyben 
tajtékos zuhatagként ömlött a folyó, ott tátongott alattuk, vagy ötszáz 
lábnyi mélységben. E változó világ minden változandó dolgai között a 
mély völgyekben futó folyók a legállandóbbak. A Wey folyó mentén 
haladtak, ma ezen a néven ismerjük, és útvonaluk mentén ma a kicsiny 
Guildford és Godalming helységek állnak – ezen a tájon ők voltak az első 
emberi lények.
Egyszer egy makogó szürkemajom tűnt előlük a sűrűbe. A szakadék 
peremén végigkövették a barlangi medve hatalmas és egyenletes 
lábnyomait. Aztán a lábnyomok egy helyütt eltűntek, Ug-lomi ebből úgy 
okoskodott, hogy a medve valahonnan bal felöl jött fel. A szakadék 
peremét követve az útjuknak egyszerre vége szakadt. Ahogy lenéztek, 
látták, hogy egy félkör alakú nagy térség fölött állnak, nyilván egy 
sziklaomlás által keletkezhetett. Az omlás mintegy keresztülvágta a 
szurdokot, kis tóvá duzzasztva a felső folyás vizét, amely zuhatagként 
ömlött alá a torlaszon. Bizonyára régen történt a hegyomlás. Omladékát 
már benőtte a fű, de a félkört "alkotó sziklafalak felülete éppoly fehér volt, 
mint akkor lehetett, amikor a szirt megtört, és a völgybe omlott. A 
sziklafalak tövén, jól láthatóan több barlang sötét bejárata ásított.
Álltak és bámultak a mélybe, és nem akaródzott továbbmenniük a 
szirtfal szegélyén, mert félő volt, hogy a két medve vacka is arrafelé van 
valahol, amerre útjukat kellett volna folytatniuk. S ekkor meglátták a két 
medvét, jobb fele tartottak a füves lejtőn, át a természetes amfiteátrumon, a 
barlangok felé. Andu járt elöl, csüggedt pofával, és időnként mellső lábaira 
támaszkodott, párja pedig mögötte imbolygott.
Eudena és Ug-lomi hátrább léptek, épp csak hogy láthassák a két állatot. 
Ug-lomi itt megállt. Eudena megragadta a karját, de ő kezét tiltó 
mozdulatra emelte, s a lány keze lehullt. Ug-lomi baltáját szorongatva 
leste, amíg a két medve eltűnt egy barlangban. Halkan morgott, és a 
baltáját rázta a nőstény felé, amelynek már csak a fara látszott ki a 
barlangból. Azután Eudena rémületére, nemhogy tovalopakodott volna 
vele együtt, hanem lehasalt, és egészen elörekúszott addig, ahonnan 
szemmel tarthatta a barlangot. Olyan hidegvérrel, mintha nem is medvékre, 
de nyulakra lesne!
Mozdulatlan feküdt, mint egy lehántott fatörzs az erdő napfény 
pöttyözte árnyán. Töprengett. És Eudena már kislány korában megtanulta, 
hogy ha Ug-lomi, állat öklére támasztva, szótlanságba merül, új és különös 
dolgok vannak készülőben.
Egy óra telt el e töprengésben; dél volt már, amikor a két kis vadember 
odaért a medvebarlangok fölötti sziklaperemre. És az egész hosszú délután 
abban telt, hogy keserves küszködéssel, pusztán szikár izmaik erejével 
idevonszoltak és görgettek egy nagy, laza fogként kiálló sziklatömböt a 
völgybe vezető szakadék felső szakaszáról. Vagy egy ölnyi volt a kerülete, 
magasságra Eudena csípőjéig ért, tompa volt a szegélye, és kovakőhegyek 
álltak ki belőle. Mire a nap lenyugodott, a szakadék peremétől 
háromujjnyira állt, finoman kiegyensúlyozva, a medvék barlangja felett.
A barlangban bágyadt társalgás folyt azon a délutánon. A nőstény 
mogorván szundított az egyik sarokban, mert ő nagyon kedvelte a majmot 
és a malacot, Andu pedig buzgón nyalogatta a mancsát, és arcát 
dörzsölget-te vele, hogy sebei fájdalmát és gyulladtságát enyhítse. Aztán 
kiült a barlang szájába, és ép szemével töprengve nézte a hanyatló napot.
– Így még nem jártam életemben – dörmögte végül. – Ezek a 
legkülönösebb állatok. Megtámadni engem!
– Nem állom őket – hallatszott mogulé a sötétből.
– Sose láttam hitványabb állatfajtát. Fogalmam sincs, mivé lesz a világ. 
Azok a vézna, szörtelen lábak... Vajon hogy nem fagynak meg télen?
– Alkalmasint meg is fagynak – felelte a párja.
– Valamiféle elfajzott majmok lehetnek.
– Egy új változat. Hallgattak.
– Csak véletlen volt, hogy felülkerekedett – magyarázkodott aztán 
Andu. – Máskor is megtörténhet.
– Nem értem, hogy szalaszthattad el – dohogott a nőstény.
Ezt a témát már idejövet megtárgyalták, le is zárták. Andu, a tapasztalt 
medve tehát hallgatott egy darabig, aztán más oldalról közelítette meg a 
dolgot.
– Valamiféle karma van, egy hosszú karom, és mintha egyszer az egyik 
mancsán lett volna, másszor a másikon. Csak egy karom. Furcsa. Meg az a 
fényes valami is, ami van nekik, mint nappal az izzás az égen, csak épp 
ide-oda ugrál. Azt látni kell! És mintha gyökere volna, olyan, mint a 
szélben hajlongó fű.
– Harap? – kérdezte a nőstény. – Ha harap, akkor nem lehet növény.
– Nem... nem is tudom – morfondírozott Andu. De akárhogy is, nagyon 
különös.
– És mit gondolsz, jóízűek?
– Azt hiszem – dörmögte Andu, és éhesen megnyalta a száját, mert a 
barlangi medve, hasonlóan a mai jegesmedvéhez, javíthatatlan ragadozó 
volt, a gyökereket, és a mézet nem neki találták ki.
A két medve egy időre gondolataiba mélyedt Aztán Andu egyszerűbb 
dologgal kezdett foglalkozni, a szemével. A napfény a barlang szája előtti 
füves meredélyen egyre melegebb árnyalatot öltött, mígnem átment 
vöröses ámbraszínbe.
– Furcsa dolog ez a nappal is – szólalt meg végül –Szerintem túl sok 
van belőle. Nem való vadászatra. Káprázik tőle a szemem. A szimatom 
sem olyan jó nappal.
A párja nem válaszolt, de a sötétből ütemes rágcsálas hallatszott. 
Csontra talált a nőstény. Ásított Andu,
– Nohát!
A barlang bejáratához ballagott, és fejét előredugva, az amfiteátrumot 
kezdte szemlélni. Azt tapasztalta, hogy a fejét egészen körbe kell forgatnia, 
ha a jobbra eső dolgokat is látni akarja. Sebaj, holnapra az a szeme is 
rendbe jön.
Újra ásított. Roppanást hallott fentről, egy nagy mészkő tömb pattant el 
a sziklafaltól, s vaskos orrától egy lépésnyire ért földet, tucatnyi egyenetlen 
darabra hullva szét. Andu rettentően meghökkent.
Mikor kissé magához tért a megrázkódtatástól, oda-cammogott, és 
megszaglászta a lehullott szikla tekintélyesebb darabjait. Jól felismerhető 
szaguk a sziklapad két fakó szőrű állatát idézte fel furcsa módon. Felült, 
mancsával megböködte a legnagyobb tömböt, majd többször is körüljárta, 
arra számítva, hogy embert talál valahol...
Amint leszállt az éj, megindult lefelé a folyó szakadékában, hogy 
elcsípje a sziklapad lakóinak valamelyikét. De a sziklapad üres volt, a 
vörös valaminek a nyomát se találta, mivel azonban nagyon marta az 
éhség, nem sokat időzött, ment tovább, hogy elejtsen egy dámvadgidát. A 
fakó szőrű állatokról meg is feledkezett. Talált is egy gidát, de az ünő a 
közelében volt, és vadul küzdött a kicsinyéért. Andu kénytelen volt 
elengedni a gidát, de az anyaállat már annyira fel volt dühödve, hogy 
ragaszkodott a harchoz; végül a medvének sikerült orron csapnia és 
leterítenie. Több hús, de nem olyan ínyencfalat, gondolta, és utána ballagó 
párjának is meghagyta a maga részét.
Másnap délután, különös módon, az első mészkőszikla párja is lezuhant, 
pontosan oda és pontosan úgy zúzódott szét, mint az előző.
A harmadik azonban, amely a következő éjjel hullt le, már nem vétette 
el a célt. Olyan reccsenéssel találta el Andu mit sem sejtő koponyáját, hogy 
a sziklafalakon visszhangzóit, és a fehér törmelékek táncolva szálltak szét a 
szélrózsa minden irányában. A nőstény medve, amely párja után 
cammogott, kíváncsian megszaglászta Andut, és furcsálkodott, milyen 
szokatlan helyzetben fekszik, hogy a feje csupa nedvesség, és elvesztette 
formáját. Fiatal és tapasztalatlan nőstény volt, téblábolt még körülötte egy 
ideig, végignyalogatta, de aztán úgy döntött, magára hagyja, amíg ez a 
különös állapot el nem múlik róla, és egyedül indult vadászni.
Kereste a két éjszakával korábban megölt dámvad kicsinyét, és meg is 
találta. De a magányos vadászat Andu nélkül nem volt kedvére, és még 
hajnal előtt hazaindult a barlangba. Az ég szürke és felhős volt, a szakadék 
tetején álló fák fekete sziluettje idegennek tűnt számára, medveagyába 
pedig különös és szörnyű események homályos előérzete lopózott. 
Felemelte hangját, és néven szólította Andut. Üvöltését visszaverte a 
szakadék két fala.
Ahogy a barlangokhoz közeledett, a szürkületben látta, majd meg is 
hallotta, hogy egy sakálpár elinal, majd nyomban felüvölt egy hiéna, és 
vagy egy tucatnyi esetlen, tömzsi állat lohol föl az emelkedőn, majd 
félúton megállva, csúfondárosan vonítanak.
– A sziklák és barlangok ura, ja-haaa! – hozta a szél a hangjukat. A 
baljós érzés a nőstény medve szívében hirtelen fájóan éles lett. 
Keresztülügetett az amfiteátrumon.
Andu már nem abban a helyzetben feküdt, ahogy otthagyta, inert 
közben a hiénák megtették a magukét, egy helyen a bordái is kifehérlettek. 
Körülötte a fűben szanaszét hevertek a három mészkötömb törmelékei. És 
a levegőt betöltötte a halál lehelete.
A nőstény medve megmerevedett. Még most sem volt képes elhinni, 
hogy a nagy és csodálatos Andut megölték. Ekkor hangot hallott a messzi 
magasból, furcsa hangot, kissé a hiénaüvöltésre hasonlított, de teltebb és 
mélyebb volt annál. Felnézett a hajnali fénytől káprázó, apró szemeivel, 
orrlikai reszkettek. És ott messze fönt, a szirtfal peremén, a rózsálló hajnali 
égre rajzolódva két borzas, sötét és kerek valamit látott, Eudena és Ug-
lomi fejét, és hallotta csúfondáros kiáltásaikat. Nem látta tisztán őket, de a 
hangjukra ráismert, és derengeni kezdett az agyában, mi történt. 
Fenyegetően közelgő szörnyűségek eddig ismeretlen érzése hatolt a 
szívébe.
Vizsgálgatni kezdte az Andu körül heverő mészkőtömb törmelékeit. 
Egy darabig mozdulatlan állt, majd széttekintve elnyújtott, mély hangot 
hallatott, olyan volt, mint egy nyögés. Aztán még mindig hitetlenkedve 
Anduhoz cammogott, és egy utolsó, kétségbeesett erőfeszítéssel 
megpróbálta talpra állítani.

III. AZ ELSŐ LOVAS

Ug-lomiék ideje előtt a lovak és az emberek nemigen zavarták egymást. 
Más-más vidéken éltek – az emberek a folyók mocsaras és bozótos 
partjainál, a lovak pedig a tágas, füves fennsíkokon, a gesztenyefák és 
fenyők övezetei között. Néha egy-egy eltévedt csikó a lápba süppedt, és a 
kovakő bárdok ízes falatokká darabolták, máskor az emberek egy oroszlán 
által elejtett és otthagyott lótetemet találva, elűzték róla a sakálokat, és 
vígan faltak belőle napnyugtáig. A régi idők lovainak vaskos csüdjük és 
szürkésbarna szőrük volt, durva farkuk és busa fejük. Tavaszidőn 
északkeletnek tartva nyomultak be a vidékre, a fecskék után és a vízilovak 
előtt, amikor a fű már magasra nőtt a széles rónákon. Sokáig kis 
csoportokban jöttek, az egy csődörböl és két-három kancából meg a 
csikaikból álló nyájaknak mind megvolt a maguk területe, és mire a 
gesztenyefák lombja megsárgult, és a farkasok lehúzódtak a Weald 
hegyeiből, visszatértek délkeletre.
Szokás szerint a nyílt síkon legeltek, és csak a nap legforróbb óráiban 
kerestek árnyékos helyet. A nagyobb bozótosokat és bükkerdőket 
elkerülték, jobban szerették a bokrok és búvóhelyek nélküli, elszigetelt kis 
facsoportokat, így nehéz volt észrevétlen megközelíteni őket. Nem 
keresték a harcot, patáikat és fogaikat csak egymás ellen használták, de ha 
megiramodtak, a nyílt rónán élőlény nem ért a nyomukba, erre legföljebb 
az elefánt lett volna képes, ha egyáltalán szükségét érezte volna. Az ember 
pedig eléggé ártalmatlan lénynek tűnt a lovak szemében. Semmi prófétai 
ösztön nem súgta meg e nemes állatoknak, mily szörnyű rabszolgaság vár 
rájuk, hogy ostor, sarkantyú és zabla, roskasztó teher és csúszós kövezet, 
gyatra táplálék és szűk istálló lép majd a tágas, füves rónák korlátlan 
szabadsága helyébe.
Mikor még a Wey alsó folyásán, a mocsaras vidéken éltek, Ug-lomi és 
Eudena sosem láttak lovat közelről, mostanában azonban gyakran 
találkoztak velük, ha a sziklapad-tanyájukról élelemszerzö portyákra 
mentek. Andu megölése után ugyanis visszaköltöztek a sziklapadra, mert a 
nősténytől nem féltek. Tudták, hogy inkább az tart tőlük, és ha szimatukat 
érzi a szélben, kitér előlük. Mindenüvé együtt mentek, mert amióta a tör-
zset otthagyták, Eudena nem annyira asszonya, mint inkább társa volt Ug-
lominak; még vadászni is megtanult, annyira legalábbis, mint bármely 
asszony. Valóban nagyszerű nő volt. Párja órák hosszat feküdt zsákmányra 
lesve vagy csapdákon törve borzas fejét, ő pedig ott ült mellette, ragyogó 
szemét ráfüggesztve, és nem bosszantotta ötleteivel – mozdulatlan volt, 
mint akármely férfi. Csodálatos nő!
A szirtfal tetejétől nyílt, gyepes terület nyújtózott egy bükkerdőig, a 
bükkösön túl pedig tágas, hullámzó füves síkság kezdődött, ahonnan látni 
lehetett a lovakat. A bükkös-páfrányos erdő szélén voltak a nyulak föld 
alatti járatai is, Ug-lomi és Eudena itt feküdtek lesben dobóköveiket 
szorongatva, míg az aprónépség napnyugtakor előbújt szökdécselni és 
játszani. És míg Eudena, a Szótlan figyelem szobra a lyukakat lesve ült, 
Ug-lomi szeme a magas füvön át minduntalan azok felé a csodálatos 
legelésző idegenek felé tévedt.
Valami homályos módon csodálta kecsességüket és mozgásuk 
hajlékony könnyedségét. Figyelte, ahogy estefelé, amikor a lehanyatló nap 
heve múlóban volt, megélénkültek, kergetőzni kezdtek, nyihogtak, 
szökdeltek, sörényüket rázták, nagy ívű köröket futottak, néha oly közel, 
hogy a gyepes talaj dongott, mint a sűrű mennydörgés. Oly gyönyörű volt, 
hogy Ug-lomi erős vágyat érzett közéjük állni. Néha egyikük 
fölhemperedett a fűben, és patáival az ég felé rugdalt, ami elég félelmes 
volt, és Ug-lomit sem csábította különösen.
Ahogy nézte őket, kusza képzelgések futottak át Ug-lomi elméjén, ami 
két nyúlnak hosszabbította meg az életét. Alvás közben aztán agya 
tisztábban és merészebben dolgozott – mert így volt ez akkoriban. 
Álmában közelükbe ment, hajítókővel harcba szállt velük, a paták ellen, 
ám akkor a lovak emberekké váltak, amolyan lófe-jü emberekké, és 
ilyenkor Ug-lomi hideg verítékben úszva, rémülten ébredt.
De másnap délelőtt a legelésző lovak között fölnyerí-tett az egyik 
kanca. A többiek fölkapták fejüket, és látták, hogy Ug-lomi közeledik szél 
ellenében. Abbahagyták a legelészést, és figyelték őt. Ug-lomi azonban 
nem feléjük tartott, hanem átballagott a rónán, a világért sem pillantva 
rájuk. Boglyas hajába három páfrányszál volt tűzve, amitől sajátságos 
látványt nyújtott, és roppant lassan lépegetett.
– Ez meg micsoda? – ámult el a Vezérló, aki eszes volt, de még 
tapasztalatlan. – Leginkább valami állat első feléhez hasonlít. Mellső 
lábak, hátul meg semmi.
– A rózsaszín majmok közül való – mondta a Vén Kanca. – Egy folyami 
majomfajta. A síkvidéken sok van belőlük.
Ug-lomi folytatta sétaútját. A Vén Kancát leginkább az hökkentette 
meg, hogy mozgásának semmi látható célja nem volt.
– Bolond! – szögezte le végül a maga határozott és lakonikus módján. 
Újra legeléshez látott. A Vezérló és a Másodkanca követték példáját.
– Nézzétek! Közeledik! – kiáltott a Csíkos Csikó.
Az egyik zsenge csikó nyugtalanul szökellt odébb. Ug-lomi leguggolt, 
és mereven figyelte a lovakat. Hamarosan megnyugodva látta, hogy sem 
menekülésre, sem támadásra nem gondolnak. Törni kezdte a fejét, mi 
legyen a következő lépés. Az öleshez nem érzett különösebb kedvet, de 
vele volt a baltája, és a vadászszenvedély ébredezett benne. Vajon hogy 
lehetne elejteni ezeket a teremtményeket? Ezeket a hatalmas, gyönyörű 
állatokat!
Eudena, aki a páfrány rejtekéből figyelte őt aggódó csodálattal, most azt 
látta, hogy négykézlábra ereszkedik, és úgy halad tovább. A lovak azonban 
jobban tűrték őt két lábon, mint négylábúként; a Vezérlő felvágta fejét, és 
indulást parancsolt. Ug-lomi már azt hitte, végleg eltűnnek, de egy percnyi 
ügetés után nagy körben mögéje kerültek, hogy a szél feléjük vigye a 
szagát. Aztán, mivel egy bucka eltakarta a szemük elől, szétváltak, és 
élükön a Vezérlóval, csigavonalban közeledni kezdtek hozzá.
Ug-lomi éppoly kevéssé ismerte a lovak természetét, mint azok az övét. 
Ebben a helyzetben láthatólag neki szállt inába a bátorsága. Tudta, hogy az 
ilyesfajta lopakodás a dámvadat vagy bölényt támadásra ingerelné, ha 
mindjárt nem hagyna föl vele. Mindenesetre felugrott, és páfrány-tolldíszét 
kézbe kapva, gyors léptekkel Eudena felé indult.
A lány felállt, és Ug-lomi széles vigyorral jelezte, hogy remek móka 
volt az egész, és minden úgy zajlott, ahogy kezdettől kitervelte. Úgy 
látszott, ezzel a kaland véget is ért. De az ifjú töprengő képpel járt-kelt 
egész nap.
Másnap ez a bolondos, fakó lény az oroszlánszerű sörényével nemhogy 
a legeléssel vagy a zsákmány hajszolásával törődött volna, amire a 
természet rendelte, megint csak ott ólálkodott a lovak körül. A Vén Kanca 
a néma megvetést tartotta a legcélravezetőbbnek.
– Szerintem tanulni akar tőlünk valamit – jelentette ki. – Hagyjuk!
A következő nap megint ott volt. A Vezérlő úgy vélte, hogy egyáltalán 
semmit se forgat a fejében. Pedig hát Ug-lomi, az első ember, akit 
megragadott a lovaknak az a különös varázsa, amely minket is fogva tart 
mindmáig, nos, ő nagyon is sok mindent forgatott a fejében. Fenntartás 
nélkül csodálta őket. Gyanítom, hogy volt már benne valami a sznobból, és 
szeretett volna közel kerülni ezekhez a gyönyörűen formált lényekhez. És 
ott motoszkált benne a vadász ösztöne is. Csak engednék közelebb 
magukhoz! De azok határt vontak úgy ötvenlépésnyire. Ha ennél jobban 
megközelítette őket, továbbáll-tak – méltóságteljesen. Talán az a mód, 
ahogy Andut sikerült megvakítania, keltette fel a vágyat Ug-lomiban, hogy 
egyiküknek a hátára ugorjon. Noha Eudena is előjött egy idő után a 
sűrűből, és már ketten folytatták a láthatólag ártalmatlan csellengést, nem 
jutottak előbbre.
Aztán egy emlékezetes napon Ug-lominak új ötlete támadt. A ló előre és 
lefelé néz, de soha fölfelé. Egyetlen állat se néz fölfelé – annál sokkal 
józanabbak. Csak ez a fantasztikus teremtmény, az ember fordítja a szemét 
és az eszét az ég felé. Ug-lomi nem végzett bölcseleti tanulmányokat, 
viszont jól megfigyelte, hogy így áll a dolog. Ezért aztán egy egész 
fárasztó napot töltött egy bükkfán kuporogva kinn, a nyílt rónán, miközben 
Eudena a fűben csellengett. A lovak rendszerint a fák árnyékába vonultak a 
kora délutáni hőség elől, de aznap felhős volt az ég, és nem jöttek, hiába 
próbálta arrafelé terelni őket Eudena is.
Két nappal később aztán Ug-lomi vágya beteljesült. Rekkenő meleg 
volt, a legyek egyre nagyobb rajokban szálldostak. A lovak már dél előtt 
abbahagyták a legelést, és az árnyékba vonultak, ahol Ug-lomi rejtőzött, és 
párban állva egymás mögött, a farkukkal legyezték magukat.
A Vezérlő, súlyosabb patái jogán, a legközelebb állt a bükkfa törzséhez. 
Aztán hirtelen zörrenés, reccsenés, egy huppanás... egy éles kovakő a 
pofájába vág. A Vezérló megingott, egyik térdére esett, de felállt, és elira-
modott, mint a szélvész. A levegőt kavargó végtagok, doboló paták és riadt 
horkanások töltötték be. Ug-lomi egy lábnyira repült fel a levegőbe, 
visszazuhant, újra repült, gyomrát heves ütések érték, de aztán két térde 
között valami széleset érzett, azt megszorította. Azon kapta magát, hogy 
kézzel, térddel és bokával csimpaszkodva, roppant rázkódásokkal száguld 
a légen át – baltája ég tudja, hol maradt. „Kapaszkodj!" – súgta Ösztön-
anyó, és ő kapaszkodott.
Egy csomó durva szőr csapkodott az arcába, jutott a foga közé is; a gyep 
nagy iramban áramlott hátrafelé szeme előtt. Látta a Vezérlő hatalmas, 
sima vállait, az izmok sebesen cikáztak a bőr alatt. Érezte, hogy karjaival 
az állat nyakát öleli, és hogy a heves rázkódásnak, amely dobálja, 
határozott ritmusa van.
Aztán fatörzsek száguldottak el mellette, majd magas páfrányok között 
vágtattak, később újra nyílt, füves síkra értek ki. Kis idő múlva kavicsos 
patak suhant alattuk, a paták alól apró kövek pattantak fel és repültek 
szerteszét. Ug-lomi gyomra felkavarodott, rosszullét környékezte, de nem 
olyan fából faragták, hogy holmi kényelmetlenség miatt feladja, amit 
elkezdett.
Szorításán nem mert lazítani, igyekezett azonban valamivel 
kényelmesebb helyzetbe tornázni magát. Elengedte a ló nyakát, és helyette 
a sörénybe kapaszkodott. Térdeit előrecsúsztatta, ülepét pedig kissé 
hátrább, a ló hátának kiszélesedő részére, és így ülő helyzetbe került.
Kényes művelet volt, de sikerrel járt, most már valódi lovagló 
helyzetben ült, lélegezni sem merve és elég bizonytalanul ugyan, a szörnyű 
rázkódás mégis enyhült kissé.
Ug-lomi szanaszét röppent gondolatai lassan újra rendeződtek. Az iram 
rémítő volt, a kezdeti riadalom azonban valami ujjongó érzésnek kezdett 
helyet adni. A levegő édesen és csodálatosan csapott az arcába, a paták 
ritmusa változott, megtört és újra visszatért. Most gyepes részen 
száguldottak, tágas tisztáson, a bükkfák jó százlépésnyire álltak 
mindkétfelől, és rózsaszin virágokkal hintett, ezüstös tócsákkal tarkitott, 
süppedős zöld szalag kígyózott középen. Nagy messziről egy völgy kéklett 
elő. Ujjongó érzése fokozódott – az ember most Ízlelte meg először a 
sebességet.
Aztán megint széles sík következett, jobbra-balra menekülő riadt 
rőtvadakkal, majd egy sakálpár szegődött a nyomukba, oroszlánnak vélve a 
különös kettőst. És amikor rájöttek, hogy mégsem oroszlán, puszta kíván-
csiságból tovább követték őket. A ló egyre vágtatott, csak a menekülésre 
gondolva, nyomában a hegyes fülű sakálok, kurta vakkantásokkal 
kommentálva a látványt.
– Melyik öli melyiket? – kérdezte az egyik.
– A lovat ölik – felelte a másik.
A prédát követők üvöltését hallatták, amire a ló úgy reagált, ahogy a 
mai lovak a sarkantyúra.
Száguldottak tovább, apró tornádó a békés tájon, madarakat riasztva fel, 
tucatnyi gyanútlan teremtményt űzve rejtekükbe, méltatlankodó döglegyek 
miriádjait verve fel, önelégülten nyíló virágokat tiporva vissza a fűbe. Újra 
fák, aztán nagy loccsanások a patakon átgázolva, hirtelen egy nyúl pattant 
fel egy fűtorzsból egyenest a Vezérlő patája mellől, majd a sakálok unták 
meg a követésüket. Végül újra nyílt terepre értek, széles, fűvel benőtt 
domboldalra – egyenest arra a füves lejtőre, amely ma az epsomi tribüntől 
északra terül el.
A Vezérló már rég felhagyott a heves szökdeléssel. Egyenletes ügetésre 
váltott, és Ug-lomi, bár összevissza volt zúzva, és fogalma se volt, mit 
hoznak a következő percek, elmondhatatlanul élvezte a száguldást. És most 
új fejlemény: a ritmus ismét megtört. A Vezérló éles kanyart vett és 
megállt, mintha lecövekelték volna...
Ug-lomi feszülten várt. Sajnálta, hogy nincs nála semmi, mert a 
hajítókő, amit egy szíjra kötve mindig az övén hordott, a baltával együtt 
elmaradt valahol. A Vezérlő oldalt vágta a fejét, így szeme és fogai 
láthatóvá váltak. Ug-lomi keményen megszorította lábaival a ló oldalát, és 
öklével a pofájába sújtott. A nagy fej alábukott, szinte a semmibe tűnt, a ló 
háta viszont, amelyen ült, feldobódott, ívesre púposodva. Ug-lomi egy 
szempillantás alatt újra csupa ösztön lett, mindent érzékelt és felfogott; 
lábfejével és térdével tartotta magát, míg feje a gyep felé csúszott. Ujjai a 
sörény durva csomóiba kapaszkodtak, és ez megmentette öt. A ló domború 
háta most lesüppedt, és míg ő döbbent „hopp!" kiáltást hallatott, a másik 
irányban meredt fel. Ug-lomi azonban ezer nemzedékkel közelebb volt a 
majomőshöz, mint a mai emberhez; s nincs az a majom, amely nála 
ügyesebben kapaszkodott volna. Az oroszlán pedig számtalan nemzedéken 
át megtanította a lovat, hogy nem jó taktika hanyatt vágódni és a földön 
hemperegni. Rúgni azonban mesteri módon rúgott, és pompásan hajigálta 
magát a levegőbe. Öt perc alatt Ug-lomi éveket élt át. Abban biztos volt, 
hogy ha a földre kerül, a ló agyontapossa.
Ekkor a Vezérló nyilván úgy döntött, hogy visszatér előbbi taktikájához, 
és vágtába fogott. Lerohant a lejtőn, se jobbra, se balra nem tért ki, és ahol 
lezúdultak, a tág völgyet lassan betakarták a tölgyerdők és galagonyások 
előőrsei. Ezek egy hirtelen mélyedést vettek körül, amelyben forrásvíz 
gyűlt meg, és gyomok meg bokrok szegélyezték. A talaj itt puhább volt és 
a fű dúsabb, jobb és bal felől is galagonyabokrok álltak, telehintve 
megkésett virágokkal. A bokrok egyre zártabb rendben nőttek, ostorként 
csapkodták és tépték az átszáguldó lovast, apró vércseppeket fakasztva 
belőle is és lovából is. Aztán újra nyílt terepre értek.
És ekkor következett a csodálatos kaland. A bokrok közül 
méltatlankodó düh üvöltése harsant, mint mikor valakit keserű sérelem ért. 
És utánuk csörtetve feltűnt egy hatalmas, kékesszürke alak. Ja volt, az 
orrszarvú, szokott dührohamai egyikében, teljes erővel támadva, fajtája 
szokása szerint. Evés közben zavarták meg, és valakit, mindegy, hogy kit, 
ezért fel kell nyársalnia, és össze kell tipornia. Bal felől rohant rájuk, 
gonosz kis vörös szemeivel, szarvát lebocsátva, farka árbocként meredezett 
mögötte. Ug-lomi egy pillanatra kísértést érzett, hogy lecsússzon, és úgy 
kerülje ki a döfést, de íme, a paták dübörgése meggyorsult, és az orrszarvú 
tömzsi, rövid lábaival egyszer csak kicsúszott Ug-lomi látóteréből. Rövid 
idő múlva túljutottak a galagonyabozóton, s a nyílt terepen a ló újra 
nekiiramodott. Az üldöző döngő léptei fokozatosan elmaradtak mögöttük, 
és már olybá tűnt, mintha Ja sose dühödött volna fel, mintha Ja soha nem is 
létezett volna.
Iramuk pillanatra sem lankadt, nyargaltak tovább.
Ug-lomit ujjongás töltötte el. És abban az időben az ujjongás a gúnyos 
szitkozódás formáját öltötte.
– Ja, nagy orrú! – kiáltotta, óvatosan hátrakémlelve, hogy látja-e még 
nyomát valami üldözőnek. – Miért nem hoztad magaddal a hajítókövedet?! 
– És nyomatékul nagyot sújtott az öklével.
Ez nem bizonyult szerencsésnek, mert a csapás a ló füle tövét érte, és 
egészen váratlan lévén, a csödör megriadt, és hevesen megugrott. Ug-lomi 
újra igen kényelmetlen testhelyzetben találta magát. Féloldalt lógott a 
lovon, csak egyik karjával és térdével kapaszkodva.
A lovaglás hátralévő szakasza tisztességgel, de igen kellemetlenül telt. 
A kék ég látványához a legkínosabb testi gyötrelmek társultak. Végül egy 
tüskés bokor korbácsolta végig, és ő elengedte a lovat.
Arcával és vállával érte a talajt, majd felbukott, és egy gyors fordulattal 
újra nekicsapódott, most a gerince végével. Szeme előtt fényes szikrák és 
színes foltok kavarogtak. A föld mintha ugrált volna alatta, akár a ló háta 
az imént. Feltápászkodva látta, hogy gyepen ül, jó hatlépésnyire a bokortól. 
Füves terület nyújtózott előtte, zöldje messzebbre egyre mélyült, távolabb 
emberi lények látszottak, a ló pedig kecses vágtában, jobb felé kanyarodva 
távolodott.
Az emberek a folyó túlpartján voltak, egyesek még a vízben, de mind 
láthatólag riadt menekülésben. Egy szörny, amely hirtelen kétfelé válik, 
nem volt kedvükre való látvány. Egy jó darabig Ug-lomi tűnődve figyelte 
őket. A folyókanyar, mögötte a domb a nádak és királypáfrányok között, az 
égnek emelkedő, karcsú füstoszlopok mind roppant ismerősnek tűntek 
előtte. Igen, ez Uja fiainak a táborhelye volt. Ujáé, aki elől előbb Eude-
nával együtt elmenekültek, és akit később meglesett a gesztenyeerdőben, 
és megölt az Első Baltával.
Kissé még kábultan a zuhanástól talpra állt, mire a szétszórtan 
menekülők megfordultak és rábámészkodtak. Egyesek a távolodó lóra 
mutogattak, és élénken fecsegtek. Ug-lomi tágra meredt szemmel, lassan 
megindult feléjük. A váratlan találkozás izgalmában elfeledkezett a lóról 
is, zúzódásairól is. Kevesebben voltak, mint rendesen, a többiek, gondolta, 
biztosan elrejtőztek. Az éjszakai tűzhöz gyűjtött páfrány halma is kisebb 
volt. A kovakőkupacnál Vaónak kellett volna ülnie, de eszébe.jutott, hogy 
hisz Vaót ő ölte meg. Ahogy így hirtelen rábukkant a jól ismert helyszínre, 
a sziklaszurdok, a medvék és Eudena egyszeriben távoli dolgokká váltak, 
mintha csak álmában látta volna őket.
A folyópartra érve megállt, és csak nézte a törzset. Matematikai 
képessége igen gyatra volt, annyit azonban megállapított, hogy kevesen 
vannak. A férfiak bizonyára vadászni járnak, de nőt és gyereket is 
kevesebbet látott a szokottnál. A hazatérő kiáltását hallatta. Neki csak 
Ujával és Vaóval volt háborúsága, nem a többiekkel.
– Uja gyermekei! – kiáltotta. Válaszul nevét visszhangozták, kissé 
bátortalanul, bizonyára érkezésének szokatlan módja miatt.
Váltottak néhány szót, aztán egy öregasszony éles hangon visította:
– Egy Oroszlán a mi urunk!
Ug-lomi értetlenül bámult. Többen is magyarázni kezdték kórusban:
– Uja visszajár! Oroszlán alakjában jön. Egy Oroszlán az urunk! Éjjel 
jön. Megöli, akit akar. De senki más nem ölhet meg minket, Ug-lomi, 
senki más nem ölhet meg!
Ug-lomi még most sem értette.
– Egy Oroszlán az urunk! Nem beszél többé a férfiakkal!
Ug-lomi állt, és bámulta őket. Neki is voltak álmai, tudta, hogy bár 
megölte Uját, az mégis létezik. És íme, most azt hallja, hogy Ujából 
Oroszlán lett.
A ráncos vénasszony, a tűzőrzök feje hirtelen elfordult, és sugdosni 
kezdett a hozzá közel állókhoz. Roppant öreg volt, valóban, ő volt valaha 
Uja első asszonya, és Uja hagyta, hogy sokkal tovább éljen, mint egy 
asszonynak illendő. Kezdettől fogva ravasz volt és furfangos. Uja tetszését 
is megtartotta, és így jutott mindig jó falatokhoz. És most ő volt a fő 
tanácsadó. Halkan beszélt, és Ug-lomi a túlpartról valami furcsa undorral 
figyelte ráncos, fonnyadt alakját.
– Gyere át, Ug-lomi! – kiáltotta a vénasszony. Egy fiatal lány is 
fölemelte a hangját:
– Gyere hozzánk, Ug-lomi! És mind kiáltozni kezdtek:
– Gyere át hozzánk, Ug-lomi! Gyere át!
Furcsa volt, mennyire megváltoztak mind a vénasszony kiáltására.
Ug-lomi csak állt, és nézte őket. Jólesett, hogy hívják, és a lány, aki 
elsőnek szólította, szép volt. De erről Eudena jutott az eszébe.
– Gyere át, Ug-lomi! – kiáltoztak tovább, és a ráncos banya éles hangja 
túlsüvöltötte a többiekét. Ettől a visítástól Ug-lomi újra elbizonytalanodott.
Ott állt a folyóparton – Ug, a Gondolkodó –, és gondolatai lassan alakot 
öltöttek. Hol egyiknél, hol másiknál állt meg, és töprengett, mitévő legyen. 
Ment is volna meg nem is. Hirtelen a félelem vagy inkább az óvatosság 
kerekedett felül benne. Nem felelt, csak megfordult, és megindult a távoli 
tövises bozót felé, amerről jött. Erre az egész törzs újult erővel kezdett 
kiáltozni. Habozott, visszafordult, aztán továbbment, újra megfordult, és 
még egyszer, tétova szemekkel nézte az üvöltözőket. Végül két lépést tett 
feléjük, de a félelem megállította. Még egyszer megtorpant, aztán megrázta 
a fejét, és eltűnt a galagonyásban.
Erre a nők és a gyerekek egy emberként üvöltöttek föl, és még egy 
utolsó, kétségbeesett erőfeszítéssel próbálták visszafordulásra bírni.
A folyó mentén alább szellő borzolta a nádast, itt ütötte föl tanyáját, 
újfajta étrendjével roppant elégedetten, az emberevésre rákapott vén 
oroszlán.
A vénasszony arrafelé fordult, és a galagonyás sűrű felé mutogatott.
– Uja! – üvöltötte. – Ott megy az ellenséged! Ott megy az ellenséged, 
Uja! Miért minket ragadsz el éjszakánként? Mi megpróbáltuk tőrbe csalni! 
Ott megy az ellenséged, Uja!
De az oroszlán, aki a törzsre vadászott, most épp sziesztáját élvezte. 
Ügyet se vetett a kiáltozásra. Aznap jót ebédelt az éjszaka elragadott dundi 
lányból, és jóindulatú elégedettség uralkodott el rajta. Valójában fogalma 
sem volt róla, hogy ő Uja, és hogy Ug-lomi az ő ellensége.
Így történt tehát, hogy Ug-lomi megülte a vadlovat, aztán először hallott 
az oroszlánná lett Ujáról, aki átvette a törzsvezér helyét, és a törzsből 
lakmározott. És miközben sietett vissza a sziklaszurdokba, elméjében már 
nem a ló forgott, hanem az, hogy Uja még mindig él és öl, ha valaki nem 
végez vele. Újra és újra látta a nők és gyerekek megfogyatkozott hordáját, 
és hallotta kiáltásukat, hogy Uja oroszlán. Uja oroszlán!
Végül, nehogy úton érje az alkony, Ug-lomi futni kezdett.

IV. UJA, AZ OROSZLÁN

Szerencséje volt a vén oroszlánnak. A törzset még némi büszkeség is 
eltöltötte, hogy ilyen hatalmas uruk van, bár ennél több előnyük nem 
származott belőle. Azon az éjjelen jött, amikor Ug-lomi megölte Uját, a 
Nagyeszűt, és ezért nevezték el Ujának. A vénasszony, a fő tűzőrző adta 
neki az Uja nevet. Egy hirtelen zápor pislákoló parázzsá lohasztotta a 
tüzeket, s az éj sötétje ereszkedett rájuk. Ahogy ott beszélgettek, egymásra 
bámulva a sötétben, és eszük azon járt, milyen szörnyűségeket művel majd 
velük álmukban a meghalt Uja, közvetlen közelről felharsant az oroszlán 
visszhangzó ordítása. Aztán csend lett.
Visszafogták lélegzetüket, csak az eső kopogása hallatszott és az 
esőcseppek sistergése a forró hamuban. Aztán, végeérhetetlen pillanatok 
múlva reccsenés, elszörnyedt sikoly, mély morgás. Talpra ugrottak, üvöl-
töttek, visítottak, fel-alá rohangáltak, de az üszkök nem lobbantak fel, és 
egy perc múlva a támadó már el is vonszolta áldozatát a páfrányosba. Irk 
volt, Vaó bátyja.
Így jelent meg közöttük az oroszlán.
Másnap este a páfrányok még nedvesek voltak az esőtől, és a vad ismét 
eljött, és elragadta a vörös hajú Kliket. Ezzel két éjszakára megelégedett. 
Aztán az újhold idejének sötétjében három egymás utáni éjszakán is 
megjelent, pedig akkor nagy tüzek égtek a táborban. Vén oroszlán volt, 
tompa fogú, de nagyon halk léptű és hidegvérü; a tüzeket régről ismerte; 
nem ezek voltak az első emberek, akiket vén koráig elfogyasztott. A 
harmadik éjjel a külső és a belső tüzek között hatolt be, átugrotta a 
kovakőhalmot, és Irk fiát, Irmet terítette le, akiben leendő vezérüket látták 
a törzsbeliek. Szörnyű éjszaka volt, hatalmas máglyákat lobban tó ttak fel 
száraz páfrányból, és teli torokból üvöltöztek; az oroszlán ki is ejtette Irmet 
a fogai közül. A tűz fényénél látták, hogy Irm talpra küzdi magát, és pár 
lépést fut feléjük, de az oroszlán két nagy ugrással beérte, és a földre 
döntötte. Irmnek vége volt.
Így tört rájuk a félelem, és a tavasz minden öröme eltűnt életükből. Már 
öten odavesztek a törzsből, és a következő négy éjjel három új áldozatot 
követelt. Lélektelenül jártak élelmet gyűjteni, senki sem tudhatta, ki lesz a 
következő, az asszonyok egész napja azzal telt, még a kegyencnőké is, 
hogy gallyakat és fakorhadékot halmozzanak fel az éjszakai tüzekhez. És a 
vadászok többnyire üres kézzel jöttek meg, a meleg tavaszi időben 
visszatért az éhség, mintha még mindig tél lenne. A törzs odébb vonult 
volna, ha lett volna vezérük, de nem volt, és senki sem tudta, merre kellene 
menniük, hogy az oroszlán ne találjon rájuk, így tehát az oroszlán 
meghízott, és hálát adott az égnek, hogy az ember ilyen béketűrő fajta. Két 
gyerek és egy ifjú pusztult el, mielőtt újra megjelent a hold, és a ráncos, 
vén főtűzőrző asszony álmában feltűnt Eudena és Ug-lomi meg Uja halála. 
Ujától rettegve töltötte szinte egész életét, és most az oroszlántól rettegett. 
Hogy Ug-lomi – akit ő megszületni látott – végleg megölhette Uját, nem, 
az lehetetlenség! Uja még mindig ellenségét keresi!
Aztán következett be Ug-lomi furcsa visszatérése, a folyón átvágtató 
csodálatos állat, amely hirtelen két lényre vált szét: egy lóra és egy 
emberre... Aztán egy újabb jelenés, Ug-lomi feltűnése a túlparton... Igen, 
most már mindent értett. Uja bünteti őket, mert nem ejtették el Ug-lomit és 
Eudenát!
A férfiak is hazaszállingóztak az éjszaka rémségeihez, bár a nap még 
fenn aranylott az égen. Az Ug-lomiról szóló történettel fogadták őket. A 
vénasszony átment velük a folyón, és megmutatta a túlparton a tétovázó 
Ug-lomi lábnyomait. Szisz, a Nyomolvasó ráismert Ug-lomi nyomaira.
– Uja Ug-lomit követeli! – kiáltotta a banya a folyókanyar bal oldalán 
állva, vöröslő és hadonászó bronzfigura a nyugvó nap fényében. Kiáltásai 
különösen hangzottak, a beszéd határvidékén tévelyegtek, de értelmük 
ilyesmi volt: „Az oroszlánnak Eudena kell. Minden éjszaka eljön, Eudenát 
és Ug-lomit keresi. Nem találja őket, feldühödik és öl. Ejtsétek el Eudenát, 
és Ug-lomit! Eudenát, akire ő szemet vetett, és Ug-lomit, akire kimondta a 
halál szavát! Ejtsétek el őket!" A távoli nádas felé fordult, ahogy gyakran 
Ujához fordult, amíg az élt. – Nem így van, uram? – kiáltotta. És mintha 
csak szavára felelnének, a nádak meghajoltak egy fuvallattól.
Egészen az esti szürkületig kopácsolás hallatszott a táborban. A férfiak 
hegyezték kőrisdárdáikat a másnapi vadászatra. És az éjjel, még holdkelte 
előtt, az oroszlán eljött, és elragadta Szisz, a Nyomolvasó lányát.
Reggel még napkelte előtt Szisz, a Nyomolvasó, a surbankó Vaó-haó, 
aki most a kovapattintást végezte, Egyszem, Bó, Csigaevő, a két 
Vöröshajú, Macskabör és Kígyó, vagyis Uja összes fiai, akik még életben 
voltak, felragadták kőrislándzsájukat és hajitóköveiket, a medvemancs 
zsákokba kisebb dobóköveket raktak, és így kerekedtek fel Ug-lomi 
nyomán indulva, át a galagonyás sűrűn, ahol Ja, az orrszarvú és testvérei 
legeltek, a kopár mélyföldön át a bükkfaerdők felé.
Azon az éjen, amikor a növekvő hold lenyugodott, a tüzek nagy lánggal 
lobogtak, és az oroszlán békén hagyta a kuporgó asszonyokat és 
gyermekeket.
És másnap, mikor még a nap magasan állt, visszatértek a vadászok – 
Egyszem kivételével, aki szétzúzott koponyával maradt a sziklapad 
lábánál. (Mikor Ug-lomi aznap este visszatért a lovak utáni lopakodásából, 
a keselyűk már nagyban lakmároztak rajta.) És hozták Eudenát, tele 
sebekkel és zúzódásokkal, de elevenen. Azt a különös parancsot kapták 
ugyanis a vén szipirtyótól, hogy Eudenát mindenképp élve hozzák el.
– Ő nem a mi zsákmányunk, ő Ujáé, az Oroszláné! –mondta.
Eudena kezei szíjakkal voltak összekötözve, mintha férfi lett volna, 
fáradtan és roskadozva jött – szemébe hulló haja véres csomókba volt 
összetapadva. A férfiak körülfogták, és Csigaevő, akinek a lány adta ezt a 
gúnynevet, röhögve csapdosta kőrisdárdájával. Valahányszor ráhúzott, 
büszkén körülnézett, mintha nagy hőstettet vitt volna végbe. A többiek 
sűrűn tekingettek hátra, és láthatólag mindnyájan siettek, csak épp Eudena 
nem. Láttukra a vénasszony felvisított örömében.
Eudenát összekötözött kézzel kényszerítették átkelni a folyón, pedig 
nagy volt a sodra, és amikor megcsúszott, a vénasszony felvisított, először 
örömében, aztán rémületében, hogy meg talál fulladni. Mikor végre partra 
vonszolták, akárhogy ütötték, képtelen volt megállni a lábán. Hagyták hát, 
hogy lerogyjon a partra, s ott üljön, lábát a vízbe lógatva, maga elé 
bámulva, rezzenéstelen arccal. Az egész törzs lejött a táborhelyre, még a 
kis göndör Haha is, aki alig totyogott, és úgy bámulták Eudenát meg a 
vénasszonyt, mint mi bámulnánk manapság valami különös, megsebzett 
fenevadat és az elejtőjét.
A vénasszony letépte Uja láncát Eudena nyakáról, és magára öltötte – 
valaha ő viselte először. Aztán megragadta Eudena haját, és Szisz dárdáját 
elkapva, teljes erejéből ütlegelni kezdte. Amint kiadta dühét, közelről a 
lány arcába bámult. De Eudena szeme zárva volt, és arca olyan 
mozdulatlan, hogy a vénasszony egy pillanatra megrémült, hogy meg is 
halt talán. De orrcimpái megremegtek, mire a banya arcul csapta és 
vihogott, majd visszaadva a dárdát Szisznek, odébb ment kissé, és hadarni 
kezdett a maga csúfondáros módján.
A vénség több szót ismert, mint bárki a törzsben. Rémítő volt hallgatni 
őt. Néha összefüggéstelen visongásokat és nyögéseket hallatott, és mély 
torokhangú kiáltásai néha csak árnyképei voltak holmi gondolatnak. De 
azért így is tudomására hozta Eudenának, mi vár rá, hogyan fogja az 
oroszlán szétmarcangolni.
– És Ug-lomi! Haha! Ug-lomit megölték? Eudena hirtelen felnyitotta a 
szemét, és felült, félelem nélkül állta a vénasszony pillantását.
– Nem – tagolta lassan, mintha emlékezetében kutatna –, nem láttam, 
hogy Ug-lomit megölték. Nem láttam, hogy megölték volna.
– Mondjátok meg neki! – rikoltott a banya. – Mondja meg az, aki 
megölte! Mondja meg, hogy Ug-lominak vége!
És végignézett a férfiakon, és a nők meg a gyerekek is egyik férfiról a 
másikra pillantottak.
Senki sem felelt. A férfiak szégyenkezve sütötték le a szemüket.
– Mondjátok meg neki! A férfiak egymásra néztek.
Eudena arca felragyogott.
– Mondjátok meg neki! – kiáltott a vénasszony. –Mondjátok meg neki, 
félelmetes férfiak! Hogy öltétek meg Ug-lomit?
Az öregasszony felállt, és belevágott Eudena arcába.
– Ug-lomit nem találtuk – felelte vontatottan Szisz, a Nyomolvasó. – 
Aki kettőt űz, egyet sem ejt el.
Eudena szíve nagyot dobbant, de uralkodott arcvonásain. Ennek ellenére 
a vénasszony gyilkos pillantásokat lövellt feléje.
Aztán az öregasszony a férfiakat kezdte gyálázni, amiért félnek Ug-lomi 
után menni. Mióta Uja meghalt, senkitől sem tartott. Úgy szidta őket, mint 
az apró kölyköket szokás. Azok meg visszaszájaltak, és egymást kezdték 
hibáztatni. Végre Szisz, a Nyomolvasó rámordult a vénségre, hogy hagyjon 
békét nekik.
Mikor a nap már nyugovóra hajolt, fogták Eudenát, és torkukban 
dobogó szívvel megindultak vele azon a csapáson, amelyet az oroszlán tört 
a nádason át. A férfiak mind együtt mentek. Amint egy égerfacsoporthoz 
értek, az egyik fához sietősen hozzákötözték Eudenát, hogy az oroszlán 
rátalálhasson, ha alkonyatkor portyára indul; azzal már iszkoltak is vissza, 
hogy mielőbb a táborhely közelébe érjenek. Ott megálltak. Elsőnek Szisz 
torpant meg, és visszanézett az égeresre. A lány feje még a táborhelyről is 
látszott, kis fekete üstök egy nagyobb fa ága alatt. Ez megnyugtatta őket.
A nők és a gyerekek mind a domb tetejéről bámulták a müveletet. A 
vénasszony visítva hívta az oroszlánt, hogy itt van, akit keresett, jöjjön 
érte, és tanácsokat adott neki, hogyan gyötörje meg.
Eudena holtfáradt volt már, az ütlegek, a gyötrelmes út és a szomorúság 
szinte öntudatlanná zsibbasztották, csak a ráváró szörnyűségektől való 
rettegés tartotta még eszméleténél. A nap széles és vérvörös korongként 
lángolt a távoli gesztenyefák törzsei között, és az egész nyugati tájék 
tűzben állt; az esti szellő meleg mozdulatlanságba bágyadt. A levegőben 
szúnyograjok nyüzsögtek, a közeli folyóból időnként halak dobták fel 
magukat, és egy-egy cserebogár repült el dongva a lány mellett. Szeme 
sarkából Eudena látta a tábor dombjának egy darabját és az apró figurákat, 
akik ott állva öt bámulták. És gyönge, de jól kivehető zajként hallotta a 
tűzkő ütéseit. A közelében sötétlett mozdulatlanul az oroszlán tanyája, a 
nádszegte sűrű.
A tűzkő hangja elhalt. Eudena nyugatra pillantva látta, hogy a nap már 
alámerült, és odafönt egyre fényesebben láthatóvá lett a növekvő hold. Az 
oroszlántanya felé lesett, alakokat vélt látni a nádasban, s ettől vonag-lani 
kezdett, vonaglott, sírt, és Ug-lomit szólongatta.
De Ug-lomi messze volt. Látva a vonagló lány feje rángását, a 
táborbeliek visítozni kezdtek a dombon, így aztán Eudena lecsillapodott, és 
mozdulatlan maradt. Aztán jöttek a denevérek, majd nyugati kék rejtekéből 
egy csillag bújt elő. Eudena megszólította, de halkan, mert félt az 
oroszlántól. A lassan mélyülő alkonyatban a sűrű mozdulatlan maradt. .
Így kúszott a sötétség a lányra, de a hold kifényesedett, és az árnyékok, 
amelyek nemrég a dombig nyúltak meg, majd a beálló estével elenyésztek, 
most kurtán és sötéten tértek vissza. És a nádak és égerfák alkotta sűrűben, 
ahol az oroszlán tanyázott, összegyülekeztek az árnyak, s időről időre 
moccant valami. De semmi sem bújt elő onnan á sötétség beálltáig.
Most a táborhely felé kémlelt, és látta, hogy füstösvörösen csapnak fel a 
tüzek, és férfiak, nők járkálnak körülöttük. Másfelől, a folyón túl fehér köd 
emelkedett. És nagy messziről rókák nyöszörgése és egy hiéna voní-tása 
hallatszott.
Mind e megfigyelések közt a sajgó várakozás szakadékai tátongtak. 
Hosszú idő után egy állat tocsogott a vízben, mintha az oroszlántanyán túli 
gázlónál akarna átkelni rajta, de hogy miféle állat, azt nem tudta kivenni. A 
messzi ivótócsáktól odahallatszott a dagonyázó elefántok neszezése – 
egyébként csönd volt az éjszakában.
A földet most fehér tükröződések és áthatolhatatlan árnyak egyhangú 
mintázata foltozta a kék ég alatt. Az ezüst hold tányérját a 
gesztenyefacsúcsok csipkézték ki finoman, és az árnyékos keleti hegy 
mögött sokasodni kezdtek a csillagok. A domb tüzei élénkvörösen vilá-
gítottak már, előttük fekete figurák álltak várakozón. Egy sikoltásra vártak. 
Most már nem várathat sokáig magára...
Az éj mintha hirtelen mozgással telt volna meg. A lány visszafojtotta a 
lélegzetét. Árnyak vonultak el –egy, kettő, három – nesztelenül 
lopakodva... sakálok.
Aztán újabb hosszú várakozás.
Aztán, sokkal valóságosabban, mint az eddigi hangokból szőtt 
képzelgései, valami rezzent a sűrűben. Majd erőteljes mozgás. Egy 
csattanás. Súlyos nádreccsenések egyszer, kétszer, háromszor, utána ismét 
csend lett, csak valami ütemes suhogás hallatszott. Majd mély, reszkető 
morgás, és újra beállt a csend. Kitartó, néma csend – sose szakad vége 
már? Eudena lélegezni sem mert, ajkába harapott, hogy sikolyát 
visszatartsa. Ismét valami csörtetve közelgett az aljnövényzetben. Önkén-
telenül felsikoltott. Nem is hallotta a túlpartról felharsanó diadalmas 
üvöltést.
Abban a pillanatban újra erőteljes mozgás támadt a sűrűben. A nyugvó 
hold fényében látta, hogy a fű hullámzik, és az égerfák meginognak. 
Hevesen megvonag-lott – utolsó vonaglása ez! De semmi sem közeledett 
feléje. Tucatnyi szörnyet vélt látni fel-alá csörtetve a szűk tisztáson, de 
percek múlva minden elnyugodott. A hold alámerült a messzi gesztenyés 
mögé, és beállt az éji sötét.
Ekkor furcsa hang hallatszott, szaggatott lihegés, előbb heves, majd 
bágyadó. Újra csend, aztán homályos neszek és egy állat röffenése.
Majd megint beállt a csend. Messze keleten elefánt trombitáit, az 
erdőből acsargás és vonítás hangzott, de elhalt ez is.
Időközben újra kisütött a hold a hegygerinc fatörzsei közül, két vastag 
fény- és egy sötét árnypászmát teritve végig a nádason. Majd egyenletes 
zizegés, egy loccsanás, és a nádszálak közt rés nyílt. A nyílás egyre széle-
sebbre tágult... eljött a vég!
Eudena szemét kimeresztve fürkészte a valamit, ami előjött a nádasból. 
Egy pillanatra hatalmas fejet és állkapcsot vélt látni, amire számított, de a 
valami összezsugorodott és átalakult. Sötét volt és alacsony, hangot nem 
adott, és már látszott, hogy nem az oroszlán. Hirtelen megállt – minden 
mozdulatlanságba dermedt. Eudena a sötétbe meredt. Hatalmas békát vélt 
látni, két végtagot és egy meghajló testet; feje erre-arra fordult az árnyakat 
keresve.
Most megmozdult, nehézkesen kúszott, apró szökellésekkel, és fel-
felnyögött.
A hirtelen örömtől meglódult a vér a lány ereiben.
– Ug-lomi!- suttogta. A kúszó alak megállt.
– Eudena! – felelt halkan, hangjában fájdalommal, és az égerfák közé 
kémlelt.
Újra meglódult, és a nádak közül kijutott a holdfényre. Egész testét sötét 
foltok borították. Láthatóan vonszolta a lábát, és egyik kezében a baltát, az 
Első Baltát szorongatta. A következő pillanatban négykézlábra küszködte 
fel magát, és a lányhoz botorkált.
– Az oroszlán! – súgta az ujjongás és rettegés különös keverékével. – 
Hó! Oroszlánt öltem! A saját kezemmel! Úgy, ahogy a nagy medvét 
megöltem!
Szavai nyomatékául egy mozdulatot tett, hozzá bágyadt kiáltást 
hallatott, és egy időre mozdulatlanná vált.
– Szabadíts ki! – suttogta Eudena.
Ug-lomi nem felelt, de az éger törzsébe fogózva, kúszó helyzetéből 
felkapaszkodott, és a baltája éles felével csapkodni kezdte a szíjakat. A 
'lány jól hallotta, hogy minden ütésre felszisszen. A mellét és karját lekötő 
szíjak megoldódtak, s a férfi karja ekkor lehanyatlott. Mellével a lány 
vallanak dőlt, lecsúszott és mozdulatlanul fekve maradt a lábánál.
Most már azonban könnyű volt a szabadulás. Eudena sietősen kibújt az 
utolsó hurokból, és ellépett a fától. Forgott körülötte a világ, utolsó tudatos 
mozdulatával párja felé lépett. Megtántorodott és elzuhant. Keze Ug-lomi 
combjára hullt. Ez lágy és nedves volt, és puhán engedett a nyomásnak; a 
férfi feljajdult az érintésre, megvonaglott, majd újra mozdulatlanul feküdt.
Kisvártatva sötét, kutyaszerű alak lopózott elő a nádasból. Megmeredt, 
szimatolt, egy darabig tétovázott, végül megfordult, és újra eltűnt az 
árnyak között.
Sokáig hevertek ott mozdulatlanul a lenyugvó hold fényében. A kis 
nádas árnyéka lassan, ahogy a hold egyre lejjebb süppedt, feléjük kúszott. 
Előbb lábukat borította be, és Ug-lomi olyan volt, mint egy ezüst 
mellszobor. Aztán a nyakáig lopózott, majd az arcára, és végül a sötétség 
teljesen benyelte őket.
Az árny megtelt ösztönös rezzenésekkel. Lábak kopogó nesze, halk 
morgás – és egy zuhanó ütés.

A nők és gyerekek le sem hunyták a szemüket aznap éjjel, amíg meg 
nem hallották Eudena sikolyát. A kimerült férfiak azonban ültükben 
elbóbiskoltak. A sikolyt meghallva most már mind biztonságban érezték 
magukat, és igyekeztek a tűzhöz legközelebb eső helyeket elfoglalni. A 
vénasszony diadalmas, rekedt nevetéssel fogadta a sikolyt, és újra 
felröhögött, amikor Szi, Eudena kis barátnője szipogni kezdett. Amint a 
hajnal beköszöntött, már mind talpon voltak, és az égerest kémlelték. 
Eudena feje nem volt látható. Megkönnyebbült örömmel töltötte el őket, 
hogy íme, Uja ki van engesztelve. De a férfiak agyára sötét árny terült, ha 
Ug-lomira gondoltak. Tudták, mi a bosszú, hisz a bosszú a világ legősibb 
dolgai közül való, de nem gondoltak menekülésre.
Hirtelen egy hiéna tört ki a sűrűből, és átügetett a nádason. Orra és 
mancsai vértől vöröslöttek. Erre a látványra a férfiak felkapták 
hajítóköveiket, és feléje rohantak, mert nincs még egy olyan szánalmasan 
gyáva állat, mint nappal a hiéna. Mind gyűlölték a hiénát, mert gyerekekre 
vadászott, és megmarta azokat, akik éjjel a tűztöl távolabb aludtak. 
Macskabőr ügyes és erős dobásával oldalba is találta a dögöt, és az egész 
törzs diadalmas üvöltéssel fogadta a látványt.
Lármájukra az oroszlántanyáról nagy szárnysuhogással három fehér fejű 
dögkeselyű emelkedett fel, lustán köröztek, majd a tanya fölé nyúló 
égerágakra telepedtek.
– Urunk portyára indult! – kiáltott a banya a madarakra mutatva. – Most 
a keselyűk lakmároznak Eudena maradékán.
A madarak elüldögéltek egy darabig, majd egymás után 
visszaereszkedtek az oroszlántanyára.
Ekkor a keleti erdők felett, az egész világot életre és színekre gyújtva, 
harsány fenségével áradt szét a kelő nap fénye. A gyerekek felujjongtak a 
látványra, tapsikoltak, és lerohantak a folyóra. Csak a kis Szi maradt hátra, 
és töprengve bámulta az égerfákat, ahol tegnap este még Eudenát látta.
De Uja, a vén oroszlán nem indult portyára, ott maradt a tanyáján, 
mozdulatlanul terült el, kissé egyik oldalára dőlve. Nem a vackán feküdt, 
hanem jóval odébb, a letiport fűben. Egyik szeme alatt apró seb, az első 
balta aprócska harapása. A talaj a melle alatt széles csíkokban vörös, a 
mellében egy kis lyuk, amelyet Ug-lomi dárdája ütött. Oldalán és nyakán 
kikezdték már a keselyűk.
Ug-lomi már a mancsa alatt feküdt, amikor találomra a mellébe döfött. 
Minden maradék erejét összeszedve ütötte belé a lándzsát, egyenest az 
óriás állat szívébe, így ért véget a vén oroszlánnak, Uja Vezér második 
megtestesülésének az uralma.
A tábor dombján serény készülődés zajlott, dárdákat hegyeztek, 
hajítóköveket éleztek. Senki se ejtette ki Ug-lomi nevét, nehogy 
megjelenjék. A férfiak együtt készültek útra, az egynapos vagy még 
hosszabb vadászatra, szoros egységben. Ug-lomit készültek elejteni, ne-
hogy ő jöjjön bosszút állni rajtuk.
De Ug-lomi némán és élettelenül feküdt nem messze az 
oroszlántanyától, mellette Eudena guggolt, és az oroszlán vérétől vöröslő 
kőrisdárdát szorongatta.

V. HARC AZ OROSZLÁNTANYÁN

Ug-lomi mozdulatlanul hevert, hátát egy égerfának támasztva, combja 
egyetlen véres hústömeg, nézni is iszonyú. Civilizált ember nem maradt 
volna életben így szétmarcangolva, de Eudena töviseket keresett, össze-
tűzte velük a sebeket, és éjjel-nappal mellette guggolt, hogy egy 
sáslegyezővel elűzze a legyeket, éjszaka pedig a sakálokat riasztotta el, az 
első baltát rázva feléjük. S Ug-lomi állapota javulni kezdett. Nyár dereka 
volt, eső nem esett. Az első két nap, amíg nyílt sebekkel feküdt, alig ettek 
valamit. Mélyen fekvő rejtekük környékén nem voltak ehető gyökerek, se 
apróvadak, és a folyó a'maga vízicsigáival és halaival jó száz lépésre, a 
nyílt terepre esett. Eudena nappal nem mert elkóborolni, rettegve a törzstől, 
fivéreitől és nővéreitől, éjszaka meg a ragadozóktól féltette párját is, magát 
is. így aztán a keselyűkkel osztoztak az oroszlándögön. Volt a közelben 
egy kis erecske, Eudena onnan hozott vizet a tenyerében bőséggel a 
sebesültnek.
Ug-lomi rejtekét a törzstől jól eltakarta a sűrű égeres, és szinte 
kerítésként fogta körül a káka és a magasra nőtt nád. A megölt oroszlán a 
hajdani vackától vagy ötvenlépésnyire feküdt, letiport nádak között. A 
keselyűk egymás közt marakodtak a legízesebb falatokért, és távol tartották 
a sakálokat. Nemsokára méh nagyságú legyek felhői ereszkedtek a dögre, 
Ug-lomiig elhallatszott a dongásuk. Mire az ifjú sebei hegedni kezdtek – és 
nem is telt bele sok nap –, az oroszlánnak már csak szétszórt csontjai 
fehérlettek.
Ug-lomi a napokat mozdulatlanul ülve töltötte, üres tekintettel meredve 
maga elé, néha a lovakról, medvékről meg oroszlánokról mormolt valamit, 
máskor órákon át a földet csapkodta az első baltával, és a törzsbelieket 
szólongatta – láthatólag nem félt megidézni őket. Legfőképp azonban 
aludt, s alig voltak álmai a nagy vérveszteség és a gyatra táplálkozás miatt. 
A kurta nyári éjszakákat mindketten átvirrasztották. A sötétben nappal sose 
látott lények motoztak körülöttük. Néhány éjszakára a hiénák elmaradtak, 
de aztán egy holdtalan éjen tucatnyian jöttek, és nagy verekedésbe fogtak 
az oroszlán maradványaiért. Kurrogó, hörgő hangok káosza volt az 
éjszaka, és Eudena meg Ug-lomi jól hallották, hogy ropognak a csontok a 
fogaik közt. De mert tudták, hogy a hiéna nem mer megtámadni eleven 
teremtményt, amely ébren van, nem aggódtak különösebben.
Nappal Eudena többször végigment a csapáson, amit még az oroszlán 
tört a nádasban, és egy kanyaron túljutva bekúszott a sűrűbe, és a törzset 
kémlelte. Többnyire az égerfák között lapult, ahová kikötötték, hogy felál-
dozzák az oroszlánnak. Onnan megfigyelhette a dombon, a tűz körül sürgő 
apró, de tisztán kivehető alakokat, ahogy azon az éjszakán is látta őket. De 
Ug-lominak nemigen beszélte el, amit ott látott, mert félt, hogy nevük 
említésével odaidézi őket. Azokban az időkben úgy hitték ugyanis, hogy 
akinek a nevét kimondják, az megjelenik.
Látta, hogy a rákövetkező nap, amikor Ug-lomi megölte az oroszlánt, a 
férfiak dárdákat és hajitóköveket készítenek, és útra kelnek, hogy elejtsék 
öt, otthagyva a nőket és a gyerekeket a dombon. Ahogy libasorban 
megindultak a hegyek felé, az élen Szisszel, a Nyomolvasóval, aligha 
sejtették, mily közel van, akit keresnek. Látta, hogy a férfiak távozása után 
a nők és a gyerekek páfrányt és gallyakat gyűjtenek az éjszakai tüzekhez, a 
fiúk és a lányok pedig futkároznak és játszanak. De a vénasszony láttára 
elfogta a félsz. Délfelé, mikor a többiek a folyónál voltak a kanyarulatnál, 
a szipirtyó a domb innenső oldalára ment, és a görnyedt, barna alak heves 
hadonászásba kezdett, Eudena alig merte hinni, hogy nem vette észre őt. 
Lapult, mint nyúl a vackán, s fénylő szeme a hajlott hátú boszorkányra 
tapadt, de végül földerengett benne, hogy a vénség az oroszlánhoz 
imádkozik – az oroszlánhoz, akit Ug-lomi megölt.
Másnap a vadászok fáradtan tértek meg, egy őzgidát hoztak, és Eudena 
irigyen leste lakmározásukat. És akkor valami furcsa történt. Látta, sőt 
tisztán hallotta, hogy a vénasszony visítani kezd, és hadonászva feléje 
mutogat. Megriadt, és mint egy kígyó kúszott odébb, kívül a látókörükön. 
De a kíváncsiság hamarosan fölülkerekedett benne, és visszalopakodott 
kémlelőhelyére, és a szíve majd megállt attól, amit látott: a férfiak, dár-
dájukat rázva, mind feléje indultak a dombról.
Nem mert mozdulni, nehogy a mozgása árulja el; amennyire csak tudott, 
a földre lapult. A nap már alacsonyan állt, és arányló fénye a férfiak 
szemébe sütött. Látta, hogy egy nagy, vörös húsdarabot hoznak körisfa 
botra tűzve. Aztán megálltak.
– Tovább! – süvített a vénasszony. Macskabőr morgott valamit, és 
jöttek tovább, a naptól káprázó szemükkel a sűrűt fürkészve.
– Ide – mondta Szisz.
A férfiak a körisfa karót a rátűzött hússal a földbe állították.
– Uja! – kiáltott Szisz. – íme, az adagod! És Ug-lomit megöltük. Igazán 
megöltük Ug-lomit. Ma megöltük, és holnap elhozzuk neked a testét!
A többiek megismételték szavait.
Egymásra néztek, majd maguk mögé, és félig megfordulva 
visszaindultak. Egy darabig a sűrű felé oldalozva mentek, aztán a domb 
felé fordulva meggyorsították lépteiket, de többször visszanéztek a válluk 
fölött; végül már loholtak, valóságos futóverseny alakult ki, amíg a 
dombhoz értek. Elsőként Szisz, aki leghátul szaladt, lassította meg lépteit.
A nap lenyugodott, jött az estszürkület, a tüzek vörösen izzottak a távoli 
gesztenyefák ködlő kékje előtt, és vidám hangok töltötték be a dombot. 
Eudena még mindig alig moccant, szeme a domb és a kitűzött hús között 
járt ide-oda. Éhes volt, de félt. Végül visszakúszott Ug-lomihoz.
Közeledése neszeire Ug-lomi felpillantott. Arcát árnyék borította.
– Hoztál valamit enni? – kérdezte.
A lány azt mondta, nem talált semmit, de újra keresni indul, és az 
oroszláncsapáson visszalopózott oda, ahonnan a dombot láthatta, nem tudta 
azonban rászánni magát, hogy a húst elvigye. Valami állati ösztönnel 
csapdát gyanított. Nyomorultul érezte magát.
Végül Ug-lomihoz kúszott, és hallotta, hogy mocorog és nyögdécsel. 
Erre megint visszatért leshelyéhez. Ekkor megpillantott valamit a karó 
mellett, és ahogy szemét méregette, felismerte: sakál volt. Hirtelen 
dühében felbátorodott, felugorva kiáltott egyet, és az áldozati ajándékhoz 
rohant. Felbukott, és már csak az elrohanó sakál morgását hallotta.
Mire feltápászkodott, látta, hogy a karó csupaszon hever a földön, a hús 
eltűnt róla. Visszament, hogy éhen töltse az éjt Ug-lomival; párja dühös 
volt, hogy nem hozott semmi ennivalót neki, de ő nem beszélt a történ-
tekről.
Két nap telt el, és már közel álltak az éhhalálhoz, amikor a törzs elejtett 
egy lovat. A múltkori ceremónia most megismétlődött, és egy jókora 
lócombdarabot hagytak a kőrisfa karón. Ezúttal Eudena nem habozott.
Kézzel-lábbal és szavakkal próbálta Ug-lominak elmagyarázni, mi 
történt, de az a hús javát befalta, mire végre megértette; akkor aztán széles 
mosolyra derült az ábrázata.
– Én vagyok Uja! – mondta. – Én vagyok az Oroszlán. Én vagyok a 
Nagy Barlangi Medve, én, aki csak Ug-lomi voltam! Én vagyok Vaó, a 
Nagyeszű! Úgy is illik, hogy etessenek, mert hamarosan megölöm mindet!
Eudenának nagy kő esett le a szívéről, párjával együtt nevetett, és 
boldogan látott neki, amit az meghagyott a ló húsából.
Aznap éjszaka Ug-lomi álmot látott, és másnap szólt Eudenának, hogy 
hozza el neki az oroszlán fogait és karmait – már amit még találni belőlük 
–, és hogy hasítson neki egy égerfa husángot. Akkor nagy ügyességgel úgy 
illesztette be a fogakat meg a karmokat a husángba, hogy heggyel kifelé 
álljanak. Sokáig vesződött a munkával, és míg a fogakat a baltával beverte, 
kettőnek is kicsorbitotta a hegyét. Dühében az egészet elhajította, de aztán 
utána vonszolta magát, és végül befejezte a művét: újfajta bunkó lett, 
fogakkal kiverve. Aznap este is jót lakmároztak mind a ketten, mert a törzs 
új ajándékokkal áldozott az oroszlánnak.
Amióta Ug-lomi elkészitette a bunkót, sok nap telt el, több, mint a kéz 
ujjai, több, mint ameddig akkoriban számolni tudtak. Már három napja 
nem kaptak húst, ekkor történt, hogy Eudena alvó párját otthagyva, les-
helyére ment. Jött a vénasszony, és szokott hadonászá-sával imádkozni 
kezdett. Amíg ott hadonászott, felbukkant a dombról Eudena kis barátnője, 
Szí meg egy másik kislány, Szisz első asszonyának a lánya, és látva a 
rozoga vénség hókuszpókuszait, utánozni kezdték. Eudena jót mulatott 
ezen, de a vénasszony hirtelen a lányok felé fordult és észrevette. Egy 
pillanatig mindhárman mozdulatlan álltak, majd az öreg dühös üvöltéssel 
feléjük rohant, és mindnyájan eltűntek a domb mögött.
Kisvártatva a gyermekek újra feltűntek a domb vállánál a páfrányosban. 
A kis Szí rohant elöl, nagyon fürge kislány volt, s a másik kislány visítva 
loholt utána, sarkában a vénasszonnyal. A domb tetején megjelent Szisz is 
egy csontot rágva, és mögötte, tiszteletteljes távolságot tartva Bó és 
Macskabőr, ugyancsak jókora falatot majszolva, és hangosan hahotáztak a 
vénasszony dühösködését látva. Egy ijedt kiáltás, a vénség beérte a 
kisebbik lányt, és csépelni kezdte a visítozó gyereket, kellemes ebéd utáni 
szórakozást nyújtva a férfiaknak. Szi még futott egy darabig, aztán félelem 
és kíváncsiság közt ingadozva megállt.
Hanem ekkor előrohant a kislány anyja, lihegve, lobogó sörénnyel, egy 
követ markolva, és a vénasszony vicsorgó vadmacskaként feléje fordult. Ő 
volt a tűzőrzők feje, és hajlott kora ellenére felért akármelyik asszonynyal, 
de még mielőtt bármit tehetett volna, Szisz is ráüvöltött. Erre kitört a 
hangzavar. Újabb boglyas fejek tűntek fel. A jelek szerint az egész törzs 
itthon volt, és lakomát ült. A vénasszony azonban nem merte már a dühét 
kitölteni a gyereken, akit Szisz pártfogásába vett.
Mindenki lármázott és gyalázkodott – még a kis Szi is. A vénasszony 
egy szempillantás alatt elengedte az addig fogva tartott gyereket, és Szi 
után vetette magát, akinek nem volt pártfogója. Szi csak akkor döbbent a 
veszélyre, amikor már egészen közel volt hozzá, és halk, rémült sikollyal 
vaktában rohanni kezdett, amerre látott, egyenest az oroszlántanya felé. 
Mikor végre észrevette, merre tart, oldalt tért a nádasba.
Hanem a vénség bámulatos asszony volt, amilyen gonosz, olyan fürge, 
és végül lobogó hajánál fogva elkapta a kislányt, alig harminclépésnyire 
Eudenától. Most már az egész törzs lefutott a dombról, nagy kiáltozással és 
hahotával, kíváncsian a mulatságra.
Ekkor valami fölrezzent Eudenában, valami, amit még sose érzett. 
Félelmét feledve és csak a kis Szire gondolva felugrott rejtekéből, és 
előrerohant. A vénasz-szony nem látta, mert teljes dühével és minden 
erejéből a kicsit pofozta éppen, csak azt érezte, hogy valami súlyos és 
kemény vágódik az arcába. Fölhemperedett, és ekkor meglátta Eudenát, 
ahogy égő szemmel és arccal közte meg a kis Szi között állt. Felsivított 
döbbenetében és rémületében, a kis Szi pedig, nem értve, mi történt, a 
szájtátva bámuló törzsbeliek felé indult. Azok közben egészen közel 
húzódtak, mert Eudena látványa teljesen kiűzte fejükből az oroszlántól 
való, már amúgy is oszladozó félelmüket.
Eudena egy szempillantás alatt otthagyta a meghökkent vénasszonyt, és 
beérte a kislányt.
– Szi! – kiáltotta. – Kis Szi!
Karjába kapta, összekarmolt arcát a magáéhoz szorította, és sarkon 
fordulva tanyája, a vén oroszlán egykori rejtekhelye felé iramodott. A 
vénasszony a derekáig érő nád közt állva eszeveszett dühét és ocsmány 
szitkait okádta utána, de nem merte útját állni; és Eudena az ösvény 
hajlatáról visszanézve látta, hogy a férfiak egymásnak kiáltoznak, és Szisz 
megindul az oroszláncsapáson.
Eudena megállás nélkül loholt végig a nádasba vágott szűk úton az 
árnyékos helyig, ahol Ug-lomi ült gyógyuló combjával, és a nagy 
kiáltozástól felriadva éppen szemét dörzsölte. Eudena a kislánnyal az 
ölében hozzá rohant, és torkában dobogó szívvel kiáltotta:
– Ug-lomi! Jön a törzs!
Ug-lomi bamba döbbenettel bámult rá és Szire.
Eudena, egyik karján még mindig a kislányt szorongatva, a domb felé 
mutatott, és szegényes szókészletével igyekezett elmagyarázni a helyzetet. 
Már hallható volt a férfiak közeledése. A jelek szerint megtorpantak a 
nádasban. Eudena letette a kislányt, az oroszlánfogas bunkót párja kezébe 
nyomta, ő pedig a három lépéssel odébb heverő kőbaltát kapta fel.
– Hah! – kiáltott Ug-lomi meglóbálva bunkóját, és hirtelen felfogva a 
dolgokat, oldalt fordult, és megpróbált talpra erőlködni.
Elég nehézkesen állt meg a lábán. Egyik kezével a fának dőlt, a sebesült 
lábát óvatosan, csak lábujjai hegyével támasztotta meg a talajon, másik 
kezével új bunkóját szorította. Gyógyuló sebére nézett; a nádas hirtelen 
megzizzent, elnémult, majd újra suhogni kezdett; óvatosan lépegetve a 
csapáson, mélyen meggörnyedve és tűzben edzett hegyű kőrisfa botját 
szorongatva Szisz tűnt fel. Hirtelen megdermedt, és tekintete találkozott 
Ug-lomiéval.
Ug-lomi megfeledkezve sebesült lábáról, szilárdan megállt mindkét 
lábán. Valami nedvességet érzett. Lepillantva látta, hogy a gyógyuló seb 
széléből vér szivárog. Tenyerét odadörzsölte, hogy biztonságosabb legyen 
fogása a bunkó nyelén, és újra Sziszre meredt.
–Hú! – kiáltotta és előrerontott, Szisz pedig, még mindig meggörnyedve 
és ellenfele mozdulatait figyelve, villámgyorsan döfött a bottal. Az 
belehasitott Ug-lomi védekezőén feltartott bal karjába, de válaszként 
lesújtott a bunkó, és Szisz már fel se foghatta, mi érte. Letaglózott 
ökörként zuhant Ug-lomi lábaihoz.
Bó értetlenül bámult. Kétfelől megnyugtató fedezéknek tudta a nádast, 
és úgy számított, hogy Szisz áttörhetetlen sáncként áll közte és a veszély 
között. Csigaevő, aki közvetlen mögötte lopakodott, igazán biztonságban 
érezhette magát.
Bónak az volt a terve, hogy meghúzza magát, és Sziszt engedi előre 
győzni vagy elesni. Ez volt az ő helye mint második férfinak. Látta, hogy a 
dárda nyele, amelyet Szisz vitt, elugrik előle, aztán egy tompa puffanás, a 
széles hát előrezuhan, ő pedig egyenest Ug-lomi arcába mered elterült 
vezére teste fölött. Bó úgy érezte, hogy szíve kiugrik a melléből. Egyik 
kezében hajítókövet tartott, a másikban egy kőrisfa dárdát. A pillanatnyi 
habozás, hogy melyiket használja, élete utolsó pillanata lett.
Csigaevőnek több lélekjelenléte volt, ráadásul Bó nem zuhant előre, 
mint az imént Szisz, hanem a bunkótól bezúzott fejjel térdre esett. 
Csigaevő sebesen és pontosan röpítette ki dárdáját, úgyhogy az Ug-lomi 
vállizmaiba fúródott, majd nagy kiáltással hajítókövet is rázúdította. Az 
újabb bunkócsapás célt tévesztett, és csak a nád zizzent, meg tőle. Eudena 
látta, hogy párja sántikálva hátrál ki a szűk csapásról a tisztás felé, 
megbotolva Szisz hullájában, s vállából egy lábnyi dárdanyél áll ki. És 
ekkor Csigaevö, akinek a lány adta ezt a gúnynevet, a legnagyobb és 
legutolsó sérelmét szenvedte el Eudenától, amint diadalmas képpel 
kirontott a nádasból, dárdája után. A lány ugyanis sebesen meglendítette az 
első baltát, és egyenest halántékon találta őt; Szisz testére zuhant Ug-lomi 
lábainál.
Mielőtt Ug-lomi talpra állhatott volna, a két Vöröshajú rontott elő a 
nádasból, és Kígyó alig maradt el mögöttük. Az egyiknek Eudena a 
nyakára sújtott; áldozata ugyan nem terült le, de megtántorodva ő kapta azt 
a csapást is, amelyet bátyja Ug-lomi fejének szánt. Ug-lomi elengedte 
bunkóját, és támadóját csípőjénél megragadva oldalra hajította, hogy az 
széttárt karokkal terült el a fűben, majd újra felragadta a bunkót. A férfi, 
akit Eudena nyakon sújtott, megtántorodva a lány felé döfött a dárdájával, 
de az önkéntelen félreugorva elkerülte a szúrást. A Vöröshajú, félig oldalt 
fordulva, egy pillanatig habozott, melyikükre rontson, s riadt kiáltással 
vette észre, hogy Ug-lomi mellette áll. A bunkó a torkán találta, és 
harmadik áldozatként a földre küldte.
Ug-lomi száját kiáltás hagyta el – nem szavak, hanem a diadal üvöltése.
A másik Vöröshajú hat lépéssel odébb ért földet, fején egy, a hajánál 
vörösebb csík sötétlett. Éppen tápászko-dott. Eudena ösztönösen érezte, 
hogy nem engedheti talpra állni. Feléje hajította a baltát, de elhibázta. A 
férfi most arcélét mutatta, majd a kis Szit nagy ívben megkerülve, a nádas 
felé rohant. Eudena egy villanásra látta, hogy Kígyó, az ösvény 
torkolatában állva, sarkon fordul. Látta, hogy a bunkó utána repül, majd 
felbukkant Ug-lomi, a gyapjas hajából és válla sebéből folyó vértől 
vörösen, és a menekülőket üldözve már el is tűnt a nád közt. Aztán hallotta 
még, hogy Kígyó fölsikolt, mint egy asszony.
Elrohant Szí mellett, oda, ahol a baltája nyele kiállt egy 
páfránycsomóból, és megfordulva látta, hogy egyedül áll ott lihegve, 
három mozdulatlan test között. Üvöltések és sikolyok töltötték be a 
levegőt. Egy pillanatra émelygés és szédület környékezte, mert elképzelte, 
hogy Ug-lomit megölték a nádas csapásán, és tagolatlan kiáltást hallatva 
átugrott Bő tetemén, és utánuk rohant. Kígyó lába keresztben feküdt az 
ösvényen, feje a nád között. Rohant tovább, amíg egy kanyar után az 
égeres tisztásra jutott. Onnan vette szemügyre mindazokat, akik 
megmaradtak a törzsből, viharűzte száraz levelekként, szétszórva 
szállingóztak vissza a dombra. Ug-lomi Macskabőr sarkában loholt.
De Macskabőr fürge lábú volt, és egérutat nyert, hasonlóképp Vaó-haó, 
amikor Ug-lomi az ő nyomába eredt; messze a dombon túlig üldözte őt, 
aztán feladta. Megszállva tartotta eddig a harci düh, és a vállába fúró-dott 
fa úgy égette, mint a parázs. Látva, hogy párját már nem fenyegeti veszély, 
Eudena zihálva megállt, és figyelte, hogyan tűnnek el a fürge alakok a 
domb mögött. Hamarosan megint egyedül volt.
Mindez szinte pillanatok alatt zajlott le. Tűz Bátyó füstje éppoly lassan 
és egyenletesen szállt fel a táborhelyről, mint tíz perccel korábban, amikor 
a vénasszony ott állt, és imádkozni kezdett az oroszlánhoz.
Hosszú időnek érezte, mire Ug-lomi újra feltűnt a dombon, és zihálva, 
de diadalmasan lejött hozzá. A lány szemébe hullt hajjal és kipirult arccal 
állt, a véres baltát szorítva, ott, ahol a törzs kikötötte őt áldozatul az orosz-
lánnak.
– Hú! – kiáltott Ug-lomi meglátva őt, ragyogó mosolya a harcostársnak 
szólt, és megcsóválta bunkóját, amelyre véres hajcsomók tapadtak; 
diadalmas arca láttán a lányban fölengedett kissé a nagy feszültség, és 
örömteli zokogásban tört ki.
Ug-lomi érthetetlen szorítást érzett a mellében könnyei láttán, de csak 
még harsányabb hút kiáltott, és megrázta a baltát, kelet és nyugat felé. 
Aztán férfi módra intett a lánynak, hogy kövesse, és sarkon fordulva, bun-
kóját lengetve megindult a táborhely felé, mintha sose hagyta volna el a 
törzset; Eudena pedig felhagyott a sírással, és fürgén utána eredt, ahogy az 
egy asszonyhoz illik.
Ug-lomi és Eudena tehát visszatért a táborhelyre, ahonnan sok-sok 
nappal korábban elmenekültek Uja arca elől. A tűz közelében ott hevert 
egy félig felfalt szarvas, éppúgy, mint hajdan, amikor Ug-lomi még nem 
volt férfi és Eudena asszony, így hát Ug-lomi leült, és evéshez látott. 
Eudena férfi módra telepedett mellé, a törzsbeliek pedig biztos 
búvóhelyükről figyelték őket. Kisvártatva feltűnt az egyik idősebb lány, 
karján hozva a kis Szit, és Eudena, nevükön szólítva őket, egy-egy falatot 
kínált nekik. De a nagylány félt, nem mert odajönni, hiába nyújtogatta Szí 
a karját Eudena felé.
Ug-lomi hatalmasan befalatozott, aztán még ültében bóbiskolt egy 
darabig, majd ledőlt aludni; a többiek pedig előmerészkedtek 
búvóhelyükről, és közelebb húzódtak. És amikor Ug-lomi felébredt, 
eltekintve attól, hogy egyetlen férfit se lehetett látni, minden olyan volt, 
mintha sose jártak volna távol a törzstől.
Mármost furcsa, de így igaz: a harc hevében Ug-lomi teljesen 
megfeledkezett róla, hogy sánta, és akkor nem is volt sánta, de amint 
kipihente magát – lám csak –, újra sánta lett, és az is maradt napjai végéig.
Macskabőr, az életben maradt Vöröshajú meg Vaóhaó, aki apja halála 
óta a köveket pattintgatta, elmenekült Ug-lomi elől, és senki se tudta, hol 
rejtőznek. Két nap múlva azonban megjelentek, és leguggoltak jó messze a 
dombtól, a gesztenyefák közti páfrányosban, és onnan leskelődtek. Ug-
lomi harci dühe elpárolgott, felállt, hogy feléjük induljon, de aztán mégsem 
ment, és napnyugtakor a guggolok eltűntek. Aznap egyébként rátaláltak a 
vénasszony tetemére is a páfrányosban, ahol Ug-lomi Vaó-haó üldözése 
közben rábukkant és leütötte. Holtan még csúfabb volt, de teste épségben 
maradt, a sakálok és keselyűk épp csak belekóstoltak és otthagyták – 
valóban bámulatos asszony volt.
Másnap újra megjelent a három férfi, és most már közelebb guggoltak 
le; Vaó-haó két nyulat tartott magasra, a Vöröshajú egy erdei galambot, 
Ug-lomi pedig az asszonyok előtt állva, csúfondárosan utánozta őket.
A következő napon még közelebb ültek – bot és dárda nélkül, 
ajándékokat nyújtogatva, Macskabőr egyenest egy pisztrángot mutatott fel. 
Akkoriban kevés ember fogott halat, de Macskabőr képes volt órák hosszat 
mozdulatlanul állni a vízben, és kézzel kapta el őket. És a negyedik napon 
Ug-lomi eltűrte, hogy a három férfi a tűzhöz telepedjék a hozott 
zsákmánnyal. A pisztrángot ő ette meg.
Ezután sok-sok hónapig Ug-lomi volt a törzs ura, és békében vezette 
népét. És amikor eljött az idők teljessé ge, őt is megölték és megették, 
ahogy ő megölte Uját valamikor.

HERBERT GEORGE WELLS 
1866-1946

Két évtizeden át Európa egyik legolvasottabb írója volt, sűrűn 
megjelenő regényeit milliók falták, és nemcsak szórakozást, hanem 
erkölcsi és szellemi útmutatást is merítettek belőlük. Aztán a szeszélyesen 
változó divat háttérbe szorította őt, a kritika is, némi joggal, alkotóereje 
apadásáról beszélt, és a nagy író rangját is elvitatta tőle. Hosszú élete 
végén Wellsnek látnia kellett, hogy amit alkotott, szinte a szeme láttára 
avul el. És ez annál fájdalmasabb volt számára, mert ő is elmondhatta 
volna magáról – némi változtatással – amit Ady: „Én nem írónak, de 
mindennek jöttem!"
1866-ban született Bromleyben, Angliában, a kenti grófságban. 
Gyermekkora a szegénység és a nyomorú-ság mezsgyéjén telt el; volt 
rőfösboltban inas, patikussegéd és kisegítő tanító; rendszertelenül végzett 
iskolái után ösztöndíjjal jutott be a londoni egyetemre. Továbbra is súlyos 
nélkülözések közepette, szívós akaraterejének és szellemi mohóságának 
köszönhetően elvégezte a biológiai, geológiai és fizikai tanulmányokat. Az 
egyetemen maradandó hatást gyakorolt rá a nagy Thomas Huxley 
professzor, a kiváló biológus, Darwin barátja és harcostársa. Irodalmi 
műveltségét már gyermekkora óta egyre gyarapította, és az egyetemi évek 
alatt megismerkedett a társadalmi elméletekkel, a szocializmus tanaival is. 
Nem lett híve Marxnak, nem fogadta el az osztályharc elméletét, de ekkor 
alakult ki szenvedélyes meggyőződése, amelyet egész életében 
következetesen vallott, és írásaiban is hirdetett, hogy a kizsákmányoláson 
alapuló társadalomnak meg kell szűnnie, és a tudományos-technikai 
fejlődésnek az emberi egyenlőséget és boldogságot kell szolgálnia.
Néhány korai elbeszélése után, 1895-ben jelent meg első regénye, 
amely egy csapásra híressé tette: Az időgép. Hőse olyan szerkezetet talál 
fel, amellyel múltba és jövőbe egyaránt lehet utazni. Eljut egyebek között a 
nyolcszázadik évezredbe is, és roppant lehangolónak találja az ember 
távoli jövőjét: a kiváltságosok a semmittevéstől elkorcsosulva élik semmit 
érő életüket, a dolgozók pedig a föld alá kényszerítve, elállatiasodva acsar-
kodnak rájuk.
A következő tíz év alatt Wellsnek kilenc további fantasztikus regénye 
jelent meg, köztük a mindmáig legismertebb müve, A láthatatlan ember 
(1897), amelynek hőse feltalálja a láthatatlanná tevő italt, azt saját magán 
próbálja ki, de csak keserű tapasztalatokat szerez; a Világok harca (1898), 
amely a Mars-lakóknak a Föld elleni félelmetes támadásáról szól; az 
Emberek a Holdon (1901) a civilizáció és a társadalmi fejlődés magas 
fokán álló holdlakó-társadalom rajzával, majd az Istenek eledele (1904) 
egy olyan anyag felfedezéséről, amely minden élőlényt óriássá növeszt. Az 
írónak ebben az alkotói korszakában, 1899-ben jelent meg az a Mesék 
térről és időről című elbeszéléskötete is, amely Ug-lomi történetét is 
tartalmazza.
Igaz, hogy már Jules Verne is számos regényében foglalkozott a 
technikai fejlődés jövőbeli távlataival, mégis teljes joggal tekinthetjük az 
itt említett Wells-műveket a később oly népszerűvé vált sci-fi, a tudomá-
nyos-fantasztikus műfaj őseinek és megalapozóinak. Joggal, mert Wells 
termékeny fantáziájából egész sor olyan ötlet pattant ki (az időutazás, a 
láthatatlanság, az antigravitáció, a földönkívüliek inváziója stb.), ame-
lyekből máig él ez a műfaj; joggal, mert Wells íróknál szokatlanul széles és 
alapos természettudományos műveltsége folytán ötleteit valóban 
tudományos alapossággal és hitelességgel tudta kidolgozni; és joggal végül 
azért, mert nála a fantasztikum sosem öncélú, hanem mindig 
összekapcsolódik a társadalomkritikával, az emberiség jövőjének 
vizsgálatával és a szociális igazságosság kérdéseivel. Az már a korabeli 
történelmi helyzetet és eszmevilágot tükrözi jellemzően, hogy az 
emberiség jövőjét ezek a művek többnyire borúlátóan ábrázolják. Wells 
természettudományos gondolkodásának mélységére és eredetiségére 
egyébként két adatot is érdemes megemlíteni. Az egyik, hogy még 
egyetemi hallgató korában írt egy fizikai dolgozatot, amely a múlt század 
„klasszikus" fizikáját olyan formában bírálja, hogy abban, bár naiv és 
kezdetleges formában, de Einstein későbbi zseniális gondolatai sejlenek 
fel. A másik, hogy egyik regénye évtizedekkel a mesterséges 
atommaghasítás föltalálása előtt már egy atomháborús világkatasztrófa 
rémítő látomását festi.
Az 1906-tól számított, mintegy két évtizedben Wells lényegében 
felhagyott a tudományos fantasztikummal, és mind témában, mind 
formában hagyományosabb, társadalmi regényeket írt. Ezek hősei eleinte 
elesett kisemberek voltak, akik sivár körülményeik közül különféleképp 
próbálnak kitörni (Tono-Bungay, 1909; Mr. Polly lázadása, 1910), későbbi 
szereplői pedig értelmiségiek, tudósok, írók, politikusok, akik a jobb jövő, 
az igazságosabb társadalom lehetőségeit kutatják (Az új Machiavelli, 1912; 
Bealby, 1915; William Clissold világa, 1926 stb.). Mindezekben sok az 
önéletrajzi elem, különösen hányatott gyermekkorának és ifjúságának 
helyszíneit és alakjait ábrázolja eleven színekkel, és hősei – különösen az 
értelmiségi figurák – az író eszméit hirdetik.
Ezek után még sokáig nem csökkent Wells bámulatos írói 
termékenysége. De utolsó korszakára már nem a regények a jellemzőek, 
hanem a vitairatok, politikai művek, szenvedélyes írások a világbéke, egy 
„világállam" megteremtése és egy maga alkotta reformista szocializmus 
érdekében, tudományos könyvek, egy nagyszabású világtörténelmi 
összefoglalás, emlékiratok és önéletrajz. A második világháború kitörése 
és borzalmai által lesújtva és betegségtől gyötörve élete utolsó éveit 
keserű, kiábrándult reménytelenségben töltötte; 1946-ban halt meg.
Ha pusztán az írásművészet szemszögéből nézzük, van némi igaza a 
kritikának, amikor felrója, hogy Wells olykor kevés gondot fordított 
regényalakjainak következetes ábrázolására; hogy azokat gyakran csak 
politikai és tudományos eszméi szócsövéül használta, nem törődve 
jellemük belső logikájával, és hogy írói termésének mennyisége a minőség 
rovására ment. Az is kétségtelen, hogy Wells átvette a múlt századi realista 
regény formáit, de adós maradt annak mélységével és alaposságával, 
ugyanakkor nem próbálkozott a regénynek új utakat keresni.
Méltánytalanság volna viszont figyelmen kívül hagyni, hogy Wells 
milliókban keltette fel az érdeklődést a modern tudomány fontos kérdései 
iránt, és hogy társadalmi regényeivel ugyancsak milliókban tudatosította a 
kapitalista viszonyok tarthatatlanságát és a háború értelmetlenségét. Szinte 
egyetemes érdeklődése, erkölcsi érzékenysége és megvesztegethetetlen 
tisztességessége jóvoltából Wells egyike századunk fontos alakjainak, és 
közvetett hatása még olyanokban is munkált és munkál, akik talán egy 
sorát sem olvasták.
Ug-lomi történetében Wells kamatoztatta természettudományos 
képzettségét, sok geológiai és őslénytani ismeretet nyújt. A történet az 
őskőkor első szakaszában játszódik, a neander-völgyi emberkultúrában, de 
a felvázolt földrajzi, éghajlati és élettani viszonyok alapján mindenképp az 
író által jelzett időpontnál korábban, az utolsó jégkorszak előtt, tehát 70-
100 ezer éve. De nem is a tudományos pontosság és a hitelesség a 
lényeges, hanem az írói képzelet remeklése. Egyetlen figurába sűrítve – 
mégis valószerű és meggyőző ábrázolásban –látjuk itt azt a fejlődést, 
amelyet talán csak nemzedékek százain át tett meg az őskőkor embere. Ug-
lomi a maga találékonyságával, nyughatatlan kíváncsiságával, képze-
lőerejével és bátorságával az örök emberi értékek hordozója, és a gyengéd, 
ugyancsak bátor és önfeláldozó Eudena méltó párja.

Tótfalusi István

ISBN 963 11 3917 4
Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, Budapest
Felelős kiadó: Sziládi János igazgató 
Alföldi Nyomda (5783.66-15-2), Debrecen, 1995
Felelős vezető: Benkő István igazgató
Felelős szerkesztő: Szathmáry Éva
Műszaki vezető: Szakálos Mihály
Képszerkesztő: Seebauer Gabriella
Műszaki szerkesztő: Beszédes Natasa
67 000 példány
Terjedelem: 10,47 (A/5) ív. IF 5331