Henrich Altov - Meteorok viharában
Fél évvel ezelőtt kaptam meg Zoroh üzeneteit, amelyeket a Tauról küldött.
A felismerhetetlenségig eltorzult közlemények megfejtése nehéz kenyér. Nem maga a munka nehéz, ez a dolgok természetéből adódik. Másvalami a szörnyű. Amikor az ember belevág, nem tudja, mire áldozza éveit. Egy egész életet el lehet fecsérelni néhány szokványos jelentés megfejtésére.
Eleinte ilyen jelentéktelen üzenetnek tartottam a Tauról kapott közleményt. Nem is sejtettem, hogy sok ezer évvel előre beleláthatok a jövőbe.
Zoroh üzenetének nem sokkal kellett volna megelőznie a Földre visszatérő űrhajót. Ennek ellenére a mai napig sem sikerült felfedezni a Taut. Az automatáknak havonta el kellett volna ismételniük a közleményeket - ez az általános szabály. Ezek az üzenetek sem érkeztek meg.
Hétszáznegyven méter sötétszürke és helyenként teljesen fekete szalag, amely fényt kapott a külső összeköttetés szputnyikjának a katasztrófájánál - ez volt minden, amit kézhez kaptam.
Néha úgy vélik, hogy mi, a jelrestaurátorok valami különleges készüléket használunk. Nem, nekünk más fegyverünk van - a türelem és a fantázia. Végtelen türelem és korlátlan fantázia. Megtalálni a szétzilált, alig látható vonalakat, megfejteni összefüggéseiket és helyreállítani a képet - ez munkánk lényege. A festőkhöz és költőkhöz hasonlóan mi is a magányt kedveljük: a fantázia csendet követel. 
Zoroh közleményének a megfejtését a Kozmikus Kapcsolat Bulletinje közli következő számában. A hagyományoknak megfelelően a beszámoló csakis az abszolút bizonyosat tartalmazza, azokat a vonalakat, amelyek alapján még nem lehet elképzelni az egész képet. De ugyancsak a hagyomány jogán kifejthetem hipotézisemet.
Ki ne töprengett volna el azon a kérdésen, hogy ha a kommunizmus az emberiség előtörténete, mi lesz akkor magának a történelemnek a tartalma?
Már a XXI. század első harmadában minden ember megkapta a megfelelő életkörülményeket. A háborúk rég megszűntek. Nyoma sincs a betegségnek és az éhezésnek. Van elegendő lakás. Húsz-harminc éven belül létrehozzuk a komplex kibernetikus termelést, amely majd önműködően fejlődik és tökéletesedik. Eltűnnek a gondok, amelyek ma az emberiség energiáinak 90 százalékát emésztik fel. Mi lesz hát a jövő?
Zoroh közleményének a megfejtése közben sokszor az intuíció segített, a képzelet a saját törvényei szerint kiegészítette a hiányos képet. Talán nem mindenki hiszi el Zoroh felfedezését, amelyet a Wolff 424 csillagrendszerben tett. Egyelőre nincs elég bizonyítékom. És mégis azt állítom: a jövő értelmezése terén nem volt még ilyen fontos felfedezés.
1
Zoroh előtt senki sem járt a Wolff 424-en. Úgy vélekedtek, hogy tudományos szempontból haszontalan lenne egy ilyen kirándulás. Valóban, a 424-es érdektelen objektum. Két parányi csillag, jellegzetes vöröstörpék, ezt a csillagosztályt alaposan kifürkészték a Centaurus Proximus irányába végzett első repülések alkalmával. A számítások sokszor és megbízhatóan kimutatták, hogy a Wolff 424 rendszerében nem lehetségesek állandó bolygópályák. Fél évszázadig a 424-es kívül esett a kozmikus útvonalakon. Aztán Bouchard a kettős kvantumlokátorral felfedezett egy bolygót a 424-es rendszerben, így született meg "Bouchard paradoxona": a bolygó (Bouchard Chimérának nevezte el) tilos körpályán mozgott.
Zoroh közönséges felderítő útra indult, az ilyen esetekben szokásos programmal. Valójában a fő cél Bouchard paradoxonának a megoldása volt. Zoroh egyedül vágott neki az útnak: a cél távol esett, kiegészítő felszerelésre volt szükség - navigációs és más tudományos műszerekre -, és a kabin biológiai védelmét is meg kellett erősíteni.
Nehéz volna megmondani, a Tau parancsnokául miért Zorohot nevezték ki. Egy speciális gép döntött így, amely az űrhajók személyzetének a kiválogatását végezte. A gép megkapta az űrrepülés programját, kidolgozta a pszichofiziológiai kísérletek rendszerét, és kiszemelte azt, aki a program megvalósítására a legalkalmasabb. Ma már szinte lehetetlen megállapítani, a gép miért éppen Zorohot részesítette előnyben. Egyébként ez akkor is rejtély volt. A többi asztronauta alig tudott összeszedni 110-120 pontot az ezerből, Zoroh pedig 937-et kapott. Furcsa módon Zoroh fiatal volt és tapasztalatlan. Megőrizték a megismételt vizsgálatok szalagjait is: a gép másodszor is 937 pontot ítélt Zorohnak.
Az út (az űrhajóidő szerint) majdnem három évig tartott. A Földön tizenöt év telt el, de a kozmikus kapcsolat csupán egyhangú és rövid jelekre szorítkozott: minden rendben van. Zoroh takarékoskodott az energiával. Az első üzenetet, amelyet megfejtettem, akkor küldte, amikor a Tau elérte a 424-est.
A 424-esben valóban ott volt a bolygó, amely elméletileg elképzelhetetlen, tilos pályán keringett az egyik vörös nap körül. Restauráltam a Tau felvételeit a Chiméráról. A tizenegy összefüggő felvétel alapján sejteni lehetett, mi keltette fel Zoroh érdeklődését. A bolygó egyenlítőjén, egy kiterjedt hegyvidék középső részén, egy Kör látszott. Zoroh akkor még nem tudta, mi ez. Csak megfigyelte a Kört, ezt a több mint ezer kilométer átmérőjű sötét területet. Az éjszakák a Chimérán feleannyiak, mint nálunk, de az éjszaka és nappal gyors váltakozása nem jelentkezett a Kör hőmérsékletén. Állandóan plusz 24 fok maradt. Egyébként nem ez volt a fontos: maga a Kör létezése számított rejtélynek.
A Chiméra röppályája túl közel halad el a vörös nap mellett, és a nehézkedés rendkívül heves dagályokat idéz elő a bolygón. Amennyire a fényképekről meg lehetett ítélni, tenger (legalábbis nagy felületű) nincs. A dagályok kőhullámokat keltettek.
A kőviharok bolygója volt a Chiméra. Napjában kétszer zúgott el a Chimérán a dagály, rettenetes föld-, jobban mondva chimérarengéseket okozva. Természetesen nem az elnevezés a fontos, de ezek a kőviharok annyival erősebbek voltak a legpusztítóbb földrengéseknél, mint amennyivel a hurrikán erősebb a lágy szellőnél. A viharok erősségét földi skála szerint csak háromjegyű számmal lehetett kifejezni. És ami a legfontosabb, ezek a kőviharok szörnyű pontossággal szabályosan ismétlődtek minden hat órában. A viharok közti kurta szüneteket csak feltételesen lehet csendesnek nevezni. Dörgött a két pólus között elterülő ezer meg ezer vulkán. A völgyekben lávafolyamok hömpölyögtek, utat törve maguknak a hegyláncokon keresztül. Fortyogtak az iszaptavak - nem, nem is tavak voltak ezek (ismét nem találó kifejezés ez), hanem zubogó iszaptengerek és -óceánok.
Két-három nap alatt minden megváltozott a bolygón. Minden, kivéve a Kört. Úgy látszott, a viharok kikerülik.
Semmi sem hatolt be területére: sem a tüzes lávahullámok, sem a vulkánok füstje, sem a kőviharok porfelhője.
Bizonyos vagyok benne, hogy Zoroh nyomban eltalálta: idegen értelemmel találkozott. Ezt a találkozást várta mindenki, mióta az ember kilépett a kozmoszba. De nem sejtettük, hogy ilyen lesz.
Lent idegen élet terült el, és Zoroh vizsgálta ezt az életet. Nem sietett. Körülbelül kétszáz óra múlva kezdte előkészíteni a leszálló siklórepülőgépeket. Három gépet szerelt össze, a maga korában elterjedt és elég tökéletes robotpilótával és automata felderítővel. Az első sikló a Kör középpontja felé indult, majd váratlanul visszafordult, letért pályájáról, és bele veszett a felhők fekete káoszába.
Zoroh a második siklót is kiküldte felderítő útra. Most már ő maga programozta be a repülést. A leszállás helyéül különös helyet választott ki: a Körhöz közel fekvő, igen magas hegycsúcsot. A leszállás valószínűleg sikerült, és az automatáknak is sikerült valamit közölni a Tauval (egyébként nehéz megmagyarázni, miért cselekedett a továbbiakban Zoroh olyan bizonyossággal). Ám tizenhét perccel a leszállás után felhangzott a vészjelzés, és a kapcsolat megszakadt.
Úgy látszik, Zoroh csak erre várt. Nyomban nekikészülődött a leszállásnak.
Az utolsó siklón indult útnak, álló pályán hagyva a Taut, úgy, hogy az űrhajó pontosan a leszállás fölött lebegett.
2
Az első képeket rögtön a leszállás után készítette. A szalagnak ez a része maradt leginkább sértetlen. A teleobjektívvel felszerelt felvevőgép automatikusan minden negyven másodpercben bekapcsolódott, és továbbította a képet a Taura. A ködös égen szétfolyó vörös nap gyorsan haladt a látóhatár felé. Ott, a látóhatáron túl kell lennie a Körnek. A felvételeken nem látni. De jól kivehetőek a hegyek. A sziklás hegycsúcs parányi fennsíkján készültek a képek: innen zuhant a szakadékba a második sikló. A hegyek dühöngő óceánra hasonlítanak: mintha valaki százszorosára, ezerszeresére növelte volna a hurrikán kavarta óceán hullámait, és aztán, amikor már elérték legnagyobb erejüket, egy pillanat alatt kővé dermesztette volna őket. A kőhullámok tetejét tajtékfehér hó borította.
Három felvétel reflektorfényben, szürkületkor készült. Zoroh dolgozott: kozmikus leszállóhelyét előkészítette a kőviharra.
Alapjában véve semmit sem tudok Zoroh jelleméről. Általában a fiatal űrhajósok egyéni különbségei gyakorlatilag nem mutatkoznak viselkedésükön a szokásos körülmények között. A jellemformálódás a kozmoszban történik. Zoroh tevékenységét kutatva, csak hozzávetőlegesen tudom megmagyarázni, miért járt el így, s nem másképpen.
Például miért maradt ezen a leszállóhelyen?
Aligha kell bizonyítanom, hogy Zoroh a józan ész ellen cselekedett. Semmiféle szükség nem volt arra, hogy az expedíció sikerét kockáztassa: a sikló átrepülhetett volna egy másik helyre, vagy visszatérhetett volna a Taura. A hegycsúcson maradva Zoroh semmit sem nyert. Szinte szándékosan kereste a hallatlan veszélyt. Miért?
A felvételeken jól látni, mi is az a kővihar.
A vihar kezdete előtt vagy tíz perccel a hegyekben íbolyaszínű tüzek gyúlnak. A bolygó kérge még ellenáll a dagály lökéseinek, és feltöltődik elektromossággal, a sziklák hegyes csúcsai pedig hideg kékes, ibolyaszínű lángba burkolóznak. A láng hamar fellobban: az árnyak visszahúzódnak, lefelé vonulnak. A nagyon távoli csúcsok is láthatóvá válnak. És amikor a kékes, ibolyaszínű lángolás a legjobban izzik, a dagály odébbtolja a hegyeket. A felvétel ezt a pillanatot kapta el, a hegyek bozontosnak, szétfolyónak látszanak: csillagos ég és bozontos, felborzolódó hegyek...
A kőóceán megrendült, mozgásba lendült. A sziklák elveszítették szilárdságukat: a kemény kő, természete ellenére, mozgékony lett. Át lehet hajózni a viharos tengeren, le lehet küzdeni a napperzselte sivatagot, mindenen át lehet hatolni, csak ezeken a dühöngő kőhullámokon nem.
Óriási szirtek omlottak alá, mintha valaki alul elfűrészelte volna őket. Egymásnak ütközve szétporladtak a sziklák, és a sűrű, fekete por pillanatok alatt felcsapott a leszállóhelyig, ahol csodával határos módon megmaradt a sikló.
A kővihar szaggatta hegyek alól lángpatakok csaptak fel. A fényszórók vékony sugarai beleveszték a tűz és füst káoszába. Aztán áthatolhatatlan falként emelkedett fel a kőpor, és a teleobjektívvel felszerelt kamera, miután továbbította az utolsó képet a Taunak, befejezte a felvételt.
A vihar több mint egy óráig tartott. Amikor véget ért, és a por is kezdett leülepedni, az automaták újabb felvételeket készítettek. Zoroh nagy teljesítményű kvantumgenerátorokat szerelt a megvilágító rakétákra, de a képek rosszul sikerültek. Mint már előbb is, körös-körül kihűlt hullámokhoz hasonlító hegyek. De ezek már más hullámok voltak: a kőhurrikán eltörölte a Chiméra felszínéről a Himalájához mérhető hegységet, és újabb füstölgő hegyláncokat emelt a magasba. Csupán néhány hatalmas csúcs maradt épen. Ormaik magányosan meredtek a porfelhők fölé.
3
Mégis mi késztette Zorohot arra, hogy ott maradjon a parányi fennsíkon?
Hiába próbáltam megválaszolni ezt a kérdést, amíg rá nem döbbentem: először mást kell kiderítenem, és valahogy magyarázatot kell kapnom arra, hogy a gép miért éppen Zorohot jelölte ki a Tau parancsnokául.
Ezeket a gépeket már régen nem használják, így nem sikerült megtalálnom részletes leírásukat. Nem tudom bebizonyítani elméletem helyességét. Nem baj, hadd legyen ez csak egyszerű feltételezés, nem több.
Így hát véleményem szerint az út programjának legfontosabb jellegzetessége az volt, hogy lehetségesnek látszott a magas fejlettségű idegen élettel való találkozás. A Chiméra szokatlan keringési pályája már az indulás előtt azt sugallta, hogy számolni kell ezzel a lehetőséggel. A választást pedig az jellemezte, hogy Zoroh volt a legfiatalabb jelölt. Bizonyos vagyok benne, hogy a gép - ha lehetősége nyílt volna - még fiatalabb űrhajóst választ ki.
A gép úgy vélekedett, hogy ha idegen és sokkal fejlettebb civilizációval találkozunk, az emberiséget nagyon fiatal embernek kell képviselnie. És van ebben valami sajátos logika. A két civilizáció közti színvonalkülönbség oly jelentős lehet, hogy egyáltalán nem játszik szerepet, ha valamivel több vagy kevesebb tapasztalata és tudása van az űrhajósnak.
De ismétlem, nem szándékozom megokolni a gép választását. Számomra egészen másvalamí fontos. Ha Zoroh legfontosabb tulajdonsága jelen esetben a fiatalság, akkor sok minden érthetőbb.
Az első két siklórepülőgép elpusztult. Ha Zoroh helyén tapasztalt, vén róka ül, megduplázza az óvatosságot. Zorohnak a bátorsága duplázódott meg - fiatal volt. Az ilyen merészséget semmi nem menti, nincs értelme, hacsak... hacsak nem tételezzük fel, hogy valaki olyan szemléli az egészet, aki még soha nem látott embert. Ez a valaki nem félt a kővihartól. Zoroh sem akart meghátrálni előle. Gyerekség! Ám Zoroh voltaképpen gyerek volt.
Azon a kurta éjszakán, ott, az idegen bolygón, Zoroh nagyon nehéz helyzetben volt. Az űrhajózás nem ismer hasonló eseteket: a bolygók meghódítását rendszerint megelőzi a rendszeres és csoportos felderítés. Zoroh egyedül volt. Az űrhajón töltött három év szintén egyedüllét volt, de teljesen más természetű. Az űrhajó szűk és lakályos, úgy tetszik, hogy falain kívül csak üresség van. A végtelen távolban hunyorgó csillagokat csak az ész érzékeli, a szív nem. Az űrkabinnak megvannak a maga méretei: a nagy ember az erős és engedelmes gépek környezetében, és valahol ott a figyelő képernyők mélyén a parányi világok... Még a leereszkedés előtt egy órával is Zoroh egyetlen pillantással átfoghatta a bolygót. És amikor leszállt a fennsíkra, és kinyitotta az űrhajó ajtaját, minden megváltozott. Más méreteket öltött a világ, és ezekben a méretekben az ember mákszemnyi lett, szinte elveszett az óriási hegyek közt. Később pedig, mintha csak a világ új méreteit akarná igazolni, megkezdődött a kővihar.
A Zorohot kiválasztó gépet emberek építették. Érthető, hogy egy ilyen gép egyenlőségi jelet tesz a fiatalság és a bátorság közé. Más dolgot szeretnék hangsúlyozni: a gép, úgy látszik, valamivel többet értett bátorságon, mint a félelem legyőzését a veszély idején. Szörnyű, ha leomlanak a hegyek, de százszor szörnyűbb, ha megingathatatlannak tetsző, megszokott elképzelések omlanak le. A gép (most egészen bizonyos vagyok ebben) figyelembe vette, hogy az ilyen megrázkódtatás elkerülhetetlen, ha idegen civilizációval találkozunk. Éppen ezért választotta ki a legfiatalabb űrhajóst. Számított valami más nagyságrendű, más minőségű bátorságára, és Zoroh valóban kiszámíthatatlan vakmerő lépéssel kezdte munkáját.
Nem akarok senkit meggyőzni: ez csupán munkahipotézis. És őszintén szólva, örülök, hogy a Találkozás (megszoktam, hogy ezt az eseményt ezzel az egy szóval jelöljem) így kezdődött. Jobb, ha az, aki először találkozik emberrel, a bátorságát látja, és nem az óvatosságát.
4
Zoroh közleményének a megfejtése közben sokat gondoltam a Találkozásra. A jelrestaurálás egész stratégiája arra alapult, hogy először azt kell megérteni, hogyan folyt le a Találkozás.
A szokástól eltérően nem folyamodtam a gépek kiválogatta információkhoz. Mindent elolvastam, amit valaha írtak a feltételezett Találkozásról. Tudományos fantasztikum, hipotézisek, vitabeszámolók, asztrobiológusok elmefuttatásai - mindent elolvastam, pedig sok időbe tellett. Nem emlékszem már, mikor történt, de a tények és cáfolatok, találgatások és újabb találgatások halmazában kezdett kibontakozni valamiféle rendszer. Most már elég pontosan meg tudom fogalmazni elképzelésemet: a Találkozásról való elképzelések annál közelebb járnak az igazsághoz, minél jobban eltávolodunk a geocentrikus szemlélettől.
Valamikor a Földet képzelték a világmindenség közepének, és az embert tartották az egyetlen értelmes lénynek - ekkor a Találkozásnak még a problémája sem létezett. A fejlődés során az emberek ráébredtek, mi az igazi helye a Földnek a végtelen univerzumban. Ám ilyen a gondolkodás tehetetlensége: még most is azt képzeljük, hogy hozzánk kell iderepülni, minket kell keresni, mifelénk kell irányozni a jelzéseket... Jól tudjuk, hogy a Föld nem a világ közepe. És mégis, ha nem is fő-, de egyenlő szerepet akarunk magunknak biztosítani (és ez a gondolkodás tehetetlensége). Erre épül minden hipotézis. Eszményképünk a rádió- vagy optikai kapcsolattal összekötött világok Nagy Gyűrűje. Erre alapozzuk terveinket az OZMA első rádiókutatásaitól kezdve egészen a Merkúron épített nagy Napsugárzóig.
Miért nem sikerült felfognunk más civilizációk jelzéseit? A legtermészetesebb felelet: mert nincsenek ilyen jelzések. Civilizáció van, lehetőségük is van, hogy jelzéseket küldjenek, de mással vannak elfoglalva. Ezt a felettébb egyszerű gondolatot újra meg újra elfojtják a geocentrikus szemlélet maradványai: minthogy mi keresünk, és erre összpontosítjuk minden erőfeszítésünket, tehát minket is keresnek.
A vöröses színű, fakó nap már a látóhatár fölé emelkedett, amikor Zoroh leszállt a siklóval a Kör határán egy kis halmon. A határt világosan ki lehetett venni a helyreállított képeken. A határ mentén barna füst gomolyog: valami ismeretlen erő nem engedi a Kör közelébe. Zoroh két elképesztő felvételt csinált: a keskeny lávapatak elér a határig, élesen elfordul, és visszafelé folyik, alulról felfelé.
A Körnek áthatolhatatlan határai voltak, ennek ellenére Zoroh egyáltalán nem kételkedett benne, hogy őt átereszti: a siklóra kerekes futómű volt felszerelve, ennek segítségével kellett volna a Kör sima felületén haladni. Úgy tetszik, helyes lett volna előbb kipróbálni, odamenni a Körhöz, és átlépni a határon. Ha a sikló nekiütközik a Kör láthatatlan falának, ez katasztrófához vezetett volna. De Zoroh beült a siklóba, és a gép lassan (a kerekek minduntalan belesüppedtek a hamuba) elindult a Kör felé.
A felvevőgépet Zoroh a határnál hagyta. Nem elővigyázatosságból, hanem hogy az mintegy külső szemlélőként rögzítse a Körbe való behatolást. A felvételek erősen megrongálódtak, de azért azt ki lehet venni, amint a súlyos sikló imbolyogva lesiklik a dombról.
Akadálytalanul, sőt szinte diadalmasan szelte át a határt. Aztán Zoroh megállította a gépet, és visszatért a felvevőért. Felerősítette a sikló szárnya alá, és az attól fogva öt másodperces időközönként felvételeket készített.
A Kör lehetett volna valamilyen természetes képződmény. Kezdetben nem zártam ki ezt a lehetőséget. De amikor a Körön belül készített első felvételeket is áttanulmányoztam, rádöbbentem, hogy a Kör bonyolult gépezet, amelyet egy igen fejlett civilizáció alkotott.
Egyébként Zoroh egyetlen egyszer sem beszél "gépről". Kőviharok Kikötőjének nevezi. És nyomban megmagyarázza, hogy ez holmi üvegplatóra hasonlít. Mellékesen, nagyon mellékesen említi ezt Zoroh. A képeken úgy tetszik, a Kőviharok Kikötője fémből van. Az egyik felvételt sikerült majdnem teljesen restaurálni: a látóhatárig terjed az ideálisan sima felület, és bágyadtan csillog a vörös nap ferde sugaraiban. Zoroh mégis azt mondja, hogy a Kikötő felülete áttetsző. Ott, a zöldes mélységben, valami állandóan változtatta a helyét, kísérteties, elsuhanó árnyak lobbantak fel és hunytak ki.
A sikló majdnem ötven óráig (a Chimérán ez öt nap) maradt a Kikötő határánál. Itt nem volt "chimérarengés", és Zoroh nyilvánvalóan csak a Találkozásra gondolt. Arra, ami a Kikötő területén kívül történt, ügyet sem vetett. Nem vontatta félre a siklót sem, amikor a hegyekről kő- és hamulavina zúdult alá, eltiporva minden útjában álló akadályt. A lavina egészen a határig gördült. A kétszázméteres, sistergő hullám majdnem függőlegesen felágaskodott, és egy szempillantás alatt megdermedt, megállította a láthatatlan akadály.
Ötven óra múlva Zoroh elindult a Kikötő belseje felé. A gép egyre növekvő sebességgel száguldott a tükörsima felületen.
Zoroh az "észtársakat" kereste.
Megjegyzendő részlet: a felvevőt irányító automata Zorohnál előbb megértette, hogy értelmetlen a rohanás. A kamera a szárny alatt volt, és eleinte minden három percben lépett működésbe. Az automata fokozatosan növelte a szünetet a felvételek közt, majd végképp beszüntette működését.
5
A Tau közleményét, a hétszáznegyven méter elfeketedett filmszalagot a szokásos restaurációs folyamatok után kaptam meg. Ha nagyjából is, de már akkor el lehetett igazodni egyes képeken. Rosszabb volt a helyzet a hanggal - a közlemény legértékesebb részével. (A képek többségét automata készítette, de a hangszalag magának Zorohnak a beszédét őrizte meg.) Csakhamar kimerítettük a még rendelkezésünkre álló restaurálási lehetőségeket is. Újra meg újra végig kellett hallgatnom a szalagot. Rendkívül egyhangú munka: a szalag csak forog - bugás, recsegés, fütty... Az ember variálja a sebességet, a hangerőt, kiigazítja a hangszínt, hangszűrőt alkalmaz, és a zaj sűrű függönye mögül végre áttör a szó. Egyetlen szó, amely többnyire hasznavehetetlen... És mégis meg kell fejteni találomra tucatnyi, száz meg száz szót. Végül is az ember megtalálja a kulcsszavakat, és kikombinálja, mi lehet előttük és utánuk. Feltételezett mondatok születnek - mint gyakran megszakadó, ritka pontozott vonal - a szalag egész hosszúságában.
A munka csendet igényelt. Hetekig csendben éltem, amely fokozatosan élesítette a hallásomat. Átköltöztem a Bajkál mellé, egy elhagyatott külszíni kőbánya mélyén berendezett kis laboratóriumba. Itt a kilométernyi mélységben majdnem abszolút csend uralkodott.
A kőbánya ezüstös fűvel benőtt teraszai meredeken emelkedtek a magasba, és a napkorong csak délben jelent meg rövid időre, valahol a mérhetetlen magasságban. A hely vad volt és sajátságosán érdekes. A kőbányászást mintegy negyven évvel ezelőtt szüntették meg. Azután sokáig itt kísérleteztek az új földalattjáró gépekkel. A teraszok függőleges falaiban felfelé húzódó lyukak fekete üregei tátongtak, és a bányarobbantások hasogatta fenekén, a szétdarabolt kövek között, ócska gépek súlyos roncsai hevertek.
Szinte nem is tudom, mi az a földalattjáró gép. Ma már ilyesmire nincs szükség, vannak neutrinoanalizátorok, amelyek könnyedén átvilágítják a bolygót. Nem is igyekeztem kiigazodni ezen, csak mentem és figyeltem, néha nagy nehezen bepréseltem magamat a parányi kabinokba, elriasztva a mezei egereket és fakúszókat.
Vagy kétszáz méterre a laboratóriumtól, egy mély tölcsérből, egy földalattjáró fémkarjai nyúltak ki. A gépet nem lehetett látni, a föld alatt maradt. Csak a hajlékony manipulátorok jutottak a felszínre, szűk utat vágva maguknak. Aztán ott a földalattjáró nyolc karja megmerevedett, utolsó erőfeszítésükben felfelé nyújtózkodtak, s mindörökre belemarkoltak a kövekbe.
Éjjelente a bánya felett, szinte a védőkorlát vörös jelzőfényeit súrolva, sietősen repültek tova a fehéres felhők. Valahol a szomszédságban húzódott egy meteorológiai útvonal, amelyen a fellegeket a mongol sztyeppék felé terelték. Szél kóborolt a rések között, és némán behordta a bánya aljára a sztyeppéi fű és lekaszált széna nedves illatát.
Hamar megszoktam a csendet. A negyedik nap először kaptam el egy többször ismétlődő mondatot. Eleinte nem is próbáltam megérteni a szótöredékeket, úgy hallgattam az egészet, mint valami zenét. Még nem fejtettem meg ezt az ismétlődő mondatot, de tudtam: Zoroh valami rendkívül fontos dologról beszél.
A sikló sokáig állt a Kőviharok Kikötője középső részén. Azután Zoroh a határhoz ment, és annak mentén megtett vagy kétszáz kilométert. A sikló lassan haladt a durván csiszolt oszlopokra emlékeztető barna sziklák palánkja mentén, öt-hat óra múlva a sikló (változatlan lassúsággal) visszafelé indult a Kikötő közepe felé.
A képekről ítélve semmi nem történt. De Zoroh makacsul ismételt egy és ugyanazon közleményt.
Most már nehéz kideríteni, hogyan is ötlött az eszembe a megoldás. Egyik éjszaka a felhők széthúzódtak, szétfoszlottak, és a bánya fölött megjelent a csillagos égbolt. A védőkorlát árbocának tetején levő vörös jelzőfények éles vonala egyszeriben összeolvadt a csillagokkal. És úgy rémlik, akkor hallottam meg a szót: vörös eltolódás.
Az idegen civilizáció alkotta Kőviharok Kikötője a Galaxis tágulását akadályozta meg.
Ha jól értettem Zoroh üzenetét, sok ilyen gépezet működött. Galaxisunk különböző pontjain helyezték el őket, és egyetlen rendszert alkottak. A rendszer teljesítménye fokozatosan nőtt, és az elkövetkező időkben a szomszédos galaxisoktól való távolodást fel kell majd váltania a közeledésnek.
Ilyen volt az Értelem, amellyel az ember találkozott a kozmoszban.
6
Most már világosan látom az asztrobiológusok tévedését. Ők a következőképpen okoskodtak:
Az élet keletkezéséhez az szükséges, hogy a bolygó tömege ne legyen túlságosan nagy, és ne legyen túlságosan kicsi. A bolygónak nem szabad túl közel lennie a napjához, de ne is legyen tőle túl távol. A napnak sok-sok milliárd év folyamán körülbelül állandó mennyiségű energiát kell kisugároznia: nem túl sokat, nem túl keveset... Az efféle megszorítások megszaporodása következtében a minimálisra csökkent annak a valószínűsége, hogy a Föld közelében lakott bolygót találnak. Lehet- e csodálkozni azon, hogy egyetlen probléma került előtérbe: hogyan létesítsenek kapcsolatot velük?
Az élet keletkezéséhez és kifejlődéséhez valóban a feltételek meghatározott láncolata szükséges. De amikor az élőlények értelmessé válnak, fokozatosan megszűnnek függni a külső körülményektől. Megváltoztatják ezeket a feltételeket, irányítják őket, mindenekelőtt a saját planétájukon, aztán pedig kozmikus méretekben.
Naprendszerünkben a feltételek összessége csak a Földön volt meg, de most már lakható a Hold, a Merkúr, a Vénusz, a Mars és a nagy bolygók holdjai.
A kozmoszba való kilépés elkerülhetetlen következménye a találkozás egy magasrendű civilizációval. Hangsúlyozom, nem általában egy idegen civilizációval, hanem olyannal, amely mérhetetlenül megelőzött minket.
Annak a valószínűsége, hogy a fejlődés elején levő élettel találkozzunk, valóban rendkívül csekély, itt helytálló az asztrobiológusok logikája és számítása. Ám a magasrendű civilizációk számára a kozmoszban nincs alkalmatlan életfeltétel. Az ilyen civilizáció meghódítja a kozmoszt, és mindenütt képes megvetni a lábát, bármilyen körülmények között. Csupán azok a planéták alkalmatlanok, amelyeknek - a körülmények szerencsés találkozása folytán - már fejlődik a saját élete. Ezeket a planétákat nem alakíthatják át, és az egyik életforma számára kedvező életfeltételek majdnem mindig alkalmatlanok a másik forma számára.
És még egy körülmény.
A kozmoszban terjeszkedő civilizáció frontja előtt messze elöl járnak technikai eszközei. Velük, a gépekkel kell mindenekelőtt találkoznunk az idegen világ határain.
Képzeljék el, hogy az óceán közepén levő magányos sziget lakói elhatározzák, hogy felveszik a kapcsolatot idegen országokkal. A talpalatnyi földön felnövő szigetlakók úgy képzelik, hogy az egész világ óceánból és szétszórt szigetekből áll, amelyek éppoly parányiak, mint az ő szigetük. És elérkeznek egy hatalmas földrész partjához. A part kopár, és ameddig a szem ellát, sehol egy élőlény. Csak egy torony magasodik a parton, amelynek kerek ablakában egyenlő időközökben felvillan és elalszik a fény. A szigetlakók nem tudják, hogy ez automatikus világítótorony. Makacsul keresik az embereket, és csak lassan ébrednek rá, hogy ennek a hatalmas szigetnek a lakói valahol a parttól nagyon messze élnek, ott, a magas, nagyon magas hegyeken túl.
Zoroh a Földhöz hasonló szigetecskét kereste. Vagy a naprendszer bolygócsaládjához hasonló szigetvilágot, így vélekedtünk mindnyájan, nemcsak ő egyedül. Például gondosan kidolgoztuk a nyelvi kapcsolat részleteit, mert nyugtalanított, hogyan beszélünk majd a Találkozáskor. Pedig ez a probléma egész egyszerűen nem is létezik. Annak a civilizációnak, amellyel találkozni fogunk, már régen megvannak a kölcsönös kapcsolatokat biztosító eszközei. Összehasonlíthatatlanul fontosabb másvalami: mit mondunk azoknak, akik nálunk ezerszer, milliószor nagyobb utat tettek meg?
Erről elég keveset gondolkodtunk.
Talán itt is a Nagy Gyűrű elmélete hatott, ez az igen hatásos elmélet, amely filozófiai lényegét tekintve mégis csak geocentrikus. Tegyük fel, létrejön a Nagy Gyűrű. Mit nyerünk vele? Minden üzenet tíz, száz, esetleg ezer évig halad majd. A kapcsolatok felvétele, ha elfogadjuk a Nagy Gyűrű elméletét, semmit nem változtat a helyzeten: mindenki változatlanul ott marad a „szigetecskéjén". Nem véletlen, hogy a regényben, amely először felvetette a Nagy Gyűrű eszméjét, az élet a Földön változatlanul folyt tovább, és a Gyűrűbe kerülő üzenetek gyakorlatilag egyáltalán nem hatottak változatlanul izolált életünkre.
Egyébként, amikor mi, a világmindenség parányi szigetének a lakói, először kötünk ki a hatalmas kontinens partján, az izoláltság egyszer s mindenkorra megszűnik. És nem lesz fontosabb kérdés annál, hogy milyen helyet foglalunk el mi, emberek, ebben a nagy és számunkra új világban.
7
A Találkozás problémájával így vagy úgy kapcsolatban levő könyvek áttanulmányozása közben egyszer a következő sorokat írtam ki: "És itt elérkezünk a komoly kérdéshez: megfigyelhetünk-e a világmindenségben »természetfeletti« jelenségeket (azaz olyanokat, amelyek nem engedelmeskednek az élettelen anyag törvényeinek)? Erre a kérdésre egyelőre nem adhatunk választ... Egyébként elképzelhető, hogy végtelen fejlődése közben az értelmes élet galaktikus méretekben is megnyilvánul."
Miféle "megnyilvánulásra" gondolnak? Vajon a világmindenség szerkezetében nincsenek olyan anomáliák, amelyeket mindennél természetesebben az Értelem alkotó tevékenysége magyaráz meg? Nem várhatjuk, hogy "megnyilvánulásként" az égen kigyullad a felirat: "Kérem, szíveskedjenek idefigyelni..."
Ha jól értettem Zorohot, a fejlett civilizációk ereje akkora, hogy képesek még a szomszédos galaxisok mozgásába is beavatkozni. De hiszen akkor a saját Galaxisunkon belül különösen erősen kell megnyilvánulnia az Értelem tevékenységének.
Itt elfogytak az adatok, amelyeket a Tauról érkezett üzenetből megfejtettem. Tovább már magamnak kellett kutatnom.
Nem kutatnom, nem jó szó ez. Az a gondolat, hogy magának a Galaxisnak a szerkezetében kell vizsgálni az értelmes átrendezés nyomait, rögtön egész sereg tényt vonzott magához.
A Galaxis tanulmányozása közben már régen felfedezték, hogy kétfajta csillaghalmaz van: gömb- és nyílthalmaz. Azt is tudtuk, hogy a Galaxis középpontjában nagy gömbhalmaz helyezkedik el, amelyet más gömbhalmazok vesznek körül. De vajon milyen erő csoportosítja így a csillagokat? Milyen erő kényszeríti a gömbhalmazokat, hogy a Galaxis középpontja körül tömörüljenek? Megpróbáltunk válaszolni ezekre a kérdésekre, és különféle, időnként rendkívül bonyolult és finom faktorokat is figyelembe vettünk. Csupán egyetlen tényezőt hagytunk figyelmen kívül: az Értelem alkotó erejét.
Furcsa például, miért nem figyeltünk fel arra, hogy a mi Napunkhoz hasonlatos törpecsillagok éppen a gömbhalmazokban koncentrálódnak. Már ez az egy körülmény is megkülönbözteti a gömbhalmazokat a természetes nyílt halmazoktól, amelyeket bolygó nélküli óriás csillagok alkotnak.
Egyébként a gömbhalmazok mesterséges keletkezésének az elvéhez más úton is el lehet jutni.
Tételezzük fel, hogy egy fejlett civilizáció rádió- (vagy optikai) kapcsolatot létesít a más csillagok közelében létrejött civilizációkkal. És mi következik ezután? Üzenetváltások? És ezer év múlva is csak üzenetváltások, és millió év múlva is csak üzenetváltások, és milliárd év múlva is csak üzenetváltások?
Az ember álmát tükröző fantasztikum azt mondta: a fény sebességét felülmúló sebességgel kell száguldanunk. Vagy pedig fel kell használnunk a tér ma még ismeretlen tulajdonságát, hogy a tér egyik pontjáról "közvetlenül" át lehessen jutni a tér másik pontjára. Nos, a fantázia helyesen látta meg a végső célt, de nem tudta (nem is volt kötelessége) megtalálni a helyes eszközöket.
Bármilyen sebességű űrrepülésnél az emberiség egésze kozmikus izoláltságban marad. Talán éppen ezért lengi át bizonyos pesszimizmus a kozmoszról szóló legoptimistább elbeszéléseket is.
Az óriási csillagközi távolságok és a véges fénysebesség semmivé zúzza a Nagy Gyűrű elméletét. Az emberiség fejlődésének története és logikája, az emberi gondolkodás egész felépítése (mondhatnám, létezésünk stílusa) más megoldást sugall: nem számít, ha nehéz és hosszú úton, de véglegesen le lehet győzni a távolságokat és közelíteni a civilizációkat egymáshoz.
Csupán néhány ezer év kellett ahhoz, hogy a bronzbaltától eljussunk az űrhajókig. Kétszáz vagy ezer év múlva egészen biztosan irányítjuk majd a Nap mozgását is.
Nem társalogni kell "szigetecskénken" üldögélve, hanem hatalmas csillagvárosokba kell egyesülnünk - ez az egyetlen lehetőség. Aztán a gömbhalmazokat, ezeket a csillagvárosokat a Galaxis középpontja felé kell irányítani, hogy egyesült erővel lássunk hozzá a feladatok feladatához: a mérhetetlen távolságokra levő galaxisok közelítéséhez.
8
Kis időre megfeledkeztem Zorohról. Elfelejtettem, hogy ott, a Chimérán, valahol a hatalmas Kőviharok Kikötője közepén, ott áll a kis sikló. A megszokott séma szerint Zorohnak vissza kellett volna térnie az űrhajóra, hogy visszarepüljön a Földre. Még nem ébredtem rá, hogy a Találkozás újfajta gondolkozásmódra tanította Zorohot - amely szerint majd nemsokára nekünk is, mindnyájunknak gondolkodnunk kell.
Elképesztett a felfedezés, nem találtam a helyemet a laboratóriumban. Felmásztam a bánya teraszára, kimentem a felszínre, a sztyeppre. Bénítóan süvített a szél, és a nyáron kiégett, barna fű fölött jéghegyre emlékeztető, sima felhők úsztak. Időnként úgy rémlett, hogy a Föld, az egész Föld száguld át ezeken a végtelen felhőkön.
Lázasan habzsoltam a könyveket, mit mond az asztronómia a Galaxis szerkezetéről. Sok minden az én hipotézisemet bizonyította. Mindenekelőtt a gömbhalmazok meglepő rendezettsége (nehéz más szót találni erre). A csillagok világából - ebből a kolosszális, szinte katasztrofális változásokkal teli és terhes, dinamikus világból - a gömbhalmazok élesen kiválnak tartósságukkal. Régóta léteznek, nagyon régen, és nem is mutatnak semmi hajlandóságot a szétesésre. Éppen ott, a gömbhalmazokban, a régi csillagok bolygóin kell keresnünk a magasrendű civilizációkat.
A gömbhalmazokban nincsenek óriás csillagok, kozmikus gáz- és porködök. Miért? Most már tudtam a magától értetődő választ. Élettől idegen, vagy annak fejlődését zavaró objektumok nem lehetnek a gömbhalmazokban, mint ahogy nem szoktak a városon belül lenni vulkánok, mocsarak vagy sivatagok.
Ám akadtak a hipotézist cáfoló érvek is. Ha az Értelem a Galaxis főépítésze, akkor mindenütt (nemcsak a gömbhalmazokban) meg kellene világosan nyilvánulnia az átrendezés eredményének.
Ezen töprengtem, és csábító kísérlet ötlött az eszembe. Tegyük fel, a fény sebessége egy évszázad alatt mindössze egy kilométer. Milyennek látja akkor Moszkvát az az ember, aki mondjuk a Lenin hegyen áll? A közeli épületek megtartják szokott formájukat. A luzsnyiki sportkombinát azonban már olyannak látszik, mint majdnem egy évszázaddal ezelőtt volt, a huszadik században: ezüstös kupolák, kör alakú úszómedencék és a légi játékok starthelye nélkül. Távolabb az erdő, a Novogyevicsje- és Andrejev- kolostor, a tizenkilencedik és tizennyolcadik század falvainak kunyhói. Ott, ahol most a Kozmovízió gigantikus tornya emelkedik, a Sabolov telep kaotikusan szétszórt épületei terpeszkednének. A Szadovaja helyén (négy kilométer négy évszázad!) a szemlélő felfedezné a frissen épített Földsáncot. A Kreml úgy festene, mint hatszáz évvel ezelőtt, Harmadik Iván idejében. A Vörös teret és a Boldog Vaszilij székesegyházat egyáltalán nem láthatná: csak később építették fel őket, és a fény még nem jutna el a szemlélőhöz...
Hát így látjuk mi is a Galaxist!
A fény sebessége nagy, de nem végtelen. A Galaxis távoli körzeteiből több tízezer év alatt jut el hozzánk a fény. Azt látjuk, ami régen volt: minél távolabb esik tőlünk a megfigyelt körzet, annál nagyobb a szakadék időben a látott kép és a valóság között.
A kísérlet ötlete abban állt, hogy helyre kell igazítani az időbeli eltolódást, és ki kell számítani a Galaxis valódi szerkezetét. Azt a szerkezetet, amelyet akkor látnánk, ha a fény terjedési sebessége végtelen lenne. Akkor talán világosabban látnánk a Galaxis átrendezésének a jeleit.
Az ötlet nem hagyott békén, bár tisztában voltam vele, milyen bonyolult egy efféle kísérlet. Az alapelv, úgy tetszik, egyszerű: legtöbb csillag távolságát ismerjük. A csillagok mozgási sebességét szintén ismerjük. Tehát minden csillag helyét ki lehet számítani, hogy hol kellene tartózkodnia. De éppen itt kezdődnek a nehézségek. A csillagok mozgása összefügg egymással. A sebességek állandóan változnak. Állandó helyesbítéseket kell eszközölni, és ez a kolosszális számítási munka!
Mi, a jelrestaurátorok, kiváltságos helyzetben vagyunk. Jogunkban áll soron kívül felhasználni a kutatói berendezéseket. Jogaink voltaképpen határtalanok. Hagyjuk most a divatos, de nem mindig pontos párhuzamot a munkánk és a tudomány igazi lényege között, amely szintén a természet jelrestaurálása. A dolog egyszerűbb és pontosabb. A jelrestaurálástól sokszor bajba jutott emberek élete függ. Éppen ezért adták meg nekünk a jogot, hogy tetszés szerint válogassunk a berendezésekben. Ennek ellenére eddig még soha egyetlen jelrestaurátor nem élt ezzel a jogával. Túl nagy a felelősség - megszakítani a tervszerűen folytatott kutatások ritmusát. Lármát csapni ok nélkül - ez egyet jelent nemcsak azzal, hogy derékba törik az illető tudományos pályája, hanem kételkedni kezdenek abban is, hogy szabad-e a jelrestaurátoroknak igénybe venni bármilyen berendezést. Mi pedig féltve őrizzük ezt a jogunkat, mert még szükségünk lehet rá.
Nem térek el a témától, és nem számolok be a kétségeimről. De hamis képet festenék az ügyről, ha nem említeném meg, hogy csak hosszas habozás után döntöttem úgy, hogy a kísérletet végrehajtom.
9
Nem akartam otthagyni bánya-laboratóriumomat. A nagyváros azonnal megtöri "a csendre hangoltságot", és nekem tovább kellett folytatnom a jelrestaurálást; még nem tudtam, mi történt Zorohhal.
A Koordinációs Központ két napot adott a kísérlet előkészítésére. Minden információnak ide kellett beérkezni az optikai kapcsolat minden létező vonalán. Csak fel kellett állítani az antennát és kifeszíteni a vetítővásznat.
Egy órával a kísérlet kezdete előtt fejeztem be a vetítővászon felszerelését, és ez az egy órai várakozás nem volt könnyű. Ott ültem a kunyhó tetején, a hatalmas vetítővászon előtt, amely majdnem az egész bánya szélességét elfoglalta. A vászon fehér leple, amelyet a szürkületben láthatatlan pneumatikus keret tartott, tökéletesen mozdulatlannak tetszett. A Koordinációs Központ nyilván figyelmeztette a meteorológusokat: a kísérlet napján teljes szélcsend uralkodott.
Pontosan a kijelölt időben, a kurta próbajelzések után a vásznon feltűnt a Galaxis háromdimenziós képe. Ezerszer láttam már rajzokon, modelleken, filmfelvételeken a csillagkorongot a torz spirálokkal. Nehéz elmondani, mit éreztem, de most úgy néztem a Galaxist, mintha először látnám.
A kísérlet programjának megfelelően a különféle típusú objektumokat különféle egyezményes színnel jelöltük. Azoknak az objektumoknak, amelyek aligha lehettek kapcsolatban az értelmes élettel, sárga volt a színük. Az óriás csillagok, a diffúz és planetáris ködök, a kozmikus porfelhők lapos, sárga korongot képeztek. Éles sárga színt kaptak a spirálkarok. Ennek a "sárga" Galaxisnak a hátterén élesen kiváltak a vöröstörpék és a rövid periódusú cefeidák, ezeket kék szín jelezte. A "kék" Galaxis szférikus volt, s úgy mondanám, sokrétű: a Galaxis középpontjában levő nagy gömbhalmazt más gömbhalmazok sűrű "rétegei" övezték. Egyébként a külső "rétegek" már nem voltak olyan tömöttek: fekete foltként váltak ki belőlük a "szabad helyek".
Erősebb nagyítást kértem. A Galaxis "sárga" körzetei a vetítővászon szélére szorultak. Most már megláttam a "sárga" területeken is a szétszórt vagy kis csoportokba gyűlt kék pontokat. Eszembe jutott a Napunk. Teljesen vad gondolat villant át agyamon: Napunk a Lira és Herkules csillagkép felé száguld, tehát az egyik legközelebbi gömbhalmaz irányába! Természetesen azt lehet mondani, hogy ez csak véletlen egyezés. Ellenérvül fel lehet hozni, hogy a Nap túl lassan mozog a Herkules csillagkép túlságosan nagy távolságban levő gömbhalmaza felé.
Nos, ez bizonyára valóban véletlen egyezés. Vagy inkább a kívánatosat valóságosnak vettem. Alighogy ráeszméltem arra, hogy hosszú út előtt állunk, akaratlanul siettetni kezdtem az eseményeket.
A vászon néhány pillanatra elsötétült, aztán ismét kivilágosodott. Megkezdődött a kísérlet fő része. A mozdulatlan Galaxis többé-kevésbé pontos képét aránylag könnyű létrehozni. Most minden csillagot "időben ki kellett igazítani".
Később megtudtam, hogy a Koordinációs Központ az egészen különleges OM típusú gépeket használta, és majdnem minden számító állomást igénybe vett. A Galaxis ábrája a vetítővásznon pillanatról pillanatra változott, és bár a változások nem voltak jelentősek, látni lehetett őket!
A "kiigazítás" folyamán a Galaxis szerkezete határozottan rendszereződött. Élesebben kirajzolódtak a központi mag körül csoportosuló gömbhalmazok "rétegei". Maguk a gömbhalmazok, különösen a tőlünk távol esők, sokkal szabályosabb gömbhéjformát öltöttek. A Galaxis középső területeiről szakadatlanul, mintegy meghatározott útirány szerint lövellt ki az intersztelláris anyag áradata. A gömbhalmazok "rétegei" közt levő térség megtisztult. A gömbhalmazokon belül szaporodtak a rövid periódusú cefeidák. Milyen szerepük lehet ezeknek a csillagváros csoportosulásában? Talán a magasrendű civilizációk energiai berendezései?
Sajnos nem ez az egyetlen kérdés, amire mind ez ideig nem tudok válaszolni. A vetítővászon csak általános elképzelést ad a számítás eredményeiről, de a nyert adatok végleges feldolgozása több hetet igényel... És ez még nem minden, mert analóg kísérleteket hajtunk majd végre más galaxisokkal: a galaxisközi távolságoknál az "időkiigazítás" sokkal nagyobb, és ennek megfelelően a szemlélt kép és a valóság között sokkal nagyobb az eltérés. Talán sikerül magyarázatot találni a galaxisok kölcsönhatásainak mind ez ideig kiderítetlen mechanizmusára. Azt tudjuk, hogy a gravitációs és elektromágneses erő segítségével nem tudjuk megmagyarázni a kölcsönhatást. Például miféle erők képesek létrehozni és fenntartani a galaxisokat áthidaló spirálkarokat, ezeket a sajátságos összekötő kapcsokat?
Reggel felé, amikor az ég világosodni kezdett a bánya fölött, a vetítővásznon az ábra majdnem teljesen megállapodott. A számítások egyre nehézkesebbek lettek, az újabb adatok egyre későbben realizálódtak. Ismét furcsa türelmetlenséget éreztem. Valahogy szerettem volna meggyorsítani a vásznon látható folyamatot.
És ekkor eszembe jutott Zoroh: ugyanezt kellett éreznie, csakhogy ezerszeres mértékben!
Mit nyerhettünk volna, ha a Tau visszatér a Földre? Az üzenet úgyis sokkal hamarabb ideérkezett volna. Elveszített idő... Idő, amely mostantól fogva oly határtalanul becses lesz az emberiségnek.
Tehát nem visszatérni, hanem előrerepülni?
10
Valamikor régen Zoroh az „észtestvérekről" szóló szokásos, már standarddá vált sémával repült a 424-esbe. Ebben a sémában már jó előre minden el volt döntve; hiszen ők a testvéreink. Hasonlíthatunk egymásra, mint két csepp víz, különbözhetünk egymástól, de ők a testvéreink, és ez mindenesetre előre meghatározza a kölcsönös érdeklődést, kapcsolatot és megértést.
Eleinte az események a séma keretein belül peregtek. Zoroh felfedezte a Kört, és helyes következtetést vont le az idegen értelemmel való Találkozásról. Azután, amikor a Kör nem engedte az első sikló leszállását, Zoroh ismét helyesen döntött: a Kör határánál kell leszállni. "Észtestvéreink" nem siettek a Találkozással, és Zoroh (a közeledő kővihar ellenére) ott maradt hegyi "űrrepülőterén". Bizonyos vagyok benne, Zoroh izgatottan készült a Találkozásra: a Chimérára való leszállás után az első órákban gyorsan és magabiztosan tevékenykedett. És ez nemcsak a kiváló szakmai felkészültség eredménye. Zoroh minden tettében észrevehető a lelkesedése is. Zoroh tudta: elérkezett a várva várt Találkozás az "észtestvérekkel". Tetteinek minden bátorsága, és úgy mondanám, lendületessége ellenére Zoroh állandóan gondoskodott az összegyűjtött adatok sorsáról. Félóránként összeköttetésbe lépett a Tauval. Ha valami baj érte volna Zorohot, az űrhajó egymaga is visszatért volna a Földre.
De semmi ilyesmi nem történt. A Kőviharok Kikötője barátságosan fogadta Zorohot, de különösebb érdeklődés nélkül. Most már érthető: minden egyes gömbhalmazban számtalan planéta van az élet legkülönfélébb formáival. Bizonyára éppen ezért nem küld senki jeleket nekünk. A gömbhalmazok perifériáján élő "külső" civilizációk minden erőfeszítésüket arra összpontosítják hogy a sokkal fejlettebb "belső" civilizációktól kapjanak értesüléseket. Számukra ez fontosabb, mint az értelem kis szigeteinek találomra végzett kutatása. Én csak lassan eszméltem rá erre, de Zorohra váratlanul zúdult a felismerés.
Az értelem fenségességéről beszélve mindig az emberre gondoltak. Megszoktuk, hogy büszkék vagyunk az ember értelmének az erejére. Sok száz, sok ezer évig ez volt az emberi öntudat fundamentuma. Éppen ezért reagáltunk olyan érzékenyen a legkisebb - még a tisztán elméleti - lehetőségre is, hogy "sokkal értelmesebb testvérek" is megjelenhetnek. Mind ez ideig nincsenek az ember szintjén gondolkodó robotok, de a viták két évszázada nem csitulnak el.
Igen, mi nagyon szívesen feltételeztük, hogy a világmindenségben léteznek viszonylag fejlettebb civilizációk. Nekünk vannak gépeink, nekik is vannak gépeik, de kissé jobbak. Vannak városaink, nekik is vannak városaik, de kissé nagyobbak. Űrutazásokat teszünk, ők is tesznek űrutazásokat, de kissé távolabb... Érthető, milyen vihar dúlt Zoroh lelkében, amikor összeomlottak ezek a megszokott elképzelések.
Nos, amikor az emberek végül rádöbbentek, hogy a Föld nem a világ közepe, cserébe a végtelen világmindenséget nyerték. Éppen így semmit sem veszítünk, ha tudomást szerzünk a minket mérhetetlenül megelőző Értelemről. Sőt rengeteget nyerhetünk, mindenekelőtt a jövő felismerését.
A jövő megrajzolása közben a regényírók a részleteket próbálják kitalálni: a ruházatot, a hétköznapi életet, a technikát. Végső soron azonban mi ennek a jelentősége? A fő dolog: megismerni az eljövendő társadalom létezésének a célját.
Világosan látjuk az elkövetkező évtizedek céljait. De szükséges egy távoli cél is: ezer évvel előre tekintve. "A létezés felsőbbrendű célja." Az emberiség hosszú életének értelme. Ez igen fontos, mert nagy energia csak nagy cél érdekében születik.
Hosszú út áll előttünk. Még csak körülbelül sem tudom megmondani, meddig tart az utazás a legközelebbi gömbhalmazig. Talán jó néhány nemzedék váltja egymást. És bár valószínű, hogy egy bizonyos pillanattól kezdve majd segítenek nekünk, most a saját erőnkre kell számítani. Úgy utazunk majd, mint a világmindenség nagy és viharos óceánját keresztülszelő hajó legénysége. Nincs értelme kisebbíteni a nehézségeket: lesznek viharok és lesznek nehéz őrszolgálatok. A csillagokon túli messzeségbe vivő út nehézségeit csak az egyesült emberi társadalom küzdheti le, amely mindörökre leszámolt a háborúkkal és a hasztalan energiapocsékolással. Az a társadalom, amely minden ember számára biztosítja a legkedvezőbb fejlődési feltételeket.
Bizonyára erre gondolt Zoroh is. Az utolsó képeket éjszaka készítette. A siklót alulról lágy fény világítja meg. Úgy tetszik, a fény egy igen vastag, kékes üvegen keresztül tör át. Odafent a csillagos égbolt. Zoroh a sikló mellett ül, és a csillagokat nézi.
Ma sem tudom, Zoroh hogyan társalgott a Körrel. Az üzenet megfejtett részében erről egy szó sincs. Egyébként, ha a hipotézisem helytálló, feltétlenül újabb üzenetet kapunk a Tauról.
Mint már említettem, a Tau automatáinak havonta meg kell ismételniük az üzenetet. És ha az ismételt üzenetek késnek, ez azt jelenti, hogy a Tau távolodik a Földtől. Az űrhajó saját idő szerint számol: a földi hat hónap az űrhajó saját ideje szerint akár tizenöt-húsz nap is lehet.
A gép, amely Zorohot választotta a Tau parancsnokául, nem tévedett: amikor az emberek közül elsőként találkozott az idegen értelemmel, nem roppant össze annak fölényétől. Az idegen értelem mérhetetlen fölénye nem bénította Zorohnak az ember értelmébe és képességeibe vetett hitét. Elküldte üzenetét a Földre, és elindult felderíteni az utat, amelyet valamikor majd mi is megteszünk.
Már ma, most, ebben a pillanatban, a határtalan fekete égen át ezer meg ezer bolygórendszer száguld előre, hogy egyesüljenek és átrendezzék a világmindenséget.
Eljön a mi időnk is.
Az ég, a megszokott ég megindul, és mint felhő a magas árbocok felett, elindulnak a csillagképek, s lassan elveszítik ismerős körvonalukat. Előttük pedig új csillagok gyúlnak ki, eleinte alig láthatóan, de fokozatosan erősödő fénnyel. Egyre szaporodnak ezek a csillagok, beborítják az eget, a mi új egünket, amely alatt élni fogunk.