Henry Kuttner - A Szem
A törvényszéki szociológus tüzetesen megnézte a vászonra kivetített képet. A megmerevedett filmkockán két férfi volt látható, az egyik éppen tőrt döfött a másik szívébe, nem is tört, hanem antik papírvágó kést, amilyet egykor a Johns Hopkins műtőjében használtak. Persze még az ultramikrotom előtti időkben.
- Az életben nem láttam még ilyen kacifántos ügyet - jegyezte meg a szociológus. - Én lennék a legjobban meglepve, ha végül sikerülne rábizonyítani a gyilkosságot Sam Clay-re.
A nyomozó mérnök elfordított egy számtárcsát, hogy újra végignézhessék a jelenetet. Az egyik férfi - Sam Clay - felkapta az íróasztalról a levélvágót, és a másik szívébe döfte. Az áldozat holtan esett össze. Clay láthatóan iszonyodva hátrahőkölt. Aztán a rángó test mellett térdre borult, és vadul kiáltozni kezdett, hogy nem ezt akarta. A másik férfi sarkával a szőnyeget kalapálta, aztán elcsöndesedett.
- Ez az utolsó jelenet igazán szép volt - szólalt meg a mérnök.
- Nos, akkor kezdjük az előzmények áttekintésével - sóhajtott a szociológus, leroskadt a forgószékbe, és kezét a kapcsolótáblára tette. - Kétlem, hogy bármi bizonyítékot találok. Bár az analízis később is ráér. Hol van most Clay?
- Az ügyvédje óvást jelentett be.
- Gondoltam, hogy nem tudjuk itt tartani. De azért mégis meg kell próbálnunk. Képzelje csak el, ha kicsit alápörkölhetnénk egy hazugságanalizálóval, rögtön köpne. Jó, jó. Megint a nehezebb utat választjuk, mint mindig. Legyen szíves, indítsa el a nyomozógépet. Semmi értelme időrendben haladni, de valahol csak el kell kezdeni. Jó öreg Blackstone - mondta a szociológus, amint a vásznon visszafelé kezdtek pörögni az események. Clay fölállt, figyelte, amint a hulla feléled és fölemelkedik, aztán a csodálatosan tiszta levélvágót kihúzta az áldozat szívéből. - Jó öreg Blackstone - ismételte. - Egyébként gyakran kívánom, hogy bárcsak Jeffrey idejében éltem volna. Akkoriban a gyilkosság gyilkosság volt.
A telepátia soha nem nőtte ki magát igazán. Talán csak az ismerős természeti törvény teljesedett be rajta is, amikor az új tudomány egyszerre mindenható tudomány lett, a fejlődésnek indult telepátiai kutatások hirtelen abbamaradtak. Persze az új tudomány se volt mindenre jó. De egy szerkezet segítségével a múltba lehetett nézni. No nem az agincourt-i csata nyilait vagy Bacon homunkuluszait, de ötven évvel korábbi eseményeket még simán nyomon lehetett vele követni. Elég érzékeny volt ahhoz, hogy felvegye a fény "ujjlenyomatait" vagy az anyagban lerakódott hanghullámokat, amiket aztán szétválasztott, filmre vitt, s így reprodukálhatóvá tette, hogy valójában mi is történt a múltban. Hiszen egy ember árnyékát is le lehet fényképezni a betonon, ha az a szerencsétlen flótás éppen egy atombomba közelében tartózkodik. És ez már valami. Mert az árnyékán kívül más úgyse marad belőle.
Mindenesetre azzal, hogy a múltat, akár egy könyvet, ki lehet nyitni, még nem oldódott meg minden probléma. Több generáció munkájára volt szükség, amíg sikerült kikecmeregni a bonyolult útvesztőkből, sikerült elérni valami labilis egyensúlyi helyzetet. Mióta Káin rátámadt Ábelra, az emberiség makacsul kitart amellett, hogy joga van ölni. Az idealisták előszeretettel idézik: "A te atyádfiának vére kiált énhozzám a földről." Ez azonban nem akadályozza meg a törvényhozók hamis tanácsadóit és a befolyásos érdekcsoportokat. Ezek válaszul a Magna Cartát idézik. És elszántan védelmezik a személyes szabadsághoz való jogot.
Ez a labilis helyzet azzal a furcsa eredménnyel végződött, hogy bejelentették: a gyilkosság nem büntethető, hacsak be nem bizonyítják, hogy a bűnös szándékosan, előre kitervelt módon követte el tettét. Persze legalábbis haszontalannak tartották azt, aki csak úgy dühbe gurul, és erős felindultságában embert öl, még valami névleges büntetést - például börtönt - is kapott érte, de ez a gyakorlatban soha nem vált be, mert annyi mindent lehet felhozni a tettes védelmére. Pillanatnyi elmezavar. Indokolatlan .provokáció. Önvédelem. Gondatlanságból elkövetett emberölés, előre meg nem fontolt szándékkal elkövetett emberölés, előre meg nem fontolt szándékkal, erős felindulásban elkövetett emberölés, előre meg nem fontolt szándékkal, erős felindulásban, pillanatnyi elmezavarban elkövetett emberölés - valahogy így. Az államtól függött, hogy a gyilkosra rábizonyítja-e, hogy előre eltervelte tettét vagy sem; s csak ezután ítélhette el az esküdtszék. Az esküdtszéknek persze le kellett mondania a mentelmi jogról, viszont hazugságanalizálónak kellett alávetnie magát, hogy bebizonyítsa, nem részrehajló-e. A mentelmi jogról viszont soha egyetlen alperes se mondott le.
Az ember háza többé nem volt a vára - hiszen ott volt a Szem, amely tetszés szerint követte mindenhová, és a múltjában turkált. A Szem persze csak arra volt képes, hogy lásson és halljon; nem tudta értelmezni a hallottakat, és gondolatokat sem tudott olvasni. Ebből következően a személyes szabadság utolsó végvára az emberi agy maradt. Amelyet viszont foggal-körömmel védtek. Vagyis amit csak lehetett, elkövettek az igazságszérum, a hipnotikus álomanalízis, a kínvallatás vagy a sugalmazó kérdések elkerülésére.
Ha tehát a bűnvádi eljárás során bebizonyosodik, hogy a gyanúsított szándékosan és előre megfontoltan követte el tettét, rendben van.
Máskülönben Sam Clay büntetlenül ússza meg. Annyi mindenesetre kiderült, hogy Andrew Vanderman veszekedés közben Clay arcába vágott egy mérges rája csápjaiból készült korbáccsal. Akit valaha akár egy hólyagmedúza is megcsípett, megérti, hogy Sam Clay ettől a ponttól kezdve jogosan hivatkozhatott indokolatlan provokációra, hogy a gyilkosságot önvédelemből vagy pillanatnyi elmezavarban tette. A rájakorbácsot az alaszkai önostorozók készítik valami vallási ceremóniához, és csakis ők tudják, hogy lehet a korbács okozta fájdalmat elviselni. Még szeretik is; a szertartás előtt lenyelt kábítószer gyönyörérzéssé alakítja a fájdalmat. Sam Clay, aki előzőleg nem vett be ilyen kábítószert, természetesen védeni próbálta magát - talán irracionális módon, mindenesetre logikus és jól védhető tettnek látszott.
Clay-en kívül senki sem tudhatta, hogy egész idő alatt szándékosan meg akarta ölni Vandermant. Ez volt a bökkenő. Maga Clay se értette, miért tört le a bűnvádi eljárás után.
A vásznon vibrálni kezdett a kép. Aztán sötét lett. A mérnök kárörvendően kuncogott.
- Ejha ! Négyéves korában bezárták egy sötét kamrába. Mennyi mindent kihozott volna ebből egy régi vágású pszichiáter. Vagy táltos? Sámán? Nem is tudom. Mindenesetre, aki álomfejtéssel foglalkozott.
-  Kicsit keveri a dolgokat. Álom...
-  Asztrológusok! illetve dehogyis! Azokra gondolok, akik mindenben szimbólumot láttak. Pörgették az imamalmot, és folyton azt mormolták, hogy "abrakadarabra". Hogy felszínre hozzák a tudattalant.
- Maga pont úgy vélekedik az antik pszichiátriai gyógymódokról, mint a laikusok.
- Lehet, hogy volt benne valami. Ahogy a kininről meg a gyűszűvirágról is kiderült. Az egyesült amazóniai bennszülöttek már jóval azelőtt használták, hogy a tudomány felfedezte. De mire való a tarajos gőte szeme és a békacomb? Hogy elbűvöljék vele a pácienst?
- Nem, hanem hogy magukat is meggyőzzék - mondta a szociológus. - Akkoriban az elmezavar tanulmányozása szinte vonzotta a potenciális lelki betegeket, így aztán természetes, hogy kötelező volt egy kis hókuszpókusz. A doki, mialatt a beteget kezelte, saját megbomlott lelki egyensúlyát is próbálta visszabillenteni. De ez ma már tudomány, és nem vallás. Mióta rájöttek, hogyan vélekedjenek a pszichiáterben fellelhető lelki zavarokról, azóta az igazsághoz is közelebb kerültünk. De inkább ezzel jussunk előbbre. Próbálja ultraibolya sugárral. Vagy mindegy, hagyja. Valaki éppen kiengedi a kamrából. Az ördögbe! Szerintem túl messzire nyúltunk vissza. Lehet hogy háromhónapos korában halálra rémült a mennydörgéstől, de ez még befér a kialakulási periódusba, vagyis eltekinthetünk tőle. Inkább a következő eseményeken menjünk végig időrendben. Vetítse le... lássuk csak. Vetítse le azokat az eseményeket, amelyekben ezek a személyek szerepelnek: Vanderman, Mrs. Vanderman, Josephine Wells, és a következő helyeken játszódnak: az iroda, Vanderman háza, Clay lakása...
- Megvan.
- Később még visszatérhetünk a komplikációkra. Egyelőre elégedjünk meg a felszínes vizsgálattal. Első az ítélet, a bizonyítás ráér - tette hozzá gúnyos mosollyal. - Beérném egy egészen pici indítékkal is...
- Ehhez mit szól?
Egy lány beszélgetett Sam Clay-vel. A háttérben egy B-2-es minőségű lakás.
- Sajnálom, Sam. Tudod, arról van szó, szóval az ilyesmi bizony gyakran megesik.
- Értem. Világos. Vandermannak van valamije, ami nekem nincs.
- Szeretem.
- Vicces. Idáig azt hittem, hogy belém vagy szerelmes.
- Igen... régebben.
- Rendben van, felejtsük el. Nem, nem vagyok mérges, Bea. Sőt, sok szerencsét akarok kívánni. De az is biztos, hogy tudtad, mit fogok erre válaszolni.
- Sajnálom...
- Ha jól meggondoljuk, mindig hagytam, hogy helyettem is te lépj. Mindig. Titokban - ami persze a vásznon nem látszik - azt gondolta: Valóban hagytam volna így akartam. Sokkal könnyebb volt, ha ráhagyom a döntést. Biztos, hogy kettőnk közül ő a határozottabb, én viszont épp az ellenkezője vagyok. És most újra csak megismétlődött. Mindig így történik. én már eleve hátrányos helyzettel indultam. Folyton úgy éreztem, hogy alkalmazkodnom kell, máskülönben. Vanderman: öntelt, pimasz alak. Emlékeztet valakire. Valami sötét helyre voltam bezárva; még lélegzeni se tudtam. Elfelejtettem. Mi volt az... ki... az apám? Nem, nem emlékszem. De valahogy egész életemben így volt. Folyton figyelt, én meg folyton arra gondoltam, hogy egy nap majd azt fogom tenni, amit én akarok - de sohase tettem meg. Késő. Régen meghalt. Apám mindig biztos volt benne, hogy beadom a derekamat. Pedig ha csak egyszer szembeszegültem volna... Valaki mindig belök, és rám zárja az ajtót. Vagyis hogy nem tudom kibontani a képességeimet. Nem tudom bebizonyítani, hogy alkalmas vagyok rá. Bebizonyítani magamnak, apámnak, Beának, az egész világnak. Pedig ha tudnám - szeretném belökni Vandermant valami sötét helyre, és rázárni az ajtót. Valami sötét helyre, mint amilyen egy koporsó. Talán kielégítene, ha ilyen meglepetést tudnék szerezni neki. Jó vicc lenne, ha megölném Andrew Vandermant.
- Nocsak, abból még indíték is lehet - mondta a szociológus. - Bár igaz, hogy sokunkat cserbenhagytak már, mégse lettünk gyilkosok. Menjünk tovább.
- Szerintem Bea azért imponált neki, mert éppen azt akarta, hogy basáskodjanak fölötte - jegyezte meg a mérnök. - Beletörődött.
- Védekező passzivitás.
A fémszálas filmszalag halkan surrogott a vetítőgépben. Újabb képsor jelent meg a hosszúkás vásznon. Ezúttal a Paradicsom bár következett.
Ha beülsz a Paradicsom bárba, egy okos kis robotanalizátor rögtön áttanulmányozza a bőröd színét, arcod jellegzetes vonásait, aztán olyan fényerősséget és megvilágítási szöget választ, amitől a legelőnyösebben érvényesülnek vonásaid. A szerkezet talán üzleti tárgyalásokon volt a legnépszerűbb. Előnyös megvilágításban a szélhámos is becsületesnek látszik. De kedvelték a nők, valamint a kissé fonnyadt jövőbelátók is. Sam Clay úgy festett, mint egy önsanyargató ifjú szent. Andrew Vanderman arca megnemesedett, zordan pillantott körbe, mint egykor Oroszlánszívű Richárd, aki felajánlotta Szaladinnak a szabadságot, bár tudta, hogy ebből nem sok jó sülhet ki. A nemesség kötelez, mintha ezt mondta volna elkeskenyedő ajakkal, miközben felemelte az ezüstpalackot, és töltött. Közönséges megvilágításban Vanderman leginkább talán egy jóképű bulldogra hasonlított. A báron kívül egyébként egészen vörös volt a tokája, mert állandóan mérges volt valakire.
- Ami pedig a javaslatodat illeti - mondta Clay -, menj vele a jó...
A cenzorwurlitzer egy-két hangosabb taktussal elmosta a káromkodás másik felét. Vanderman válaszát se lehetett hallani, mert a zene egyre hangosabb lett, s a fények is egyre gyorsabban változtak, hogy lépést tartsanak hirtelen dühkitörésével.
- Pedig olyan egyszerű túljárni a cenzorgépek eszén - mondta Clay. - Csak a közismert trágárságok vannak beléjük táplálva, a körülírt káromkodást nem érzékelik. Ha azt mondanám, hogy apádat ugyancsak meglepte volna a kromoszómáid elrendezése... Látod?- Igaza volt. A zene nem erősödött.
Vanderman semmit sem vont vissza.
- Ugyan, hagyd már - mondta. - Értem, hogy le vagy törve. De először is meg kell mondjam...
- Hijo...
A cenzor láthatóan a spanyol dialektusokban is járatos volt. Vanderman tehát megmenekült egy újabb sértéstől.
- ...hogy azért ajánlottam munkát, mert szerintem nagyon tehetséges ember vagy. Rejtett képességek vannak benned. Nem megvesztegetésből. A kettőnk dolgát most tegyük félre.
- Akkor is én jártam Beával.
- Clay, te részeg vagy?
- Igen - felelte Clay, és Vanderman arcába löttyintette az italt. A wurlitzer Wagnert kezdett harsogni. Néhány perccel később, mire a pincérek közbeavatkoztak, Clay már széttrancsírozott orral és összevert állal a földön feküdt, egy vértócsa közepén. Vanderman csak az öklét nyúzta le.
- Még egy indíték - szólalt meg a mérnök.
- Az bizony. De miért várt Clay másfél évig? És emlékezzen csak, mi történt később. Lehet, hogy maga a gyilkosság már csak a jelképe volt valaminek? Ha Clay szemében, mondjuk, Vanderman testesítette meg a társadalom zsarnoki és elnyomó erejét, s mindezt csak fokozta a lány elcsábítása... ostobaság. Mégis nyilvánvaló, hogy Clay be akart bizonyítani magának valamit. Próbáljon meg előrehaladni. Szabályos időrendben szeretném látni az eseményeket, nem visszafelé. Mi következik?
- Roppant gyanús. Clay-nek összefércelték az orrát, aztán elment egy gyilkossági tárgyalásra.
Clay ezt gondolta: nem kapok levegőt. Túl sokan vagyunk ebben a teremben. Bezárva egy dobozba, kamrába, koporsóba, a nézők és a taláros, tekintélyes bíróság pedig tudomást se vesz rólam. Vajon mit csinálnék, ha én ülnék a vádlottak padján, és nem az a fickó? És ha elítélnének? Az bizony tönkretenné az egészet. Megint egy sötét hely - ha jó géneket örököltem volna, laposra verném Vandermant. De túl sokat erőszakoskodtak velem.
Folyton ez a dal jár az eszemben:
Elkóborolt a nyájtól, a főnök így szólt: öld meg, Fogtam hát egy tepsit, s a fülével farba lőttem.
A gyilkos fegyver se létszik veszélyesnek, ha egyébként másra használják. De ha emberölésre is jó - nem, a Szem úgyis észrevenné. Manapság már csak az indítékot tudja elkendőzni az ember. De vajon nem lehetne megfordítani a trükköt? Tegyük fel, hogy Vanderman támad nekem valamivel, ami szerinte csak egy tepsi füle, de amiről én tudom, hogy gyilkos fegyver...
A tárgyaláson, amit Sam Clay végignézett, minden a megszokott rendben zajlott le. Egy ember megölt egy másikat. A védőügyvéd azt állította, hogy védence ösztönösen cselekedett, kizárólag testi sértést, de legfeljebb vétkes gondatlanságot lehet rábizonyítani, utóbbit azonban egy vis major miatt semmisnek kellett tekinteni. Az a tény se számított, hogy a vádlott örökölte az áldozat vagyonát, a Marson lévő olajmezőket. Pillanatnyi elmezavart hoztak fel mentségül.
A vád képviselője levetítette a gyilkosság előzményeit. Igaz, az áldozat csak elkábult, nem halt meg az ütéstől. De az egész a tengerpart egy félreeső részén történt, és amikor a partot elöntötte a dagály...
Vis major, sietett elismételni a védelem.
A vásznon megint a vádlottat lehetett látni, néhány nappal a gyilkosság előtt, amint az árapálynaptárt böngészi a vegyes hírek képernyőjén. Azt is lehetett látni, hogy felkeresi a színhelyet, és egy arra haladó idegentől megkérdezi, hogy sokan járnak-e erre a strandra.
- A fenét - válaszolta az idegen -, napnyugta után a kutya se jár erre. Marha hideg van. Bár ahogy elnézem, magának édesmindegy. Abban a hidegben úgyse tud úszni.
Vagyis két vélemény csapott össze: az egyik szerint Actus non Pacit reum, pisi mens sit rea, vagyis "A tettes csakis akkor nevezhető búnősnek, ha elméje is búnős" - a másik fél szerint Acta exteriora indicant interiora secreta, azaz: "A benső titkokat külső tettek jelzik", Bizonyos mértékig még mindig érvényben voltak a latin jog alapigazságai. Az ember múltja szentnek és sérthetetlennek számított, feltéve - és itt jön a csavarás -, ha az illató polgárjogot nyert. Akit viszont főbenjáró bűnnel vádoltak, attól automatikusan megvonták a polgárjogot, és mindaddig nem is kaphatta vissza, amíg ártatlansága be nem bizonyosodott.
Ebből következik, hogy csakis akkor lehetett bizonyítékként felhasználni a múltnyomozás adatait, ha annak közvetlen kapcsolata volt a bűnténnyel. A közpolgár személyes szabadságjogaihoz tartozott az is, hogy nem lehetett nyomozást folytatni ellene. Hacsak - itt is volt kiskapu -, hacsak nem követett el komoly bűnt; az előkerült bizonyítékokat azonban csak a már kitűzött vádpontok alátámasztására lehetett felhasználni. Volt persze számos kibúvó itt is, de - legalábbis elméletben - mindaddig, amíg az ember a törvény szabta határokon belül maradt, nem kellett tartania a nyomozóhatóságoktól.
Most azonban egy valódi bűnöző ült a vádlottak padján, ezért felnyitották a múltját. Az ügyész levetítette azt a képsort, amikor egy vörösesszőke férfi megzsarolta a tettest, ez késztette a gyilkosság elkövetésére, vagyis megvolt az indíték és hamarosan az ítélet is - bűnösnek mondták ki. Az elítéltet könnyek között vezették el. Clay felállt, és kisétált a tárgyalóteremből. Látszott rajta, hogy gondolkodik.
Valóban gondolkodott. Rájött, hogy csak egyetlen mód van arra, hogy megölje Vandermant, és meg is ússza. Magát a tettet, a hozzá vezető utat, a leírt vagy kimondott dolgokat nem tüntetheti el. Elrejteni csakis a saját gondolatait tudja. Márpedig ha nem akarja elárulni magát, úgy kell megölnie Vandermant, hogy tette indokoltnak látszódjon, vagyis el kell tüntetnie a tegnapi, a holnapi, sőt a holnaputáni nyomokat is.
Most tehát ennyit tudunk, gondolta Clay: azzal segítek a legtöbbet az ügynek, ha úgy látszik, hogy Vanderman halálával veszteség ér, és nem nyerek vele semmit. Ezt valahogy ki kell zsonglőrködni. De nem szabad elfelejtenem, hogy pillanatnyilag van egy nyilvánvaló indítékom. Először is, ellopta tőlem Beát. Másodszor: megvert.
Vagyis úgy kell alakítanom a dolgokat, hogy látszólag egy szívességet tegyen nekem. Meg kell keresni azt az alkalmat, amikor alaposan kiismerhetem Vandermant, és ráadásul az alkalom normális, logikus és kikezdhetetlen alibit is jelent. Személyi titkár. Valami ilyesmi. A Szem egyelőre még a jövő zenéje, csak a tett elkövetése után kezd reprodukálni, de már figyel...
Ezt nem szabad elfelejtenem.
Most is figyel!
Mindegy. Ha vigyázok, egyelőre még gondolkozhatok a gyilkosságon. Ezt nem lehet se most, se később eltitkolni. A módszert fokozatosan kell kidolgoznom, de addig is...
Elmosolyodott.
Kicsit szorongott, amikor elindult puskát venni, mintha attól félt volna, hogy a Szem ezért egyszer majd egy szemvillanással a nyakára hozza a rendőrséget. De addig még hosszú időnek kell eltelnie, s az idő múlását csak a dolgok természetes rendjével rövidítheti meg. És végső soron az a Szem már a születése pillanatától kezdve figyel. Így is felfoghatjuk.
Szembe mert szállni vele. A gondolatokban a Szem se tud olvasni.
Megvette a puskát, aztán egy sötét utcán megvárta Vandermant. De előbb alaposan berúgott. Legalábbis annyira, hogy megtévessze a Szemet. Aztán...
- Jobban vagy? - kérdezte Vanderman, és töltött még egy csésze kávét. Clay a kezébe temette arcát.
- Megőrültem - motyogta fátyolos hangon. - Elment az eszem. Jobb, ha most, ha most azonnal átadsz a rendőröknek.
- Felejtsük el, hogy így végződött, Clay. Részeg voltál, ennyi az egész. Én meg... szóval én...
- Puskát szegezek rád... meg akarlak ölni... és te még ezek után felhozol a lakásodra és...
- El se sütötted, Clay. Emlékezz. Nem vagy gyilkos. Az egész az én hibám. Nem kellett volna ilyen durván elbánnom veled - mondta Vanderman, és megint úgy nézett, mint Oroszlánszívű Richárd, amikor váratlanul csillogó borostyánkőre bukkant.
- Semmire se vagyok jó. Tehetségtelen vagyok. Bármibe is kezdek, mindig jön egy hozzád hasonló ember, aki jobban csinálja. Középszerű vagyok.
- Ugyan, Clay, hagyd már abba. Le vagy törve, ennyi az egész. Hallgass rám. Hamarosan egyenesbe jössz. Segíteni fogok, hogy sikerüljön. Holnap reggel kiagyalunk valamit. Most viszont idd meg a kávédat.
- Tudod, Andrew - mondta Clay -, piszok rendes alak vagy.
Ezek szerint ez a nemesszívű barom bevette, gondolta Clay félálomban. Remek. Mostantól kezdve nem árt vigyázni a Szemre. Mi több, Vanderman kezdeményezett. Ha hagyod, hogy valaki szívességet tegyen, mindjárt a haverod is lesz. Na hát Vanderman még sok sok szívességet fog nekem tenni. Sőt, mire végzek vele, a kezemben lesz minden alibi, hogy mennyire ragaszkodtam hozzá.
Legalábbis annyi, amennyivel a Szem beéri.
Lehetséges, hogy mostanáig Clay nem jó irányban bontakoztatta ki képességeit, de ettől kezdve osztályon felüli színvonalon dolgozta ki a gyilkosság legapróbb részleteit is. Ebben az egyben tehetségesnek bizonyult. Mindössze testre szabott feladatra volt szüksége zsenije kibontakoztatásához, no meg egy pártfogóra. Vanderman mindkét követelménynek megfelelt; talán így akart könnyíteni a lelkén, hogy elrabolta Beát. Vanderman igazán nem engedhette meg, hogy akárcsak a becstelenség látszatába keveredjen. Természetesen erősnek és könyörtelennek hitte magát, ezért jobb híján azzal magyarázta tettét, hogy szentimentális volt. Clay azonban tudta, hogy ezzel nem árt vigyázni, mert Vanderman soha nem lágyul el annyira, hogy abból kellemetlensége származzon.
Mindenesetre idegőrlő volt azzal a tudattal élni, hogy minden lépését egy fürkésző, időn túli Szem figyeli. Egy hónappal később, amikor belépett a Vanderman-irodaház előcsarnokába, érezte, hogy a testéről visszatükröződő finom rezgések beleívódnak a padlóba, az ónixfalakba, ott elraktározódnak, s csak egy gépre várnak, amely egy napon, valamikor a jövőben, előhívja őket, vagy talán arra az emberre várnak, aki ugyan ebben a városban él, de egyelőre mit se tud Sam Clay-ről. Clay az előcsarnokon áthaladva beszállt a spirálliftbe, végigdőlt a nyugágyon, és miközben a lift villámgyorsan megindult fölfelé a falon belül, tudta, hogy ezek a falak is elraktározzák a képmását, ellopják, mint egy rémregényben...
Vanderman személyi titkára fogadta. Clay fesztelenül végigjártatta szemét a csinos és meglehetősen vonzó arcú titkárnőn. Mr. Vanderman házon kívül tartózkodik, közölte Miss Wells, de hiszen úgyis háromra és nem kettőre beszélték meg a találkozót. Clay belepillantott a noteszébe. Aztán csettintett az ujjával.
- Három; igaza van, Miss Wells. Annyira biztos voltam a két órában, hogy meg se néztem. Nem tudja, hamarosan visszajön? Úgy értem, értekezleten vagy házon kívül?
- Nincs bent, Mr. Clay - közölte Miss Wells. - De szerintem nem is jön vissza három előtt. Sajnálom.
- Megengedi, hogy itt várjam meg? - A titkárnő sokatmondón mosolygott.
- Természetesen. A sztereogépet itt találja, a képeslaptekercsek pedig abban a szekrényben vannak.
Ezzel Miss Wells visszaült a munkájához, Clay pedig átfutott egy cikket a holdon termő lopótök kezeléséről és igényeiről. Ez mindjárt jó alkalomnak látszott, hogy kifaggassa Miss Wellset, szereti-e a lopótököt. Kiderült, hogy Miss Wells nemigen tudná megmondani, szereti-e, ugyanis fogalma se volt erről a fajtáról, de mindenesetre megtört a jég.
Ezt hívják koktélismeretségnek, gondolta Clay. Lehet, hogy tőrt döftek a szívembe, de mindenesetre magányos vagyok.
Nem is az eljegyzés volt a lényeg, hanem hogy mások számára is meggyőzően szerelmes legyen Miss Wellsbe. A Szem nem alszik. Clay újabban éjszaka is kezdett fölriadni, nyugtalanul hánykolódott, és a mennyezetet nézte. De a sötétség nem akadály egy ilyen gépnek.
- Az a kérdés - szólalt meg a szociológus ennél a pontnál -, hogy vajon Clay nem egy közönségnek játszott-e egyfolytában.
- Úgy érti, nekünk?
- Pontosan. Csak úgy eszembe jutott. Maga szerint abszolút természetesen viselkedik?
A mérnök eltűnődött.
- Szerintem igen. Nincs olyan férfi, aki csak azért vesz feleségül egy lányt, hogy ezáltal könnyebben végrehajthasson egy másik tervet. Végül is a házassággal egy csomó új terhet vesz a vállára.
- Viszont Clay még nem vette feleségül Josephine Wellst - ellenkezett a szociológus. - Másrészt több száz évvel ezelőtt talán igaz volt, hogy a házasság új terhek vállalását jelenti, ma azonban nem. - Egyre jobban dühbe gurult. - Képzeljen el egy társadalmat, amelyben kényszerítették a férfit, hogy válás után támogasson egy tökéletesen egészséges és munkabíró nőt! Jó, tudom, ez csak a múlt idők csökevénye, amikor kizárólag a férfiak kerestek, de képzelje el azt a nőt, aki hajlandó volt elfogadni az efféle könyöradományt. Teljes visszafejlődés, de ha nekem valaha...
A mérnök udvariasan köhintett.
- Jó - sóhajtott a szociológus. - Jó... rendben van. Tehát a kérdés az, hogy vajon Clay akkor is eljegyezte volna a nőt, ha nincs...
- Az eljegyzést föl is lehet bontani.
- Tudomásunk szerint ezt még nem bontották fel. Máskülönben tudnánk róla.
- Egy normális gondolkodású férfinak eszébe se jutna, hogy elvegyen egy számára közömbös nőt, hacsak nincs valami más, sokkal fontosabb indoka - egyenlőre csak ennyit állítok.
- De Clay vajon normális-e ? - tűnődött a szociológus. - Lehet, hogy már akkor tudta, hogy egyszer még turkálni fognak a múltjában? Észrevette, hogy még a pasziánszban se merte becsapni magát?
- És ez mit bizonyít?
- Van egy csomó apró dolog, amit az ember nem csinál, ha tudja, hogy figyelik. Ha az ember egyedül van, rengeteg ostoba és kicsinyes dolgot művel: fölszed egy pennyt az utcán, kiissza a levest a tányérból, tükör előtt illegeti magát. Clay vagy ártatlan, vagy nagyon okos...
Nagyon okos volt. Esze ágában se volt, hogy az eljegyzésből házasság legyen, bár tudta, hogy a házasságból egy komoly előnye származna. Ha álmában fecsegni kezd, a felesége bizonyára megemlítené. Clay már azt fontolgatta, hogy ha nincs más hátra, éjszakára felpeckeli a száját. Aztán rájött, hogy arra sincs biztosíték, hogy mindjárt alsó alkalommal, amikor hallgatója akad, nem fog-e túl sokat kifecsegni álmában. Márpedig ekkora szarvashibát nem követhet el. De végül is nem kötelező, hogy hibázzon. Clay problémája, miután alaposan végiggondolta, egyszerűen csak ennyi volt: mi a legbiztosabb módja annak, hogy ne fecsegjen alvás közben?
Ettől kezdve ment minden, mint a karikacsapén: befizetett egy narkohipnotikus kiegészítő tanfolyamra, amelyen a nemzetközi kereskedelmi nyelvhasználatot oktatták. A hirdetés szerint a tanfolyamon ébren tanulnak, alvás közben pedig egy gép az ember fülébe ismétli az elsajátított információkat. Beiratkozáskor közölték vele, hogy mielőtt a tanfolyam megkezdődne, szerezzen egy analizátort, és készítse el az alvásmélység-grafikonját, hogy a narkohipnózist saját alvásritmusa szerint állíthassák be. Ezt többször egymás után elvégezte, később havonta egyszer megismételte, s az eredmény kielégítőnek látszott. Semmi szükség, hogy éjszakára felpeckelje a száját.
Szeretett aludni, feltéve ha nem álmodott. Egy idő után nyugtatókat kezdett szedni. Éjszaka legalább nem gyötörte a gondolat, hogy folyton figyelik, a törvény elé idézhetik, s hogy a Szem mindenhatóságát nyíltan soha nem vonhatják kétségbe. De a Szem újabban már álmában is megjelent.
Vanderman rendszerszervezőként alkalmazta a vállalatnál. Clay-ből egyszerre apró csavar lett, de ez pillanatnyilag elég volt. Egyelőre nem akart újabb szívességeket kérni. Egészen addig, amíg ki nem ismerte teljesen Miss Wells - Josephine volt a keresztneve - munkakörét. Ez pedig beletelt néhány hónapba, de addigra a barátságból mélyebb vonzalom lett. Clay tehát újra munkát kért Vandermantól. Most már pontosított. Nem mondta ki, de valami olyan jellegű munkát kért, ahol elsajátíthatja Miss Wells teendőit.
Vanderman feltehetően még mindig bűnösnek érezte magát Bea miatt; időközben feleségül vette, s az asszony éppen Antarcticán, egy kaszinóban várt rá. Vanderman már indulóban volt, amikor Clay megjelent, ezért gyorsan lefirkantott egy üzenetet, sok sikert kívánt Clay-nek, aztán rohant Antarcticára, hogy minét előbb szabadulhasson a fölösleges lelkifurdalástól. Clay mindjárt kihasználta az alkalmat, és perzselő szavakkal szerelmet vallott Josephine-nek.
Amit az újdonsült Mrs. Vandermanról hallott, attól titokban megkönnyebbült. Nem is olyan régen, amikor még beérte annyival, hogy basáskodjanak fölötte, Bea egyre féktelenebb zsarnoksága tetszett volna. De ennek vége; megtanulta, hogy bíznia kell magában, és mind jobban megkedvelte az új helyzetet.
Újabban Bea elviselhetetlen lett. Annyi pénze volt, ás akkora szabadságot kapott, hogy megárthatott neki. Clay mostanában olyan pletykákat hallott róla, hogy titokban elmosolyodott. Vandermannak se lehet gyöngyélete. Bea uralkodó típus, de Vanderman se könnyű fiú.
Egy idő után Clay közölte munkaadójával, hogy feleségül akarja venni Josephine Wellst.
- Azt hiszem, ezzel kvittek vagyunk - mondta. - Te elvetted Beát, én viszont Josie-t.
- Na várjunk csak - szólalt meg Vanderman. - Remélem, nem azt akarod...
- A menyasszonyom a te titkárnőd. Ennyi az egész. Josie és én szeretjük egymást. - Aztán óvatosan tódított tovább. Vandermant könnyebb volt becsapni, mint a Szemet, a képzett technikusokat és a törvényszéki szociológusokat. Clay mostanában gyakran gondolt a középkori festményeken látható hatalmas szemre, ami annak idején valami meghatározhatatlan szomorúságot váltott ki belőle, bár arra már nem emlékezett, hogy miért.
Végül is mit tehetett Vanderman? Ő intézte el Clay újabb emelkedését. Az örök lelkiismeretes Josephine megígérte. hogy még egy darabig besegít, amíg egyenesbe jönnek a hivatali dolgokkal, de a dolgok valahogyan soha nem akartak egyenesbe jönni. Clay kínosan vigyázott rá, hogy Josephine-nek mindig maradjon elég tennivalója. Nem kellett volna például hazavinnie a munkát, de hazavitte, és mivel Clay egyre gyakrabban bekukkantott hozzá, lassanként őt is belevonta. Clay a benti munkája során, no meg a narkohipnotikus tanfolyamon már beletanult az efféle ravasz szervezési problémákba. Vanderman cégét a magas fokú szakosodás jellemezte - az egész bolygót behálózta export- és importügyleteivel, de nem feledkezhetett meg a speciális csoportokról, az idényjellegű trendekről, a szektás ünnepekről sem, egyszóval Josephine két lábon járó előjegyzési naptár volt, és napi munkája soha nem ért véget a munkaidő lejártakor.
Bizonytalan időre elhalasztották az esküvőt. Clay - a tőle telhető természetességgel - féltékenykedni kezdett a lány munkájára, pedig Josephine megígérte, hogy hamarosan otthagyja az állást. Ám egy este olyan sokáig maradt bent, hogy Clay nem bírta tovább várni, elment egy gondűzőbe, és alaposan berúgott. Aznap este éppen esett. Clay annyira leitta magát, hogy fedetlen fejjel ment hazáig a szemerkélő esőben, otthon pedig a csuromvizes ruhában rögtön elaludt. Sikerült összeszednie egy influenzát. És mire felépült, Josephine kapta meg.
Ilyen körülmények között nem maradt más hátra, mint hogy - időlegesen - Clay vegye át menyasszonya munkáját. Azon a héten különben is bolondokháza volt a hivatalban, és csak Clay ismerte ki magát benne. Ez a megoldás rengeteg kellemetlenségtől kímélte meg Vandermant, és mire minden megoldódott, már Clay volt Vanderman személyi titkára, Josephine pedig csak kisegítő lett.
- Szeretnék többet is tudni Vandermanról - mondta Clay Josephine-nek. - Nyilván van egy csomó szokása, gyengéje, amiket nem ért észben tartani. Nem szívesen rendelnék ebédre füstölt nyelvet, ha egyszer csak kiderül, hogy kiütést kap tőle. És mi a hobbija?
De a Szem miatt nem akarta túl erőszakosan kifaggatni Josephine-t. Még mindig nyugtatókkal aludt.
A szociológus megdörzsölte a homlokát.
- Tartsunk egy kis szünetet - javasolta. - Egyáltalán, miért akarhat egy fickó embert ölni?
- Így vagy úgy, de nyerni akar rajta.
- Szerintem csak részben. Mert öntudatlanul arra is vágyik, hogy megbüntessék - rendszerint valami más vétkéért. Ezért tulajdonítanak olyan nagy jelentőséget a véletlennek. Gondolt már valaha arra, mi lesz azzal a gyilkossal, aki bűnösnek érzi magát, de a törvény mégsem büntette meg? Rohadt egy élet vár rá - véletlenül egy gyorshajtó elé léphet; fejbe kólintja magát egy baltával, persze ezt is véletlenül; véletlenül megérintene egy magasfeszültségű vezetéket...
- A lelkiismeretre gondol?
- Réges-régen az emberek azt hitték, hogy isten az égben ül, kezében egy messzelátó, és látja mindazt, amit odalenn csinálnak. A középkorban - mármint az első középkorban - valóban nagyon óvatosan éltek az emberek. Aztán jött a hitetlenség kora, amikor semmiben se tudtak igazán hinni, és végül jött ez. - Fejével a vászon felé bökött. - Az univerzális emlékezet. Mondhatjuk úgy is, hogy az univerzális társadalmi lelkiismeret tárgyiasult formája. A mindenható tudomány voltaképpen ugyanaz, mint a középkori Isten-kép.
- A mindentudás persze nem jelent mindenek fölött való hatalmat is.
- Mond valamit.
Mindent egybevetve, Clay másfél éven keresztül számolt a Szemmel. Mielőtt mondott vagy tett valamit, eszébe jutott a Szem, és gyorsan végiggondolta, hogy vajon nem most fedi-e fel indítékát az ítélkező utókor előtt. Volt persze, mert kellett lennie Fülnek is, de ez már túl abszurdnak hatott. Ki tudna elképzelni egy hatalmas, testetlen fület a falon, mint egy dísztányért? Mindenesetre amit mondott, éppolyan fontos bizonyítéknak számít majd egyszer, mint amit tett. Sam Clay tehát valóban nagyon óvatos volt, és pont úgy viselkedett, mint a zsarnok császár felesége. Nem akart szembeszállni a hatalommal, ezért inkább megkerülte.
Vanderman egyébként túltett valamennyi zsarnokelődjén, de mostanában a felesége se volt a feddhetetlenség mintaképe. Túl sok pénz került a keze közé. Másrészt túlságosan erőszakosnak találta férjét, ami sehogyan se volt ínyére. A házasságkötéssel Bea szerette volna átvenni a vezetést, s amikor ez nem így történt, az asszony fellázadt; ezzel vége is szakadt a szépen indult szerelmi románcnak. Vandermannak egyre kevesebb ideje jutott Beára. Elfoglaltságai az idő előrehaladtával csak nőttek, olyannyira, hogy az utóbbi napokban ideje javát a munka emésztette fel. Clay persze ebből is hasznot húzott. Belevétette magát az új feladatokba, és Vanderman nem fukarkodott a dícsérettel. Hosszú éjszakákat töltött az íróasztal mellett; megszállottként tervezett és szervezett, mintha abban reménykedett volna, hogy Vanderman végül maga mellé veszi teljes jogú partnernek. Mi több, Josephine-nek meg is említette a lehetőséget. Nem árt, gondolta, ha a Szem ezt is rögzíti. Időközben megállapodtak az esküvő napjában, Clay azonban a házasságkötésig még lépni akart; esze ágában se volt belecsöppenni egy érdekházasságba, és tudta, hogy ha túl van a gyilkosságon, nem lesz szükség az esküvőre sem.
A korbács beszerzése igen nagy körültekintést igényelt. Vanderman mostanában sokat szöszmötölt. Beszéd közben szerette, ha a kezében van valami. Rendszerint egy kristály papírnehezékkel játszott, amelyben belül minivihar dúlt, sőt, ha megrázták, még villámlott is. Clay oda tette ezt a csodát, ahol Vanderman biztosan leveri és összetöri. Közben puhította a talajt a Callisto-telepieknek, hogy nyélbe üthessék az üzletet, és persze Vanderman asztalára kerüljön az ostor. A bennszülöttek büszkék voltak bőr- és ezüstmunkákra, és minden sikeres üzletet egy kis ajándékkal pecsételtek meg. Ez alkalommal egy összegöngyölt, csinos minikorbács került az asztalra, amelyre rávésték Vanderman nevének kezdőbetűit, s amely mostantól papírnehezék lesz, kivéve ha Vanderman beszélni kezd, mert akkor felveszi, és babrál vele.
A másik fegyver, amelyre Claynek ugyancsak szüksége volt, már ott feküdt az asztalon: az antik papírvágó kés, régebbi nevén sebészszike. A Szem miatt Clay soha nem nézett rá túl sokáig.
Végre megérkezett a másik korbács. Clay szórakozottan az asztalra lökte, és úgy tett, mint aki meg is feledkezett róla. Ez is mintapéldány volt, az alaszkai flagellánsok használták valami vallási ceremóniához, de a tudomány felfigyelt az önostorozók által régóta használt fájdalomcsillapítóra. Clay persze rögtön megszerezte ezt az üzletet is. Nem volt ebben semmi gyanús; a cég tetemes haszonnak nézett elébe. Tegyük még hozzá, hogy Vanderman év végére százalékos jutalékot ígért Claynek minden nyélbe ütött üzlet után. Mostanra egész szép pénz összejött belőle. December volt; másfél év telt el azóta, hogy Clay először rádöbbent: a Szem minden lépését nyomon követi.
Elégedett volt magával. Szedte ugyan a nyugtatókat, mert időnként kiverte a víz, de attól még igazán messze volt, hogy idegösszeroppanást kapjon. Feszült idegállapotban készült a gyilkosságra, de annyira már megedződött, hogy ne kövessen el hibát. Folyton maga előtt látta a Szemet, a falban, a mennyezeten, az égen, akárhová ment. Egyedül ez látszott a legbiztonságosabb módszernek. De most már hamarosan bosszút állhat ezért a szenvedésért is. Sietnie kell; ekkora idegfeszültségben nem lehet a végtelenségig élni.
Maradt még néhány részletkérdés. Óvatosan úgy rendezte - egy kis képzavarral azt mondhatnánk: a Szem füle hallatára -, hogy egy sokkal jobb állásajánlatot kapjon egy másik cégtől. Látványosan visszautasította.
Aztán egy éjszaka a szükség is úgy hozta, hogy Clay logikusnak látszó elhatározással elmehetett Vanderman lakására.
Vanderman nem volt otthon. Bea azonban igen. Bea előzőleg csúnyán összeveszett a férjével. Mi több, az asszony ivott is. (Clayt persze nem érte váratlanul, pontosan így tervezte el.) Ha nem úgy megy minden, ahogy eltervezte, újra próbálkozott volna - akár harmadszor is -, de ezek szerint nem lesz rá szükség.
Clay a kelleténél kicsit udvariasabb volt. Talán túl kedves is; mindenesetre Bea, a tehetséges akarnokpalánta cseppet se tiltakozott, amikor letértek a kerti ösvényről. Végül is csak a pénzéért ment hozzá Vandermanhoz, de kiderült, hogy a férje éppúgy szeret diktálni, mint ő, és nem csodálkozhatunk azon, ha ezúttal a szerelmi románc és a férfiúi alázat nagy lehetőségét látta megcsillanni Clayben.
A felvevőgép lencséje a falba, egy mutatós reliefbe volt beépítve, de olyan szorgalmasan falta a látnivalókat, hogy Vanderman nemcsak gyanakvó, de féltékeny is lehetett a feleségére. Clay erről a szerkezetről is tudott. Egy alkalmas pillanatban úgy zuhant a falnak, hogy a készülék összetört. Majd, miután már csak a Szem fürkészett utána, olyan erényes lett, hogy Vanderman csak sajnálhatta, amiért nem látta Clay váratlan pálfordulását.
- Figyelj ide, Bea - szólalt meg Clay -, sajnálom, de félreértettél. Ennek semmi értelme. Már nem vagyok szerelmes beléd. Volt idő, amikor az voltam, de ez már a múlté. Jobb ha tudod, hogy járok valakivel.
- Még mindig szeretsz - mondta Bea részegítő határozottsággal. - Mi ketten összetartozunk.
- Bea. Kérlek! Nem szívesen mondom ezt, de hálás vagyok Andrew Vandermannak, hogy feleségül vett. Én... nézd, te is megkaptad, amit akartál, én is szeretném a magam útját járni. Maradjunk ennyiben.
- Megszoktam, hogy megkapom, amit akarok, Sam. És egyre nehezebben tűröm az ellenvéleményt. Különösen ha tudom, hogy neked szűkséged...
Még sokáig beszélt, Clay is mondta a magáét - talán keményebb hangot is használt a kelleténél. De mindenképpen tisztázni akarta - a Szem előtt -, hogy többé nem féltékeny Vandermanra.
Ez pedig tökéletesen sikerült.
Másnap reggel Vanderman előtt érkezett az irodába, és takarítás közben felfedezte, hogy a rájakorbács még mindig dobozban van.
- Hohó! - mondta, és csettintett; a Szem figyelt, most következett a legkritikusabb fázis. Talán már csak egy óra, és vége. Mostantól a legapróbb lépést is különös figyelemmel kell előkészíteni, s attól semmiképpen sem szabad eltérni. A Szem mindenütt ott lesz - szó szerint mindenütt.
Kinyitotta a dobozt, kivette a korbácsot, és belépett a belső szentélybe. Olyan hanyagul sikerült Vanderman íróasztalára ejteni, hogy felborult egy tolltartó. Clay mindent visszatett a helyére, a rájakorbácsot az asztal innenső szélére tette, a callistói bőr- és ezüstcsodát pedig hátulra, félig elrejtve a házi ipari tévé képernyője mögé. Épp csak futó pillantást vetett a papírvágóra, csak addig, amíg megbizonyosodott róla, hogy biztosan ott van-e.
Aztán kiment kávéért.
Félórával később visszatért, leemelt egy-két aláírásra váró levelet az állványról, és besétált Vanderman szobájába. Vanderman felnézett az íróasztal mögül. Az elmúlt másfél év alatt kissé megváltozott; öregebbnek látszott, kezdtek elhalványulni nemes vonásai, viszont egyre határozottabban emlékeztetett egy élemedett korú bulldogra. Furcsa, gondolta Clay, hogy nem is olyan régen ez az ember rabolta el a menyasszonyomat, és ő vert laposra.
Csak óvatosan! Ne feledd a Szemet!
Nem kellett mást tennie, csak a tervet követni; a dolgok mentek a maguk útján. Vanderman hazatérve bizonyára végignézte a filmeket, már ami megmaradt, mert hogy Clay a falnak zuhant, a tekercs többi része fényt kapott. Vanderman láthatóan már arra sem számított, hogy Clay ma reggel be mer jönni. De hogy ez a tetű még barátságosan vigyorogjon, át merjen sétálni a szobán, és le merészelje tenni a leveleket az asztalára...!
Clay bekalkulálta Vanderman ingerlékenységét is; ez az egy tulajdonsága nem változott a hónapok alatt. Amikor belépett, Vanderman csak ült az asztalnál, sötét gondolatok kergetőzhettek a fejében, aztán - pontosan a tervek szerint - fölemelte a korbácsot, és babrálni kezdett vele. Csakhogy ezúttal a rájakorbács került a keze ügyébe.
- Jó reggelt! - köszöntötte sugárzó arccal Clay megrökönyödött munkaadóját. Vanderman nem viszonozta a vigyorgást. - Már vártalak, hogy feladhassam a kirgiz kovarkészítők levelét. Szerinted találunk piacot erre a kétezer díszített kürtre?
Ebben a pillanatban Vanderman felhördült, talpra ugrott, meglódította az ostort, és Clay arcába csapott vele. A rájaostornál talán nincs is fájdalmasabb dolog.
Clay hátratántorodott. Nem tudta, hogy ennyire fáj. Az ütéstől egy pillanatra elvesztette a fejét, és minden más megfontolást kiszorított a vak düh.
Ne feledd a Szemet!
Ez észre térítette. Több tucat jól képzett nyomozó nézi, hogy mit csinál ezekben a percekben. Mintha egy nyitott színpadon állna, elszánt nézők vennék körül, akik megjegyzik arcának minden változásét, az izmok játékát, még a gyorsuló vagy lassuló lélegzetét is,
Még egy perc, és Vanderman halott - de Sam Clay akkor sem lesz egyedül. Láthatatlan közönség figyeli a jövőből hideg, ridegen számot vető aggyal. Mert csak egy teendője van, és vége. Rajta - csak óvatosan, óvatosan! -, mert figyelnek.
Az idő megállt. Mindjárt vége.
Az egész valahogy nagyon különös volt. Gondolatban annyiszor végigvette már a következő tennivalókat, hogy keze utasítások nélkül is tudta a dolgát. Hátratántorodott az ütéstől, lassan visszanyerte egyensúlyát, vérben forgó szemekkel rámeredt Vandermanra, majd az asztalon virító papírvágó késen akadt meg a tekintete; nekigyürkőzött, hogy odaugorjon.
Külső szemlélő valóban csak ennyit láthatott. Sam Clay közben azonban egészen más belső, lelki folyamatokon ment keresztül.
Mindjárt vége.
De mihez kezd utána?
A belső, a lelki gyilkos megdermedt a rémülettől és a meglepetéstől, amikor belepillantott az előtte álló, tökéletesen üres jövőbe. Ennél a pillanatnál soha nem jutott tovább. Vanderman halálán kívül nem volt más célja életének. De most - nem volt más ellensége sem, csak Vanderman. Ha Vanderman halott, mire tegye fel az életét? Min dolgozzon tovább? Persze az állást is elveszti. Pedig szerette a munkáját.
Hirtelen belényilallt, hogy mennyire szerette. Jól ment. Először talált olyan munkát, ami valóban jól ment.
Nem lehet másfél évet leélni egy új környezetben anélkül, hogy ne jelenjenek meg új célok az ember életében. A változás észrevétlenül ment végbe. Jó rendszerszervezőnek bizonyult; ekkor jött rá, hogy még sikeres ember is lehet belőle. Nem kellett megölnie Vandermant, hogy ezt bebizonyítsa magának. Sőt, be is bizonyította, anélkül hogy gyilkosságot követett volna el.
Ebben a megdermedt pillanatban Clay Vanderman vörös arcára nézett, és Beára gondolt, meg Vandermanra, mindarra, amit időközben megtudott róla - és nem akart gyilkos lenni.
Nem akarta, hogy Vanderman meghaljon. Nem akarta Beát. Már a gondolatára is beteg lett. Talán mert időközben megváltozott, kezdeményező lett a régi, mindenbe beletörődő Clay helyeit. Nem volt szüksége többé Beára, nem akart több basáskodó nőt. Önmaga is tudott dönteni. Ha mostanában választana, valószínűleg egy Josephine-féle lány mellett kötne ki...
Josephine. Lelki szemei előtt hirtelen megjelent a lány arca, és ettől valami jóleső érzés fogta el. Látta Josephine lágy vonásait, csinos alakját, szinte érezte, hogy a lány mennyire csodálja Sam Clayt, a sikeres üzletembert, a Vanderman cég fiatal, egyre emelkedő importfelelősét. Nézte Josephine-t, akit hamarosan feleségül vesz - igen, feleségül fog venni. Szerette. Szerette a munkáját. Pontosan oda jutott, ahova el akart érni. Tökéletesen sikerült - legalábbis harminc másodperccel ezelőttig.
De harminc másodperc hosszú idő. Fél perc alatt sok minden történhet. Valóban sok minden történt. Vanderman újra közeledett felé, megint felemelkedett az ostor. Clay görcsbe rándulva várta, hogy másodszor is végigszántson arcán a perzselő fájdalom. Ha el tudná kapni Vanderman öklét, mielőtt az újra lecsapna - ha elég gyorsan tudna beszélni...
Ismét kiült arcára az alamuszi mosoly. Valahogy ez is hozzátartozott az eseményekhez, pontosan maga se tudta, miért. Hosszú hónapokig folytatott könyörtelen gyakorlás alatt idegződött belé minden mozdulat, s most már csak a reflexek dolgoztak helyette. A teste már mozdult is. Mindaz, amit közben végiggondolt, olyan gyorsan lepörgött, hogy az egymást követő mozdulatok egy pillanatra sem szakadtak meg. A teste tudta, mit kell tennie, és már tette is a dolgát. Előrelendült az asztal és a kés felé; és Clay nem tudta megakadályozni.
Mindez már korábban megtörtént. A fejében, mert Sam Clay az elmúlt másfél év alatt csak a gondolataiban érezhette igazán biztonságban magát. Kényszerítette magát, hogy ügyeljen a Szemre, amely minden látható mozdulatát figyeli. Minden mozdulatot előre eltervezett, és azt gyakorolta, hogy csakis a kellő pillanatban cselekedjen. Másfél év alatt szinte egyszer sem engedhette meg, hogy az ösztöneire hallgasson. Csak akkor volt biztonságban, ha a tervet követte. S a belenevelés túl jól sikerült.
Valami hiba történt. Nem ezt akarta. Még mindig félt, gyönge volt, kimerült...
Az asztalnak tántorodott, megragadta a papírvágó kést, és tudva, hogy kudarcot vallott, Vanderman szívébe döfte.
- Ravasz ügy - mondta a törvényszéki szociológus a mérnöknek. - Nagyon ravasz. - Újra levetítsem?
- Nem, most ne. Szeretném végiggondolni. Clay... az a másik cég, amelyik munkát ajánlott... Persze időközben visszavonták az ajánlatukat. Igen, emlékszem, kényesek az alkalmazottaik erkölcsére. Biztosítás vagy valami ilyesmi. Nem is tudom. Indíték. Nem értem Clay indítékát.
A szociológus megint a mérnökre nézett.
- Másfél évvel ezelőtt még volt egy indítéka - mondta a mérnök. - De egy héttel ezelőtt csak veszthetett a bűntényen, nyerni nem nyert semmit. Elvesztette a munkáját, a nyereségrészesedését, látni se akarja többé Mrs. Vandermant, az meg, hogy egyszer Vanderman laposra verte... ugyan már.
- Nono, emlékezzen csak, egyszer le akarta lőni Vandermant. Még akkor is, ha csak az italtól érezte olyan erősnek magát. De valami nem stimmel. Clay kicsit túl óvatosan kerülte a gonoszságnak még a látszatát is. A fene egye meg, nem tudok rájönni, hogy miért.
- Mi lenne, ha még messzebbről kezdenénk nyomozni az életét? Csak négyéves korig jutottunk.
- A korábbi évekből, szerintem, semmit se tudnánk hasznosítani. Nyilvánvaló, hogy félt az apjától, és gyűlölte is. Tipikus, alapvető lelki kapcsolat. Számára az apja jelenti a judíciumot. Attól tartok, hogy Sam Clay hamarosan szabad lesz, mint a madár.
- De ha maga szerint nem teljesen tiszta a képlet...
- Nincs hozzá kellő bizonyítékunk - felelte a szociológus.
A házi képernyőn egy arc jelent meg. A hangja lágyan csengett a hangszóróban.
- Nem, még nem kaptam rá választ. Most? Rendben van. Beugrom.
A szociológus felállt.
- Az államügyész akar beszélni velem. Nem nagyon bízom benne. Félek, hogy az állam elejti ezt az ügyet is. Ez a baj, ha külső tettek alapján ítéljük meg a benső titkokat...
Nem folytatta. A fejét csóválva kiment, otthagyta a mérnököt, aki tűnődve a vászonra nézett. De öt percen belül már más munkára osztották be - az intézet emberhiánnyal küzdött -, és egy héten keresztül nem volt alkalma, hogy a saját feje után folytassa a nyomozást. Addigra viszont már semmi értelme se volt.
Egy héttel később Sam Clayt felmentették; szabad emberként hagyhatta el a tárgyalótermet. A bejáratnál Bea Vanderman várta. Feketébe öltözött, de a szíve láthatóan nem osztotta a gyászt.
- Sam! - kiáltott. Clay ránézett.
Még kába volt. Vége. Minden pontosan a tervek szerint történt. Mostantól kezdve senki sem figyeli. A Szem lecsukódott. A láthatatlan közönség kiváltotta kabátját, kalapját, és elhagyta Sam Clay magánéletének színházát. Mától kezdve azt tehet, pontosan azt mondhat, amit akar, többé nem feszélyezi, nem korlátozza a mindenütt jelenlevő Szem. Újra cselekedhet ösztönösen.
Sikerült kifogni a társadalmon. Kifogni a Szemen, a technika glóriájával övezett törvényszolgákon. És mindezt csak magának, Sam Claynek, a magánzónak köszönheti. Csodálatos dolog volt, és nem értette, miért érzi, hogy kiürült az élete.
Buta pillanat volt, közvetlenül a gyilkosság előtt. A könyörületesség pillanata. Mondják, hogy jó néhány fontos döntés határán ugyanilyen eszeveszett visszakozás keríti hatalmába az embert - például közvetlenül a házasság előtt. Vagy - mi is volt az? Volt még egy alkalom, amelyről annyiszor hallott. Hirtelen nem jutott eszébe. Aztán már tudta. Az esküvőt megelőző óra - és az öngyilkosságot követő pillanat. Miután meghúzza az ember a ravaszt, vagy leugrik a hídról. A dühödt visszakozás pillanata, amikor képes lenne bármit megtenni, hogy megmásítsa a megváltozhatatlant. Csakhogy akkor már semmit sem tehet. Késő. Megtörtént a baj. Nos, ő is ostoba volt. Szerencsére túl késón akart visszakozni. Teste átvette az uralmat, és kényszerítette, hogy végrehajtsa mindazt, amit oly sokáig gyakorolt. Az állás pedig nem érdekes. Talál másikat. Bebizonyította magának, hogy tehetséges. Ha a Szemen ki tudott fogni, nincs olyan munka, amit el ne tudna végezni. A baj csak az, hogy senki se tudja, mennyire jól dolgozik. Mert hogy is tudná bebizonyítani csavaros észjárását? Bosszantotta, hogy egy fél életet leélt, tele kudarccal, soha senki nem bízott benne, és egyszer csak ilyen ragyogó sikert ért el. Vajon hányan próbálkoztak, és vallottak kudarcot ott, ahol ő is megpróbált győzni, és neki sikerült. Gazdag, sikeres, nagyszerű koponyák tették kockára az életüket, és a végső vizsgán, amikor a Szem előtt kellett felelni tettükért, valamennyien elbuktak. A. világon egyedül Sam Claynek sikerült megállni a helyét - de ezért soha senkitől se számíthat elismerésre.
- ...nem fognak elítélni - hallotta messziről Bea öntelt hangját. Clay Bea felé hunyorított.
- Hogyan?
- Mondom, boldog vagyok, hogy szabad vagy, drágám. Tudtam, hogy nem fognak elítélni. A kezdet kezdetén tudtam. - Rámosolygott, és Claynek most először tűnt úgy, hogy egy kicsit Bea is kezd hasonlítani a bulldogokra. Talán az alsó állkapcsa miatt. Annyira előreugrott, hogy össze se tudja tisztességesen zárni a fogait. Clay hirtelen kíváncsi lett rá. Aztán mégse kérdezte meg.
- Tudtad, igazán tudtad? - kérdezte.
Bea a karját szorongatta. Ilyen közelről valóban visszataszító volt az alsó állkapcsa. Különös, gondolta Clay, hogy ezt idáig észre se vettem. Azt se, hogy a súlyos szempillák mögött milyen pici a szeme. Milyen közönséges.
- Menjünk valahova, ahol egyedül lehetünk - duruzsolta Bea, és közben e! nem engedte volna a karját. - Annyi mindenről kell beszélnünk.
- Itt is egyedül vagyunk- mondta Clay, és egy pillanatra az eredeti gondolataira terelte a beszélgetést. - Senki se figyel bennünket. - Felnézett az égre, aztán le a mozaikpadlóra. Mély lélegzetet vett, és lassan eresztette ki a levegőt. - Senki - ismételte.
- Itt a kocsim. Elmehetnénk...
- Sajnálom, Bea.
- Mit?
- Dolgom van.
- Hagyd a fenébe! Nem érted, hogy mostantól mindketten szabadok vagyunk?
Claynek szörnyű sejtése támadt, hogy alighanem tudja, mire gondol Bea.
- Várjunk csak - mondta, mert ez látszott a leggyorsabb befejezésnek. - Megöltem a férjedet, Bea. Ezt ne felejtsd el.
- Felmentettek. Önvédelem volt. Ezt a bíróság mondta, nem én.
- Fenét... - Kis szünetet tartott, felpillantott a bíróság magas falaira, aztán sután, szárazon felnevetett. Rendben van; többé nincs Szem. Soha többé. Senki sem figyeli.
- Nem szabad bűnösnek érezned magad, még belül sem - mondta határozottan Bea. - Nem a te hibád. Egész egyszerűen nem a te hibád. Ezt jegyezd meg. Másképp nem is tudtad volna megölni Andrew-t, csak véletlenül sikerülhetett, Sam, egyszóval...
- Hogyan? Ezt hogy érted?
- No de hiszen te is tudod. A vád képviselője folyton rád akarta bizonyítani. hogy te elejétől kezdve azon mesterkedtél, hogy elteszed láb alól Andrew-t, de úgy látom, a végén még magad is elhiszed. Pedig ismerlek, Sam. Te nem tudnál kitervelni ilyesmit, és még ha igen, akkor se sikerülne.
A félmosoly eltűnt.
- Gondolod?
Bea mélyen a szemébe nézett.
- Nem tudnád véghezvinni - mondta Bea. - Mindketten tudjuk, hogy Andrew jobb anyagból készült. Okosabb volt, mintsem hogy bárminek is bedőlt volna...
- Bárminek, amit egy ilyen senkiházi, másodosztályú gengszter, mint én, kitervelhetett volna? - Clay nagyot nyelt. A szája elkeskenyedett. - Még te is; micsoda ötlet! Szerinted az lesz a legjobb, ha most e közepes tehetségű Sam Clay és Bea Vanderman összefog?
- Hagyd már abba - mondta Bea, és belekarolt Claybe.
Clay még egy pillanatig húzódozott. Aztán mogorva arccal visszanézett a bíróság épületére, és követte Beát a kocsihoz.
A mérnök végre kapott egy kis szabad időt. Csak most jutott hozzá, hogy Sam Clay gyerekkorát is végigtanulmányozza. Pusztán elméleti érdeklődés volt ez, de szerette kielégíteni a kíváncsiságát. Újra visszament a sötét kamráig, ahová a négyéves Clayt bezárták, és ultraibolya sugárral megvilágította a képet. Sam a sarokban kuporgott, hangtalanul sírt, és ijedt arccal a legfelső polcot nézte.
A mérnök nem tudta, mi van a polcon.
Továbbra is a kamrát hagyta a vásznon, de gyorsan visszaszaladt az időben. A kamrát gyakran kinyitották meg becsukták, Sam Clayt gyakran bezárták büntetésbál, de a felső polcról semmi sem derült ki, míg csak...
Éppen visszafelé pörögtek a képek. Egy asszony felnyúlt a polcra, levett onnan valamit, kihátrált a kamrából, be Sam Clay hálószobájába, egész az ajtó melletti falig. Ez valahogy szokatlannak látszott, mert rendszerint Sam apja volt a kamra felügyelője.
Az asszony felakasztott egy bekeretezett képet, amin egy űrben lebegő hatalmas szem látszott. Valami felirat is volt alatta. A mérnök kibetűzte: ISTEN SZEME ENGEM IS LÁT. Folytatta a nyomozást. Hamarosan éjszaka lett. A gyerek ágyban volt, de a félelemtől elkerekedett szemmel felült. Egy férfi léptei hallatszottak a lépcső felől. A nyomozószem előtt nem maradhatott titok a legbensőbb gondolatokon kívül. A férfi Sam apja volt, aki felosont, hogy megbüntesse Samet valami korábban elkövetett gyerekes csínyért. A hold fénye a falra vetődött, amely az apa közeledő lépteitől remegni kezdett, s vele együtt remegett a bekeretezett Szem is. A kisfiú láthatóan minden erejét összeszedte. Gyanakvó, alamuszi, tétova félmosoly jelent meg a szája körül.
Azért is mosolyogni fog, történjék bármi. Akkor is mosolyogni fog, amikor vége lesz, hogy az apja is lássa, a Szem is, és mindenki tudja meg, hogy nem adta be a derekát, Nem... nem...
Az ajtó kinyílt.
Nem bírta tovább. A mosoly lefoszlott arcáról, és eltűnt.
- Mi baja lehetett? - töprengett a mérnök. A szociológus vállat vont.
- Maga is láthatta: Sam Clay soha nem nőtt fel igazán. Törvényszerű, hogy a fiúk életében van egy korszak, amikor az apjukkal rivalizálnak. Később ez rendszerint átalakul, szublimálódik: a gyerek felnő, és így vagy úgy, de győz. De Sam Clay nem győzött. Gyanítom, hogy nagyon korán kifejlődött benne egy kivetített lelkiismeret. Amely részben az apját szimbolizálta, részben Istent, a mi Szemünket vagy a társadalmat - mindazt, ami átveszi az oltalmazó és büntető apa szerepét.
- Csakhogy ez még mindig nem bizonyíték.
- De Sam Clay esetében nincs is szükségünk bizonyítékra. Ami persze nem jelenti azt, hogy megmenekült. Mindig is félt elfogadni a felnőttséggel járó felelősséget. Soha nem mert belevágni egy erejéhez mért feladatba. Attól félt, hogy ha sikerül, a szimbolikus Szem képen törli, Gyerekkorában az egész problémát megoldhatta volna azzal. hogy sípcsonton rúgja az apját. Biztos, hogy nehéz helyzetben volt, de azért megpróbálhatta volna bebizonyítani, hogy egyéniség. Túl sokáig halogatta, Aztán meg dacolt ugyan a bűnre csábtó gondolatokkal, de alapjában véve a bűnt mégsem utasította el. Most viszont mér késő. Elmúltak azok az évek, amikor még megváltozhatott volna. Clay problémáját valójában csak egyetlen dolog oldhatta volna meg: ha a gyilkosságért elítélik - de felmentették. Ha elítélik, megmutathatta volna a világnak, hogy visszaütött. Sípcsonton rúgta az apját, nem tűnt el arcáról a dacos mosoly, megölte Andrew Vandermant. Elismerés: szerintem erre vágyott egész életében. Vagy valami bizonyítékra, hogy sikerült elismertetnie magát a világgal, Kemény munka lehetett, hogy eltüntesse a nyomokat - ha voltak egyáltalán -, de ez a játék része volt. A győzelem azonban számára a vereséggel egyenlő. A menekülés normális útjai lezárultak előtte. Mindig magán érezhette a Szemet.
- Vagyis marad a felmentés?
- Változatlanul nincs bizonyítékunk. Ebben a perben az állam veszített. Bár... azt se hiszem, hogy Sam Clay nyert volna, Valaminek történnie kell. - Sóhajtott. - Sajnos kikerülhetetlen. Látja, első az ítélet. A büntetést úgysem kerülheti el, S az ítéletet réges-rég kimondták Sam Clay fölött.
A Paradicsom bárban, az asztal közepén álló ezüst konyakospalack mögül Bea gyűlölködő és szerelmes pillantásokat lövellt Clay felé. A bájos pillantást a fényeknek köszönhette. Még a bulldogállkapcsot is sikerült beárnyékolni, és tömött szempillái alatt az apró, közönséges szempár valósággal szépnek látszott. De a gyűlöletet semmilyen fény nem tudta közömbösíteni. Ahhoz Sam Clay agyába kellett volna hatolni a fénysugaraknak. hogy megváltoztathassák Bea vonásait.
Clay Josephine-re gondolt. Még nem jutott dűlőre, mi is legyen a lánnyal. De ha nem is tudta pontosan, mit akar, azt pontosan tudta, hogy mit nem akar.
- Neked szükséged van rám, Sam - mondta Bea, miközben teletöltötte a poharát.
- Meg tudok állni a magam lábán. Nincs szükségem senkire.
Bea ezúttal gyengéden nézett rá. És mosolygott, ettől kilátszottak a fogai. Clay röntgennél is világosabban látta, hogy ha Bea becsukja a száját, a felső állkapcsa jóval beljebb lesz, mint az alsó. iszonyatos erő van az ilyen szájberendezésben. Most a nyakára tévedt a tekintete, és rögtön megállapította, hogy vaskos; Bea egyelőre csak alkalmas helyet keres, szeretne minél előnyösebb pozíciót választani, hogy aztán rávesse magát, és a bulldogpofájával újra beleakaszkodhasson az életébe.
- Nézd. hamarosan feleségül veszem Josephine-t - szólalt meg Clay.
- Ugyan márt Te aztán igazán nem illesz Josephine-hez. Ismerem azt a lányt, Sam. Egy ideig talán el tudod hitetni vele, hogy rámenős pasas vagy. De előbb-utóbb úgyis rájön az igazságra. és attól kezdve boldogtalanok lennétek. Sam, drágám, neked rám van szükséged. Te nem is tudod, mit akarsz. Gondolj csak bele, micsoda zűrzavar lett abból, ha a saját lábadon akartál megállni. Ugyan, Sam, hagyd már abba ezt az ostoba színlelést. Tudod jól, hogy a tervezés soha nem volt erősséged. Akkor már... Mi baj, Sam?
Clay hirtelen kitörő nevetése mindkettőjüket meglepte. Próbált válaszolni Beának, de szavai nevetésbe fulladtak. Hátravetette magát a székben, rázkódott a röhögéstől, már szinte megfulladt. Olyan közel, olyan kétségbeejtően közel került ahhoz, hogy dicsekvéssel vágjon vissza, ami pedig egy vallomással is felért volna. Csak hogy meggyőzze az asszonyt. Hogy fogja már be a száját. Idáig nem is tűnt föl, hogy Beának ilyen jó véleménye van róla. De ez az utolsó megjegyzés valóban abszurd ötlet. Nevetséges. Sam Claynek nem erőssége a tervezés!
De jólesett, hogy végre kinevethette magát. Hogy nem kellett mindent előre megfontolni. Hosszú hónapok szigorú lemondása után újra azt csinálhatta, ami elsőnek eszébe jutott. Nem figyelik a jövőből, nem elemzik a nevetés minőségét, és nem állapítják meg, hogy bizony már-már a hisztériával határos ez a kitörés, nem vetik össze minden lehetséges múltbeli alkalommal, amely a mostani röhögőgörcs mélységét és tartamát magyarázná.
Rendben van, hisztérikus röhögőgörcs volt. Kit érdekel? Azok után, amin keresztülment, igazán rászolgált egy kis kikapcsolódásra. Hiszen annyit kockáztatott, annyi mindent elért - hogy végül nem nyert semmit, még csak dicsőséget sem, legfeljebb maga előtt. Valóban nem nyert semmit, kivéve azt, hogy ha akar, hisztérikus röhögésben törhet ki. Tehát nevetett, nevetett és nevetett; hallotta, hogy önfeledten, éles fejhangon nevet, de nem bánta.
Mind többen fordultak feléjük. A pincér is kelletlenül végigmérte, készen arra, hogy ha nem hagyja abba, közbelépjen. Bea fölállt, áthajolt az asztal fölött, és a vállánál fogva megrázta.
- Sam, mi van veled? Sam, szedd már össze magad! Mindenki engem néz, Sam! Min nevetsz?
Iszonyatos erőfeszítéssel legyűrte a nevetést. Még mindig nehezen szedte a levegőt, és a fel-felbuggyanó rohamoktól alig tudott megszólalni, de nagy nehezen beszélni kezdett. Talán ezek voltak az első szavak, amelyek a másfél évig tartó szigorú cenzúra után szabadon hagyták el az ajkét. Azt mondta:
- Azon nevetek, hogy bolondot csináltam belőled. Mindenkit becsaptam! Azt hiszed, nem tudtam, mit csinálok? Azt hiszed, nem terveztem meg minden lépést? Tizennyolc hónapomba került, de fondorlatos módon kitervelt gyilkossággal megöltem Andrew Vandermant, és soha senki se tudja rám bizonyítani. - Eszelősen vigyorogni kezdett. - Gondoltam, nem árt, ha tudod - tette hozzá megenyhülve.
És csak miután kifújta magát, kezdte érezni azt a hihetetlen, gyönyörűséges, és semmihez se hasonlítható, felszabadító érzést, hogy tisztában van vele, mit tett.
Beának az arcizma se rándult, amikor ránézett. Üres tekintettel meredt rá. Egy negyed percig tökéletes csendben volt. Claynek olyan érzése támadt, mintha szavai a mennyezetről visszhangoztak volna, hogy egy percen belül megjelenik a rendőrség, és elvonszolja. Pedig szinte suttogva mondta az egészet. Senki sem hallotta, csak Bea.
És most végre Bea is megmozdult. Felelni akart, de nem szavak jöttek ki a száján. A bulldogpofa hirtelen eltorzult, és nevetésben tört ki. Clay, miközben hallgatta, érezte, hogy a nagyszerű megkönnyebbülés lassan cserbenhagyja. Egyszerre megértette, hogy Bea nem hisz neki. És hogy semmiképpen nem tudja bebizonyítani az igazat.
- Ó, te kis buta! - lihegte Bea, amikor végre meg tudott szólalni. - Egy pillanatig már-már meggyőztél. Majdnem elhittem. Pedig... - A folytatás megint nevetésbe fulladt; a szándékoltan csilingelő kacagásra többen odafordultak. Ez az erőltetettség figyelmeztette Clayt, hogy Bea valamire készül. Bea agyában már korábban megszületett a terv. De Clay agya gyorsabban forgott, és egy pillanattal előbb, mint hogy Bea kimondta volna, már tudta, mi az az ötlet, és hogyan akarja beadni. Clay tehát abban a pillanatban, amikor Bea megszólalt, azt mondta:
- Feleségül veszem Josephine-t.
- Engem veszel feleségül - mondta Bea határozottan. - El kell venned. Te még magadat sem ismered, Sam. Csak én tudom, mi a legjobb neked, és azon leszek, hogy úgy is tegyél. Érted, Sam? A rendőrség nem fogja bevenni, hogy csak ostoba hencegés volt az egész. Hinni fognak neked. És, ugye, nem akarod, hogy nekik is elmondjam, amit az előbb meséltél?
Clay nem látott kiutat, és csöndben Beára nézett. Elképzelni se tudta, hogy egyszer még ilyen kegyetlen választás elé kerül. Mert biztos, hogy Bea se most, se a jövőben nem fog hinni neki, bárhogy is szeretné meggyőzni, a rendőrség viszont kétségtelenül elhiszi, tönkretéve ezzel a beleölt időt, energiát, sőt magát a gyilkosságot is. Hiszen saját maga vallotta be. Maga véste a falakba, a visszhangos levegőbe, s most már csak a jövendő láthatatlan közönségre vár a vallomás. Ezúttal senki se figyelt, de Bea egyetlen szavára újratárgyalják az ügyet. Bea egyetlen szavára.
Még mindig szótlanul, újra végigmérte Beát, de ezúttal hideg aggyal egy terv kezdett kristályosodni legtitkosabb gondolataiban.
Egy pillanatig Sam Clay valóban nagyon fáradtnak érezte magát. Ezalatt próbaképpen eltűnődött a jövőn. Gondolatban igent mondott Beának, feleségül vette, és már jó ideje együtt élt vele. És látta, hogy milyen élet vár rá. Látta, hogy azok a közönséges, apró szemek folyton figyelik, érezte a könyörtelen harapások nyomát, a zsarnokságot, amely lassan elviselhetetlen lesz, vagy nem is lassan, attól függően, hogy mennyire hajlandó megalázkodni, és tudta, hogy végül teljesen ki lesz szolgáltatva az asszonynak, Andrew Vanderman özvegyének.
Előbb vagy utóbb, gondolta magában, úgyis megölném.
Meg kell ölnie. Ez a fajta élet egy ilyen nővel, nem az, amit Sam Clay a végtelenségig kibírna. És egyszer már bebizonyította, hogy képes úgy ölni, hogy utána megmeneküljön. De mi lesz Andrew Vanderman halálával?
Mert akkor már két ügy terheli a listáját. Egy gyilkosság még elment, kettő már sok. Ha Sam Clay felesége meghal, nyomozni kezdenek utána, függetlenül attól, hogyan halt meg. És akire egyszer a gyanú árnyéka vetült, az a törvény szemében mindig gyanús marad. A törvény Szemében. Elkezdenek visszafelé nyomozni. Visszatérnek ehhez a perchez, amikor itt ült, és a halál gondolatát forgatta a fejében. És visszatérnek az öt perccel ezelőtti eseményekhez, végighallgatják a hencegését, hogy hogyan ölte meg Vandermant.
Egy jó ügyvéd kihúzhatja a csávából. Kijelentheti, hogy egy szó sem igaz az egészből. Azt is mondhatja, hogy mindössze Bea szavaira akart visszavágni valami ostoba dicsekvéssel. És ezzel talán megúszná, de lehet, hogy nem. Egyértelműen csak a gondolatolvasóval bizonyíthatnák, erre viszont nem kényszeríthetik.
De - nem. így nem oldódik meg semmi. Nem ez a kiút számára. Tudta ezt abból is, hogy egyre keservesebben érezte magát. Mindössze egyetlen nagyszerű pillanatig vélhette, hogy felszabadult, amikor bevallotta Beának, és attól kezdve mintha minden lefelé tartana.
De hát egész idő alatt ezért a pillanatért áldozott fel mindent. Nem tudta, mi az, és miért akarja. De felismerte, amikor bekövetkezett. És most újra ez után áhítozott.
Vajon igazán csak ennyit ért volna el - hogy erőtlennek, tehetetlennek érezze magát? De hisz akkor kudarcot vallott. Nem tudni, miért, de furcsa módon csak nehezen értette meg, hogy kudarcot vallott, hogy Vanderman megölése nem hozott választ semmire. Neki soha semmi nem sikerülhetett. Közepes tehetségű, passzív, tehetetlen féreg volt, akit csak Bea tudna kezelni, kordában tartani és elvezetni, végső soron a...
- Mi bajod van, Sam? - aggályoskodott Bea.
- Ugye, te is közepes tehetségűnek tartasz? Soha nem hiszed el, hogy többre is képes lennék? Ugye, azt gondolod, hogy kizárólag véletlenül ölhettem meg Vandermant? Soha nem fogod elhinni, hogy esetleg szembeszálltam...
- Mivel? - kérdezte Bea, miután Clay elhallgatott. Most megint meglepetés csengett Clay hangjában.
- De hiszen nem is volt az szembeszállás - mondta lassan. - Csak lapultam és sompolyogtam. Kijátszottam a törvényt. Sötét szemüveget aggattam egy Szemre, mert féltem tőle. De - nem szálltam szembe vele. Vagyis... vagyis amit valójában be akartam bizonyítani...
Clay felállt. Bea meglepődve, hitetlenkedve nézett rá.
- Sam! Mit csinálsz? - kérdezte rekedt hangon.
- Valamit bebizonyítok - felelte Clay, aztán alamuszi mosoly ült ki az arcára, és Beáról  a mennyezetre nézett. - Most figyelj! - kiáltott a Szem felé, miközben a konyakospalackkal szétzúzta Bea koponyáját.
Benedek Mihály fordítása