Henrich Altov - Kiscsacsi és axioma
Öreg Szürke Csacsi, Füles néven közismert,
az erdőnek egy árnyékos sarkában állt,
lógatva a fejét, és mindenfélére gondolt.
A. A. Milne: Micimackó - Karinthy Frigyes fordítása
Amiről beszélni szeretnék, egy kis cikkel kezdődött, amit az UNESCO-Kurír számára írtam.
Alaposan megkínlódtam ezzel a cikkel, nem volt nagyon nyerő a téma. De hát mit is lehet mondani - három oldalon! - a gépek múltjáról, jelenéről és jövőjéről?
Két hétig egyszerűen nem tudtam, hogyan fogjak hozzá a cikkhez, azután találtam egy érdekes módszert: az összes gép teljesítményét átszámoltam emberi erőre, a minket kiszolgáló feltételes rabszolgákra. Egy kilowatt tíz erős rabszolgát helyettesít, vagyis az egész egyszerű számtan.
Elővettem a XVIII. század végének szánalmas számait - alig különböztek a nullától -, és végigkövettem sorsukat: kínosan lassú, csaknem észrevétlen növekedés egy évszázadon keresztül, azután emelkedés, ami egyre meredekebbé és meredekebbé vált, csaknem függőleges szárnyalás a második világháború után (minden emberre a feltételes rabszolgák tucatjai és százai jutottak), és végül az idei év, amikorra mindegyikünk gazdagabbá vált egy római szenátornál.
Az Egy rabszolgatartó elmélkedéseit (így neveztem el a cikket) elküldtem, de valami homályos elégedetlenségérzés nem hagyott nyugodni. Nem akart elmúlni, feldühödtem, és ismét átlapoztam az összes számot.
Nincs élesebb érzés, mint az, amit a felfedezéshez közeledve érzel. Valószínűleg ezt azoktól a nagyon régi elődeinktől örököltük, akik az őserdő káoszában meg tudták érezni a szokatlant és villámgyorsan ráhangolni minden ideget, a még meg nem erősödött agy minden sejtjét az alig megkülönböztethető léptek ütemére.
Most már mindent el tudok magyarázni néhány szóban, mintha nem lett volna a hosszú és időnként reménytelennek tűnő kutatás.
A gép élete, bármely gépé, nagyon megrövidülő, átlagosan három-négy év. A gép képes lenne nyolcszor vagy tízszer több ideig élni, de a tudomány új, tökéletesebb elveket tár fel: le kell cserélnünk egész technikánkat.
A felfedezések közötti intervallumok csökkennek, és elkerülhetetlenül beköszönt az az idő, amikor évente, majd óránként, percenként fogjuk lecserélni a gépeket (hangsúlyozom: az összes gépet, az egész hatalmas technikai világot). Különben mit kezdhetnénk a felfedezések erőteljesen növekvő lavinájával?
Történhetett volna úgy is, hogy nem találom meg a választ erre a kérdésre. Az lett volna a legvalószínűbb, hogy nem találom meg. Vannak kérdések, amelyek azzal a gonosz tulajdonsággal rendelkeznek, hogy sokkal korábban jelennek meg, mintsem hogy válaszolni lehetne rájuk. Azonban egyszer a Voproszi Filoszofii (A filozófia kérdései) című, havonta megjelenő folyóirat egyik számát lapozgatva, felkeltette figyelmemet egy kis cikk, amely a szerkesztők megjegyzéseivel és magyarázataival volt sűrűn tele. A cikkben a hosszú távú prognóziskészítés elveiről volt szó. A szerző azt fejtegette, hogy lehetőség van analóg gépeken már ma megoldani olyan feladatokat, amelyekhez hasonlóval én is találkoztam. Az első pillanatban nem maga a cikk döbbentett meg, hanem az aláírás. A cikket Antenna írta; nem láttam őt tizennégy éve, az iskolai idők óta.
Az osztályunkban ő volt a legmagasabb, de Antennának nem a termete miatt nevezték el. A zsebében állandóan egy csomó rádióalkatrészt hordott, és minden szabad percében rádióvevőket rakott össze. Valahogy gépiesen csinálta ezt. Képes volt mozit nézni vagy a villamoson utazni, a kezei eközben maguktól dolgoztak: valamit kikerestek a zsebéből, valamit valamivel összekapcsoltak, áttekertek, odaerősítettek - és hirtelen ezek a különböző színű drótokon lógó apróságok életre keltek, elkezdtek sziszegni, fütyülni, majd a tömény zajon áthatolt a bemondó hangja. Antenna valamit kicserélt, tekergetett: a zaj halkult, eltűnt, és áttetsző, tiszta zene szólalt meg.
Nem emlékszem egyetlen olyan esetre sem, hogy Antennának ne lett volna elegendő anyaga. Bele tudott építeni a dologba bármilyen tárgyat. Egyszer összerakott egy rádiót két rádiólámpából, egy köteg drótból, a töltőtollamból és egy öreg biciklimpumpából.
Antenna az Urálból érkezett. A nyolcadik osztályban tanultunk akkor, és az első időkben elkunyeráltuk a rádióit. Odaadta őket, egy percig sem sajnálta. Általában Antenna jó srác, így tartotta mindenki, csak ő maga, úgy tűnt, keseredett el időnként, amiért valami mindig rádiók formálására készteti. Ó maga mondta így: "formálni". Nem lehetett fociznia: a legválságosabb pillanatokban hirtelen talált valamilyen vezetékdarabot, és elkezdte nézegetni. Még a kapuba sem lehetett beállítani, mivel egyből elkezdett matatni az alkatrészeivel, és rossz dolog, amikor a kapusnak foglalt a keze. Egy üres, beépítetlen telken, az építkezés mögött játszottunk, és Antenna általában a táskákra vigyázott. A füvön ült, figyelte a játékot, és a soron következő rádiót szerelte össze.
A rádiók jobban működtek, mint a gyáriak, bár a külsejük nem volt valami szép. Antenna valamiért nem kedvelte a tokokat és a dobozokat, ezért a rádiói nyitottak voltak. A töltelék a vezetékeken lógott, mint a karácsonyfadíszek füzére. De ha Antennának adtak egy tokot, nem vitatkozott, hanem egyből munkához látott. Az elején egy egész sor járt Antenna után, de később megszoktuk. És azt csinált, amit akart: összeszerel valamilyen bonyolult áramkört, szétszedi, és kezdi összeszerelni a következőt…
Csak egy évig tanult velünk; a családja azután elköltözött valahová az Altaj vidékére. Ezt az egész évet Antennával egy padban töltöttem; szerettem figyelni, ahogy dolgozik. Éppen akkortájt gondolkodtam el komolyan a jövőmről. Most, különösen ilyen felületes elbeszélésben, ez naivan hangzik: "elgondolkoztam a jövőmről". De így volt. Nem akartam lemaradni, volt egy csomó okom rá, így a kémiát választottam, ami iránt Antenna teljesen közömbös volt. A kémiához szükség volt fizikára, a fizikához matematikára, a matematikában pedig egyszer belebotlottam a szociológia matematikai alapjaiba.
Az emberről szóló tudomány: így határozom meg a szociológiát. Élő számok óceánja hol felcsapó mennydörgéshullámok, amelyek előtt a szökőár semmi, hol széthullik milliárd cseppre, amelyek felveszik világunk csodálatos színeit. Semmilyen más tudomány nem tükröz annyira teljesen mindent, ami emberi: a történelmet, a tündöklést, a bukást, az észt, a butaságot, a bánatot, a boldogságot, a munkát, az erkölcsöket, a bűnözést, a hőstetteket…
Minden nehézség nélkül megtaláltam Antennát: a telefonkönyvből. Korábban nem jutott eszembe, hogy Moszkvában van, és minden olyan egyszerű: felveszem a kagylót, felhívom, megbeszélek egy találkozót.
Az Arktika nevű fagylalt-kávéházban ülünk a nagy ablak mellett, amely mögött a reklámfényektől lila hópelyhek szállingóznak hangtalanul. A terem csaknem üres, a távolabbi sarokban a pincérnők sietség nélkül isszák teájukat.
- Érdekes - mondja ernyedten Antenna. - Amit a gépekről mondtál, nagyon érdekes. No de… Elfelejtettem megkérdezni: nem láttad Ada Polozovát? Érdekes lenne megtudni, hogy van…
Mit tegyünk? Minden törvényszerű. Ada jobban kell hogy érdekelje Antennát, mint elmélkedéseim a gépekről.
Egyszer eltörtem az órámat. Totálisan eltörtem, az órás nem fogadta el. Antenna segített ki: az óra tokjába egy elem nélküli rádiót szerelt be, és ráhangolta a Majakra (zenét és híreket sugárzó moszkvai adóállomás - világítótornyot jelent a neve). A rádióból tudtam meg a pontos időt; ez nem valami kényelmes, de eredeti.
És akkor elkövettem egy hibát. Megmutattam ezt az órát Adának. Vívással foglalkozott, nagyon büszke volt erre, azt mondta, a vívás jellemformáló. Kétségkívül formálja. Talán fölösen is. Levette kis óráját, és odaütötte az ablakpárkányhoz: hatásosan és pontosan. Nem emlékszem, milyen márkájú volt ez az órácska. Kicsi volt és ovális. Úgy tűnik, Cseppecskének hívták. "Nem kell sietni - mondta nagylelkűen Ada -, néhány napig kibírom óra nélkül, de szeretném, ha a rádió két hullámsávon működne."
Antennának ebben az évben nem volt téli szünete. Még az újévet sem ünnepelte. Amikor szünet után megjelent, Ada azt mondta, hogy kissé vad és elgondolkozó a kinézete, mint Robert Rozsgyesztvenszkij költőnek. De a Cseppecskét Antenna teljes rendben hozta vissza. Két hullámsávval. Az óra is működött.
- Leveleztünk - meséli Antenna. - Csaknem fél évig. Azt írta, hogy állatszelídítő-nő akar lenni. Miért? Ment volna neki, nemde?
Ada végeredményben teljes joggal válhatott volna állatszelídítő-nővé. De stewardess lett belőle. Hosszú utak: Moszkva-Delhi, Moszkva-Róma, Moszkva-Tokió… A Himalájában pusztult el. Igen, természetesen az első szériából való Cseppecskéje volt. Nagyon kis óra, egy megdermedt borostyáncsepphez hasonló.
Antenna az ujját az asztal kék műanyag borításán vezeti, az elolvadt fagylaltból akkurátus nyolcasokat rajzol.
- Hát így történt - mondja végül Antenna. - Himalája… Messze van.
Na, nem is olyan messze. Ezekben az években sok helyen megfordultam: korunkban mi az a távolság? Milánó és Szófia: szociológiai kongresszusok. Colombo: nemzetközi szimpózium. Ottawa: konferencia az elektronikus számítógépek alkalmazásáról a szociológiában. Párizs és London: vita-találkozók a nyugati szociológusokkal. Turistautak: Egyiptom, Lengyelország, Kuba, Bulgária. A nemzetközi szociológiai évben Nyugat-Szibériában és Mongóliában dolgoztam.
Antenna elképedt. Az egyiptomi piramisokról kérdez, és én mesélek, de gondolataim makacsul visszatérnek Adához. Miért? Ez értelmetlen, szükségtelen. Ezekre a gondolatokra régen kimondtam a tabut. Mindjárt kikapcsolom. Fogom és kikapcsolom. Piramisok? Tehát a piramisok. A távolból becsapottnak érzed magad: valami sokkal hatalmasabbat vártál. De ahogy egyre közelebb érsz, a piramisok nőnek, fel, a magasba emelkednek, egészen az égbe: nyomasztó benyomást kelt.
Antenna figyelmesen hallgat, majd azt mondja:
- De azért különös, hogy ott hagytad a kémiát, és szociológiával kezdtél foglalkozni! - Egyáltalán nem különös. Ebben a világban általában minden törvényszerű. Az anyai nagymamám hamisítatlan cigányasszony volt. Ilyen az örökségem: törekvés a jövő előrelátására. Így a szociológiával nem véletlenül kezdtem foglalkozni.
Antenna bizalmatlanul mosolyog. Jól van, meg tudom magyarázni másképpen is:
- Ha létezne kétdimenziós világ, az ottani lakosok legalább fél szemmel nagyon szeretnének bepillantani a harmadik dimenzióba. Mi van ott? Hogy van ott?… A mi háromdimenziós világunkban tágasabb. Ahogy a költő írja: van hol szabadon elengednünk magunk. De találkozunk emberekkel, akiknek mindenáron ki kell dugniuk az orrukat a jövőbe. Egyszerűen fogni és kidugni. Mi van ott? Hogy van ott?…
Antenna szívesen beleegyezett:
- Ez igaz. Nagyon jó lenne belenézni a jövőbe…
Már két órája ülünk ebben a hűtőszekrényben (legalább csönd van), és sehogy sem tudok kibékülni azzal, hogy Antenna nem csinált karriert (tudományos karrierre gondolok, és jó, becsületes értelmet tulajdonítok ennek a szónak). Antenna volt a legtehetségesebb az osztályunkban. Van úgy, hogy az ember még gyermekkorában válik kimagasló zenésszé; Antenna rendelkezett ilyen világosan kifejezett "elektronikus" tehetséggel. És most, a találkozás első perceitől fogva éreztem, hogy Antenna csodálatos tehetsége nem tűnt el. De Antenna közönséges mérnökként dolgozik egy játékgyárban. Ez normális lenne, ezerszer is normális, ha nem Antenna tehetsége, abszolút, rendkívüli tehetsége…
Külsőleg Antenna keveset változott: hosszú, vékony, gyerekesen szögletes és szemérmes.
A televízióról beszél. Némely tényt már én is ismerek. De Antenna előadásában egészen másképp hangzik. Ő úgy viszonyul a vevőkészülékekhez, mint élőlényekhez; sajnálja őket: egyre kevesebbet és kevesebbet élnek.
Negyed évszázadig létezett a fekete-fehér televíziózás, azután megjelent a színes TV, és több százmillió teljesen működőképes készüléket kidobtak a szemétbe. Felváltotta őket félmilliárd színes televízió. Ezek a masszív, jó minőségű dobozok tizenöt vagy húsz évig működhettek volna. De mindössze négy év telt-el, és reménytelenül elavultak: elkezdődött a "sztereo"-korszak. Az üzemek több mint egymilliárd sztereót bocsátottak ki. Ma a sztereót viszik, mint a cukrot. De egy vagy két év múlva a szemétre kerülnek: okvetlenül megjelenik valami új.
- Az a kérdés, ki kinek dolgozik? - Antennát meglepi ez a gondolat, ajkát mozgatva suttog:
- Pontosan. Végül is ez az élet értelméről szóló kérdés. A gépek túl gyorsan elavulnak, mi dolgozunk, hogy újakat építsünk, és azok még gyorsabban elavulnak… És ezt senki nem veszi észre, az emberiségnek van elég más gondja is.
Van. De mikor nem volt elég gond? A törvényszerűség még nem üti ki a szemünket, erről van szó. Majd előjön valamikor a XXI. században, és akkor dönteni kell: állandóan változtatni a technikát, mindennap változtatni, sajnálkozás nélkül kidobni az új gépek milliárdjait csak azért, mert erkölcsileg elavultak, vagy megbékélni azzal, hogy a tudomány mind jobban és jobban eltávolodik a technikától, a termeléstől, az élettől. Akkor meg minek a tudomány? Megismerés a megismerési folyamat kedvéért?
- A technikát át kell építeni - mondja minden különösebb meggyőződés nélkül Antenna. - Képesnek kell lennie az állandó átalakításokra. Te hogyan gondolod? Szeretném tudni, hogy építsük át a hatalmas nagyolvasztókat, Martin-kemencéket, konvertereket, ha például feltalálják a fém közvetlen, ércből történő kinyerésének módszerét? Mindent meg kell változtatni: az utolsó csavarig! Egyszerűbb és hasznosabb újra építeni.
- Különös! - mondja Antenna, és kinéz az ablakon.
Az üveg mögött felvillannak és kihunynak a gépkocsireflektorok sárga fényei. Pont, vonás, pont…
- Különös… Annyi éve nem láttuk egymást… Az a cikk, amit olvastál, régen elavult. Ott csak feltételezések vannak. Tudod, egy évvel ezelőtt megformáltam a prognóziskészítő gépet…
Elég jól el tudom képzelni a nehézségeket, amelyek a gépi prognóziskészítéssel kapcsolatosak. Bárki más mondhatná, hogy egy ilyen gép már létezik, viccnek tekinteném. De Antennának nehéz nem hinni.
Megyek teáért könyörögni, mert ennél a hűtő cégnél a tea törvényen kívüli. Úgy tűnik, a lányok Antennát valamilyen kiemelkedő sportolónak hiszik. Bekapcsolják a lemezjátszót, az asztalunkon pedig megjelenik a forró tea és a házisütemény.
Ilyen süteményt Antennánál ettem, amikor születésnapja volt. Az osztály egy mikroszkópot ajándékozott neki. Nem egészen újat (a bizományiban vettük), de nagyon tekintélyest, három objektívvel a revolverfejen. Antenna rendkívül elégedett volt a mikroszkóppal, és egyre azon igyekezett, hogy megmagyarázza nekünk, a vevőkészülékek és az ellenőrző-mérő szerkezetek méretei a nullához kell hogy tartsanak. Senki nem figyelt rá, táncoltunk.
Tavaszra nagyon kis vevőkészülékeket kezdett összeszerelni, a srácok mikrobás rádióknak nevezték el. A készülékek nem voltak nagyobbak, mint egy mákszem, és csak Moszkvát fogták. Amikor betette őket egy gyufásdobozba, és kinyitva rezonálásra hangolta be, a hangjukat elég hangosra sikerült állítani.
Egyszer Antenna behozott egy gyufásdobozt, ami tele volt millimikroba nagyságú készülékekkel, és mi kiügyeskedtük, hogy szétszóródjanak. Valamennyien ott meresztettük utánuk a szemünket, lökdöstük Antennát. Amikor a doboz leesett, a szél felkapta a rádiócskákat, s ezek rögtön elrepültek. Mintha valaki pitypangra fújt volna rá. Odarohantunk az ablakhoz, hogy becsukjuk. Az első pillanatban nem is fogtuk fel, hogy a vevőkészülékek tovább működnek, és a hangjuk valamiért egyre erősebbé válik… Hatalmas volt a botrány.
- …a prognózisokat rendszerint kedvező görbékre számítják ki. - Antenna az asztalon egy vonalat rajzol, amely fokozatosan emelkedik. - A fejlődés viszont egész másképpen megy: görbe vonal, szakadás, még meredekebb szakasz, ami valami elvileg újnak felel meg, majd megint szakadás, és a görbe megint meredekebben megy. Arról van szó, hogy a jövőbe látó gépnek… no, te is tudod, hogy messze előre kell látnia. Az összes szakadáson túl, egyenesen ide! - A görbe legmagasabb pontjára mutat. - A gép nélkül az embernek gigantikus mennyiségű információt kellene feldolgoznia, és le kellene győznie egy sor megszokott elképzelést. Emlékszel, hogyan írta le Edgar Poe a léghajózás jövőjét? Hatalmas, kétezer személyes léggömb… Nagyon jellemző hiba. Akaratlanul is mennyiségileg jövendölünk: megnöveljük azt, ami már létezik. Pedig az új minőséget kell előre látni. Tudni kell, hogy mikor jelenik meg, és mit ad. Egyetértesz?
Azt válaszolom, hogy igen, egyetértek, és megkérdezem, hogy miért dolgozik a játékgyárban.
- Beszélj: mi történt?
- Semmi. Semmi különös. Aspirantúrán tanultam. Aztán elmentem. A gyárban pedig… mit mondjak, a gyárban jó. A munka érdekes. És aztán rengeteg különféle alkatrész van ott - megélénkül -, elvehetem, ami kell.
Világos. Ez az ellenállni képtelen ember megkapta a zsibvásárét, és boldog. Átveszem Antennát a laboratóriumomba. Természetesen! Hogy nem jutott előbb eszembe!
- Tehát otthon dolgozol?
- Így még kényelmesebb is. Senki sem vonja el a figyelmemet.
Bőbeszédűen leírja az otthoni feltételek között végzett munka előnyeit. Nem tudom, kire vagyok mérgesebb, Antennára-e vagy pedig azokra a számomra ismeretlen emberekre, akik kötelesek fettek volna észrevenni a tehetségét.
- A jövőbe látó gép összeszerelése otthon! Huszadik század! Micsoda vadember!
- De hiszen nem nagyon bonyolult! Hát az algoritmus kidolgozása valóban nehéz volt, de a gép… Az első gép általában mindig egyszerű. A bonyodalmak később kezdődnek. Tudod, az első rádióteleszkópot a Harvardon egy ács kalapálta össze deszkákból, és mindössze négyszáz dollárba került. Az első számítógépeket Márklin-játékokból rakták össze… De ez nem fontos. Olyan összevissza beszélünk, hogy a legfontosabbat még nem mondtam. Tudod, a következő történt: a gépen egy más feladatot, egy egészen más feladatot oldottam meg. De a válasz, úgy tűnik, megfelel a te feladatodnak is…
- Milyen feladatot tűztél magad elé?
- Tudod, a gépem nem nagy, beszorítottam egyetlen szobába… Kezdettől fogva az engem érdeklő kérdést számon tartva kellett formálnom a gépet. A memóriaelemek nagy befogadóképességűek, bioblokkosak, a legjobbak a létezők közül. De ennek ellenére tizenhat négyzetméteren sokat nem tudsz elhelyezni. Innen ered a szűk specializáció: a gép csak egy kérdésre van tervezve. Nyáron kezdtem el szétszedni…
- Stop! Milyen kérdést adtál fel a gépnek?
- Tudod - Antenna vonogatja a vállát, bele-belenéz a szemembe -, sokáig válogattam,… ne gondold, hogy ez fantáziálás! A csomóponti kérdést kerestem…
- Konkrétan?
- A visszatérés problémáját. Űrrepülés a csillagokba. De te ezt tudod. A visszatérés klasszikus problémája: az űrhajón eltelt öt vagy tíz év, a Földön pedig száz vagy kétszáz. Visszatérve az emberek egy idegen világba kerülnek. Nehéz, talán lehetetlen ebben a világban élniük. És aztán olyan felfedezésekkel térnek vissza, amiket a Földön már régen megcsináltak nélkülük. A repülések elvesztik értelmüket.
- A visszatérés klasszikus problémája… Tegyük fel. De miért kell ezzel magányosan foglalkozni?
- De mit csináljon itt egy közösség? Mit tenne egy intézet?
- Szerveznek ebből a témából konferenciákat…
- Nem, te valamit összekeversz: voltak konferenciák az intersztelláris kapcsolatokról. De az intersztelláris távolságokra történő repüléseket megvalósíthatatlannak tartják. Gyakorlatilag megvalósíthatatlannak. De mit beszélünk! Nincs egyetlen intézet, egyetlen laboratórium, egyetlen csoport sem, amely kifejezetten ezzel a témával foglalkozna. De hogyan is foglalkozzanak vele? Először valamilyen alapvető ötleteket kell kitalálni. Megtalálni, fejleszteni, bebizonyítani, hogy ez nem lázálom.
- Dolgozhatsz egy más problémán, a szabadidődben pedig…
- Nem! - Antenna tiltakozva felemeli a kezét. - Nem szabad eltérni a tárgytól, teljes erővel kell gondolkozni.
Az autóbuszban, a párás ablaküvegen Antenna lerajzol egy sémát, ezen magyarázza gépének felépítését. Az üveg mögött a hótól tompított éjszakai tüzek villognak, és ezektől a tüzektől, mozgásuktól a séma kiterjedtnek, működőnek, élőnek tűnik.
Most már nem kételkedem a gépben. Más az, ami nem érthető: ha a gépet összeállította, ha működik, akkor miért van körülötte ilyen csönd?
- Hogyan? - csodálkozik Antenna. - Érthető, hogy csöndnek kell lennie. Képzeld el magadnak a század elejét! Az aviatika első lépéseit teszi. Az esetlen gépek végre-valahára felemelkednek a levegőbe… Képzeld el, általános ujjongás közepette száz, sőt kétszáz méterre is felröpülnek. És ekkor megjelenik egy hozzám hasonló bácsika, és elkezdi magyarázni, hogy negyven vagy ötven év múlva a légcsavaros repülőgépek elavulnak, beköszönt a lökhajtásos repülés korszaka. Kit érdekelt volna akkor egy ilyen közlés?… - Hirtelen elhallgat, majd megkérdezi, miközben oldalt néz: - Ada lökhajtásos gépeken röpült?
Általában igen, lökhajtásosokon. De ott, a Himaláján, egy helikopter tört össze. Új útvonalat próbáltak ki.
Ez a busz alig haladt. Nemcsak erkölcsileg avult már el.
- De miért kezdtél el jövőbe látó gépet építeni? - kérdezem.
- Egyszerűen egyszer elgondolkoztam: érdekes, milyen is lesz a huszonegyedik század? Hiszen ez érdekes; te magad mondtad, hogy néha az embernek kedve van kidugni az orrát a negyedik dimenzióba.
Hát ez az! Egy szép napon Antenna, akit örökké elfoglal az elektronikája, körülnézett, és csodálkozva vette észre, hogy körülötte egy egész világ van, amely - hatalmas felfedezés! - még saját múlttal és jövővel is rendelkezik… A múlt természetesen komor: a polgártársak nem voltak képesek szuper-vevőoszcillátoros rádiókat csinálni. Azonban előttünk áll a nagy jövő. Mindent alárendelnek a rádiónak: rádiócsillagászat, rádiókémia, rádióbiológia, sőt lehet, hogy rádiómatematika?… És Antenna kiválasztotta a legegyszerűbb módot, hogy meglássa azt a rádióvilágot: megépített egy jövőbe látó gépet.
- Nem, egyáltalán nem így van! - Többen felénk néztek: Antenna nagyon energikusan hadonászott hosszú karjaival. - Nem… Meg akartam tudni, mit fognak csinálni az emberek. Itt rengeteg probléma van, de végső soron egyetlenegyre vezethetők vissza. Ahogy a délkörök metszik egymást a sarkokon. Arról van szó…
- Lenni vagy nem lenni. Tudom. Csöndesebben!
Kisfiú, lelkes kisfiú. Van benne logika, hogy a játékgyárba került.
- Hallgass meg! Vagy csak a Naprendszer által határolt világ elérhető számunkra, és akkor ezt a világot kell tökéletesíteni, vagy lehetséges a csillagokba való repülés, és akkor végtelen térség nyílik az emberi tevékenység előtt.
- Finoman szólva, a kérdés nem túl aktuális. Hogy úgy mondjam, nem életbe vágó.
- Miért? Az emberiség egész történelme: a világunk határainak kiszélesítésére irányuló folyamat. Megtanultunk hajókat gyártani: meghódítottuk az óceánokat. Feltaláltuk a repülőgépeket: meghódítottuk a levegőt. Létrehoztuk a rakétákat: megkezdődött a Naprendszer meghódítása… És ha tovább nincs út? De hiszen ezt tudni kell…
Valóban, végső soron Antennának igaza van: világunk csak fejlődésben létezhet. Ha valamilyen határok között bezárul, akkor a degenerálódás elkerülhetetlen. Wells korától kezdve erről a témáról egy halom regényt írtak. De még jaj, de messze van a Naprendszer határa! Ezer más probléma van előttünk: feszültek, halaszthatatlanok…
Mellesleg, ki tudja. A délkörök az Egyenlítőn párhuzamosak egymással: nem is sejtik valószínűleg a sarkok létezését, és azt gondolják, hogy valahol a végtelenben találkoznak. Nagyon is lehetséges, hogy a visszatérés problémája jóval korábban válik aktuálissá, mint azt mi gondoljuk. Honnan vettem, hogy Antenna sikertelen ember? Úgy tűnik, hogy megtalálta a tehetségének megfelelő feladatot: erről van szó.
- Ott kellett hagyni az aspirantúrát - meséli Antenna. - A vezetőm kijelentette, hogy a huszonegyedik század, a csillaghajók és az ehhez hasonlók azok gyerekjátékok, a témának pedig reálisnak kell lennie. Jól van, beadtam egy kérvényt: "Kérem, engedjenek el a játékgyárba." Azután pedig eldöntöttem, hogy valóban egy ilyen gyárba kell mennem.
- És akkor - mondom egy krónikás fakó hangján - akkor elkezdődött az elektronikus játékok korszaka…
- Nem, mi köze van ennek az elektronikához?! - szakít félbe Antenna. Ő jó fiú, szét akarja oszlatni tévedéseimet. - Az elektronikus játékok: azok semmiségek, érted, semmiségek! A mai technika utánzása. A jó játékoknak viszont az évszázadok múlva megjelenő gépek prototípusának kell tenniük.
Megvetően felkacagok. Antenna most már ég a vágytól, hogy elvezessen valameddig.
- De hiszen ez törvényszerűség! Emlékezz vissza akár Héron labdájára! Játékszer. Talán a giroszkóp nem volt játékszer, búgócsiga? Vagy az első robotok? Hiszen ezek bájos mechanikai játékok voltak. Nem így van? Értsd meg végre: a gép majdnem mindig először játék formájában jelenik meg. A játékrepülők korábban repültek föl, mint a valódiak. Ha ma a huszonegyedik század gépeivel akarok foglalkozni, akkor játékokat kell csinálnom.
- Félek, hogy ezek bonyolult játékok lesznek.
- Nem, lényegében egy jó játék mindig egyszerű. Ezért él sokáig. Mondjuk, a kaleidoszkóp: hisz olyan egyszerű!
Az autóbusz megáll, a kijárathoz tolakszunk. A gyerekjátékok mint a jövő technikájának prototípusai. Nono… Kezdem megérteni, hogy Antenna miért nem maradt meg az aspirantúrában.
Az olvadó hótól nedves utcán megyünk, Antenna bosszúsan csapkodja az arcába hulló hópelyheket, és a játékokról beszél. Valahol messze zene szól. Ütemesen szállingóznak a hópelyhek, röpülnek, eltűnnek a sötétben. Éppen így - zeneszóra - röpültek a millimikroba nagyságú rádiók, amikor Antennát meglöktük, és a doboz leesett.
Ez a nagyszünetben történt, mindenki az ablakokhoz rohant, hogy becsukja, Antenna pedig odament a táblához, és képleteket kezdett felírni. Azután kijelentette, hogy végünk van, mert a helyiség rezonanciára van hangolva. Még meg is magyarázta a megoldás menetét, hogy ne kételkedjünk. Senki nem kételkedett, kiválóan lehetett hallani az operazenét. Rimszkij-Korszakon: Mese a láthatatlan Kitezs városáról és Fevrónia szűz leányról. Haza akartam szaladni a porszívóért, de már késő volt, a szünet véget ért. A földrajztanárnak (aki különös hiszékenységével tűnt ki) bejelentettük, hogy ez a szemben levő ház hangszórója. Az óra felét kibírtuk. "Valami furcsa történik - mondta végül is a földrajztanár. - A bal kabátujjam felől jön a zene. Ha a kabátujjamat a fülemhez közelítem, a zene érezhetően felerősödik…" A vívás fenomális állhatatosságot fejleszt ki: Ada teljesen nyugodtan azt válaszolta, hogy rá kell fújni a kabátujjra, és a hang eltűnik. A hang mintegy elszáll, mondta. De a földrajztanár elgondolkozva már Antennát nézegette, és a továbbiakban minden úgy történt, ahogy szokott: Antenna felállt, és bűntudatosan pislogva becsületes kék szemével, beismert mindent.
Ezt a Mesét jól megjegyeztem. Van ott egy rész, Vszevolod fejedelmi kíséretének kórusa, a Felkelt éjfélkor… kezdetű, ez remekül rezonált…
Nyáron, már azután, hogy Antenna elutazott, néhányszor bementem az iskolába. Az osztályunkban tataroztak. Festettek, mázoltak. De amikor az utcán nem nagyon zajongtak, és a folyosón senki sem beszélgetett, hallani lehetett, hogyan működnek a tavasszal szétszórt rádiócskák. Valahol még megmaradtak! A hang nagyon halk volt, és ezért titokzatos: suttogva beszélt egy nő, és vészterhesen játszott a távoli zene.
A jövőbe látó gép egész tisztességesen néz ki. Az üvegszálas műanyagból készített sima zöld panel a padlótól a plafonig ér, és egy vékony átjárót hagy az ablakig. A gép tölteléke ott van a panel mögött, magán a panelen csak a védőlap van két tucat szokásos ellenőrző műszerrel és a standard akusztikus blokkal a Brjanszk nevű elektronikus analizátorból.
- Nyáron egyet-mást szétszedtem - mondja Antenna -, most nem működik, de a megoldást feljegyeztem magnóra, lejátszhatjuk.
- Megoldás… Figyelj, mindenféle feltételes nulla-átvitel nélküli, valódi megoldást.
- Igen. Kiváló ötletet adott, teljesen váratlant. Természetesen ez csak ötlet, de…
- És miért kellett szétszedni?
- Nos… Csak a végeredményt tudta megjósolni.
Ah, milyen rossz gép! Csak a végeredményt jósolja meg. Mindenesetre Antenna barbár.
- Megmondta, hogy mit, de nem mondta meg, hogy hogyan - magyarázza igyekvően Antenna. - Azután az energia… Töméntelen energiát fogyasztott, erre ment el a fél fizetésem.
A gépben csaknem negyven köbméter volt. Antenna csodálatosan sok mindent tudott belerakni. Úgy tartják, hogy egy ilyen gépet ötven év múlva fognak megépíteni, nem hamarabb. Eszembe jutnak Conan-Doyle szavai: "Mellesleg senki sem érti annak a kornak az igazi jelentőségét, amelyben él. A régi mesterek kocsmákat és Szent Sebestyéneket festettek, amikor Kolumbusz a szemük láttára felfedezte az Újvilágot."
- És miért ne jönnél át a laboratóriumomba?
Antenna nem szeret és nem tud visszautasítani, és most nem olyan egyszerű neki nemet mondani.
- Ne haragudj… Nálad nekem ilyen gépekkel kellene foglalkoznom… Nem, értsél meg jól, és ne sértődj meg! A gép: lefutott dolog; ötletet adott, és most megyek tovább. Lényegében a gépet teljesen szét lehet szedni, már nincs is rá szükség. Csak a visszatérés problémájával akarok foglalkozni… Tudod, kit láttam nemrég a híradóban? - kérdezi Antenna. Valószínűleg úgy tűnik neki, hogy finoman más vágányra tereli a beszélgetést. - Arhipicset. Igen. Nagyszerű dolgokat művel… Okos srác, ugye?
Ez is újdonság: tudtam, hogy Arhipics sokra viszi. Nagy művész a mi Arhipicsünk. Egész életében a nagy szervezőt játssza. Istenem, milyen lelkesítő beszédeket mondott az iskolai társadalmi munkákon!
- Gyerünk! - Antenna a kabátujjamnál fogva rángat. - Megtanítalak kávét főzni. Tudod, ezen a területen korszakalkotó felfedezést tettem: a kávét nagy frekvenciájú árammal kell főzni…
Most már tudom, hogy néz ki annak az embernek a lakhelye, aki a visszatérés klasszikus problémájával foglalkozik. Az egyik szoba a jövőbe látó gépé, a másikat átalakította valami olyanná, ami átmenetet képez a műhely és a laboratórium között.
Antenna a konyhában lakik. Tulajdonképpen nincs itt semmi konyhai. A konyhát átalakította egy kis szobává: pamlag, karosszék, apró asztal. A falakon hat hatalmas, színes felvétel: hajnalpír, felhő, szivárvány, megint felhő…
A felhők szépek. De Antenna élete nehéz, ez nyilvánvaló. Ötödét keresi annak, amit kereshetne, és kétszer annyit dolgozik, mint kellene. Mellesleg minden álszenteskedés nélkül mondhatom: még csak nem is erről van szó. A legnehezebb Antenna helyzetében: megőrizni a munkája szükségességébe vetett hitét. Hiszen szörnyű tragédia lenne így dolgozni vagy harminc évet és azután látni, hogy mindez délibáb.
Nehezen tudok elképzelni egy ilyen életformát. Antenna például hazajön a gyárból, és nekilát a visszatérés klasszikus problémájának a megoldásához. A problémát megoldhatatlannak tartják. Nap nap után, év év után: a tudomány világán kívül. Senki nem mélyed bele az ő munkájába. Senki sem mondhatja meg: helyesek-e az elképzelései vagy sem. Senkivel sem tud vitatkozni és eszmét cserélni, mivel az intersztelláris űrrepülés szakemberéi csak a következő évszázadban jelennek meg.
Nem hinném, hogy tudnék így dolgozni.
De felvetődik bennem egy különös gondolat. Miért nem tudok? Hol, mikor váltak el útjaink?
Kandidátusi disszertáció, jó minőségű tudományos munkák, majdnem kész doktori disszertáció: megtettem mindent, amit tudtam. Minden rendben van. Az ördög vinné el, akkor miért irigylem Antennát? Butaság, az "irigylem" egyáltalán nem jó szó, rossz mellékíze van! Egyszerűen megjelent egy különös gondolat. Valóban megtettem, amit tudtam. Ó viszont a lehetetlent csinálja. Az utak ott válnak el, ahol az egyik elérhető célt választ, a másik minden ellenében - legyen az logika, pokol, ördög - a lehetetlen felé megy.
Így van vagy nem?
Nem mehet mindenki a lehetetlen felé. De tulajdonképpen miért? Lehetséges, hogy ebben áll a nagy forradalmak pátosza, amelyek mindenkit, mindenkit, mindenkit a lehetetten megostromlására vezetnek? Meg kell gondolni! Igen, Antenna tehetséges, ez így van. De a lényeg más: Antenna rátette a kezét a lehetetlenre…
A felvételek a falon viszont jók. Mint az ablakok, a szédítően mély égbe nyílnak.
- Az égen dolgozom - mondja Antenna. - Tudod, ez egy egész játék-komplexum lesz… Nos, hogy ne rosszabb eget csináljunk, mint a valódi. És a felhők egyelőre nem sikerülnek. Optikával nemrégen kezdtem foglalkozni, ravasz mechanika van ott. A felhők vattaszerűnek sikerülnek: szürkék, unalmasak…
Tehát a felhők egyelőre nem sikerülnek. De mi sikerül?
- Mi sikerül? - kérdez vissza Antenna, és egyből megfeledkezik a nagy frekvenciájú kávéról. - Mindjárt meglátod. Megmutatom neked a szivárványt, ez érdekes…
Azon a napon, amikor Adával elmentünk a Művész moziba, azután pedig kivártuk az eső végét a metróban, és megcsókoltam Adát, szivárvány volt. Az egyetlen szivárvány, amit egész életemre megjegyeztem. Más szivárványokra úgy általában emlékszem, hasonlítanak egymásra, de az egészen különleges volt. Vajon elmondtam Antennának?… Nem, egyszerű egybeesés. Ez a kilencedik osztályban történt, amikor Antenna elutazott. No igen, csaknem egy évvel az elutazása után.
Antenna a lámpát a sarokba, a földre állítja. Azután elmegy a szoba közepére, zsebéből egy ezüstös hengert vesz elő, erősen felrázza, mintha a hőmérőt rázná le.
Egy tömör, átlátszó szalagra hasonlító, vérvörös ív villan föl. Az ív gyorsan mélységet kap, légiessé válik. Belső széle zöldül, szétterjed, és csaknem egyidőben megjelenik a harmadik szín, a lila.
Ez varázslat, lehetetlen varázslat!… Nagyszerű, sokszínű szivárvány lángol előttem.
A szobában levő valamennyi tárgy elveszti a kontúrjait, valahová visszahúzódik. Eltűnnek, egyszerűen nem léteznek. Csak ez a szivárvány valóságos: nedves, áthatóan tiszta, a legtisztább színekből kovácsolták.
Már-már eltűnik. Megremeg a legkisebb légmozgástól. Villódznak és lélegzenek a finom színek. A távolodó vihar zaja, a villámok vészterhes riadalma a látóhatár fölött, a nap visszfénye a tajtékos esőtócsákban játszik benne.
Kinyújtom a kezem.
- Nem szabad! - kiált Antenna. A szivárvány egy pillanatra vakító mézsárga lánggal felgyullad, és azonnal eltűnik.
- Nem szabad hozzányúlni - mondja Antenna bűntudattal. - Ha nem nyúlnak hozzá, sokáig tart, tizenöt-húsz percig. Volt még sarki fényem is, de elvitte a szomszéd kisfiú.
A szoba, ahol a kávét csináljuk, alaposan tele van zsúfolva. A könyvespolcok a két fal hosszában húzódnak (a polcokon felváltva könyvek és játékok). Nagy kiterjedésű elektronikus számítóláda; egy vedlett, foltos kandúr alszik rajta. Szerszámokkal teli gyalupad. Egy asztal, valami félig összeszerelt elektronikus oszloppal.
A könyvek között turkálok. Káosz. Csak egy polcon van rend: itt vannak a visszatérés problémájával foglalkozó könyvek. Leveszek találomra egy precízen moaréba bekötött könyvecskét, és kinyitom ott, ahová a könyvjelző be van téve.
"A világűrutazás összes terveit - kivéve a Naprendszeren belüli utazásokat - csak szemétládába érdemes dobni."
Ohó, milyen energikus! Parcell könyve, a Radioasztronómia és kapcsolat a kozmikus téren keresztül. Jól van, vegyünk valami mást!
"Nem lehet kikerülni ezeket a nehézségeket, és nincs semmi remény leküzdésükre…"
Ez Horner monográfiája az intersztelláris űrrepülésekről. Mi van még? Fantasztikus regény.
"A hatalmas időszakadás miatt elvész maguknak a repüléseknek az értelme: az űrhajós és a bolygó kapcsolat nélküli, egymás számára nem gyümölcsöző életet kezdenek élni…"
- Üdítő olvasmány. Miért gyűjtöd ezeket?
- Miért? - csodálkozik Antenna. - Tudni kell, hogy mit gondolnak a többiek…
Gondolnak! Engem az ilyen regényekben az idegesít, hogy ott éppen nem gondolkoznak. A szerző sokáig bizonygatja, hogy A. akadémikus milyen szuperzseniális, B. professzor pedig szuperbölcs, azután elkezdenek beszélgetni: és milyen naiv motyogás ez!
- Itt megvannak a sajátos nehézségek - mondja Antenna. - Edgar Poe kortársa hihetett a kétezer személyes léggömbben, és nem hitt volna a repülőgépben. El sem kezdte volna ezt olvasni: bonyolult, érthetetlen, fárasztó. Látod, micsoda trükk!… A naiv ötletek művészileg meggyőzőbbek, könnyebb hinni bennük. Vedd például a mi beszélgetésünket! Valószínűleg a kívülállónak unalmasnak tűnnék. Éppen azért, mert komolyan ki szeretnénk dugni az orrunkat a jövőbe.
Lehetséges. Sokkal szórakoztatóbb, ha Antenna tucatnyi robotot csinál, azok fellázadnak, mi pedig tüzelni kezdünk rájuk. És itt okvetlenül megjelennek az űrjövevények. És kiderül, hogy éppen ők vették át a hatalmat a robotok fölött. És Antennáról kiderül, hogy nem Antenna, hanem egy ember a jövőből, aki időgépen érkezett hozzánk, hogy figyelmeztessen az alattomos jövevényekre. Hát ez pompás lesz!
Gépiesen vizsgálgatom a könyveket. Hoyle könyve: A fekete felhő.
"Kevés érdekes dolgot lehet kitalálni például a gépekről. Nyilvánvaló, hogy a gépek és a különböző műszerek az idő múlásával egyre bonyolultabbak és tökéletesebbek lesznek. Semmi meglepő nincs ebben."
Nem tudom, hogy mi köze van ennek az intersztelláris űrrepülésekhez. De Hoyle-nak végeredményben igaza van. Sajnos ez axióma: a gépek fejlődésében semmi rendkívül meglepő nem várható. Változnak a motorok, javul az automatika, a szintetikus anyagok fokozatosan kiszorítják a fémeket… Mi lesz még? És különben is: mi az a meglepő? Ha például minden gép folyékonnyá válna, akkor…
- Ott kutass! - Antenna a legfelső polcra mutat. - Nézd meg Szerjozsa könyvét, megkapta érte a doktori fokozatot! Semmit nem lehet megérteni: latin és ilyesmik. A sebészet új csillaga… Ott van a te két könyved is.
Antenna mindössze egy évet tanult velünk, de csaknem mindenkire emlékszik; ezt nem vártam.
Tehát "Szerjozsa doktorból" valódi doktor lett. Nagyon jó! Kerületünk kóbor kutyáinak gyógyítója és jótevője…
Nem olyan egyszerű eljutni a legfelső polcig, egészen a plafon alatt van. Fellépek a párkányra, és meglátom a mikroszkópot. Egészen a sarokban áll, a könyvek mögött. A jó, öreg mikroszkóp, amit tizennégy éve ajándékoztunk Antennának.
Akkor, amikor szétszórtuk a rádiócskákat, és emiatt félbeszakadt az óra, az igazgatóhelyettes mennydörgő beszédet tartott. Említés történt benne a négyes magaviselet-osztályzatokról, és lefestette komor jövőnk elég meggyőző képét. Befejezésül az igazgatóhelyettes megtiltotta Antennának, hogy kis rádiókat csináljon. "Felszerelünk neked egy hermetikus zugot a műhelyben - mondta. - Ott azt csinálsz, amit akarsz. Speciális berendezés nélkül csak nagy rádiók összeszerelését engedélyezem. Könyvszekrény nagyságút, nem kisebbet."
Ettől az időtől Antenna furcsán kezdett nézni a könyvszekrényekre. Az autóbuszokra és trolibuszokra szintén furcsán, Egyszer pedig láttam, milyen furcsán mered egy magas épületre a Felkelés terén.
Egyszer, amikor mentünk haza az iskolából, Antenna azt mondta:
- Tudod, ki lehet alakítani egy olyan nagy rádiót, hogy ugyanakkor a legkisebbnek is bizonyul.
Azt hittem, Antenna feltalálta a felfújható rádiót. Valóban, az igazgatóhelyettes megjelenésekor miért ne növelhetnénk a rádió méreteit? Megérkeztünk Antennáékhoz, és itt kiderült, hogy nem felfújható rádiókról van szó. Antenna kiszedte a zsebéből az alkatrészkacatokat, húsz percig bajlódott, majd kijelentette:
- Most egy háromlámpás rádió belsejében ülsz. Tedd le a könyvet, hiszen ez olyan pillanat…!
Nagyorr elégedett volt önmagával, ez pedig ritkán fordult elő.
- Íme, a lakás a doboz helyett. Két szoba, konyha és a fürdőszoba. Minden nagyon egyszerű. Ha vannak lámpák és vezetékek, bármilyen tárgyból össze lehet szedni az áramkört. Látod a virágtartó edényeket? Az ellenállások helyett vannak…
És megértettem, hogy Antenna nem viccel. A rádió valóban nagy, helyet pedig nem foglal el. Igaz, a hangja kicsit recsegős volt. Antenna ide-oda szaladt a szobákban, drótokat huzigált, kiszedte az élelmiszert a jégszekrényből, ami szintén az áramkörbe tartozott…
Nem álltunk neki leckét csinálni, hanem elindultunk csavarogni a városban, és Antenna különféle rádiókat talált ki. Először azt latolgatta, hogy sikerül-e az iskola épületét rádióvá változtatni. Azonban itt nehézségek keletkeztek a tetővel kapcsolatban. Antenna azt mondta, hogy nem abból az anyagból készült, és különben is jobb minél nagyobb tárgyakat felhasználni. A metróhoz mentünk, hogy kiválasszuk a megfelelő lakótelepet. De útközben Antenna kijelentette, hogy semmi sem fog sikerülni: a közlekedéstől és egyáltalán a villanyvezetékektől egy csomó zavar lesz. Egy kicsit üldögéltünk egy kertben, és Antenna, hogy elszórakoztassa magát, csinált egy rádiót négy nyírfából, két padból és a virágágyásból.
- Ez mindenesetre nagyobb, mint egy könyvszekrény - mondta. - És különben is csekélység, az első esőig ha kibírja. Vagy reggelig. Reggel harmat lesz. Hallgassuk meg a sporthíreket…
Antenna egy kis sámlin ül a folyosó végén, a fogas alatt. Egy mikrozongorához hasonló valami van a kezében: fekete, lapos doboz, kis, fehér billentyűkkel. A folyosó túlsó végében, a földön, csészealj hamuszürke porral. A porból három rövid rézvezeték áll ki. A küszöbön egy vékony, összekarmolt kandúr áll, várakozóan a tányérra pillantva.
- A vadállatok távolsági etetése? - kérdezem.
- Igen, vadaké - válaszol gépiesen Antenna. Igyekvően nyomja a billentyűket: mint a kezdő zongorista, amikor skálázik.
A szürke por a tányéron mocorog, felmászik a drótokon, amelyek azonnal egy csomós gyökérre emlékeztetnek… A gyökerek gyorsan összenőnek, valamilyen alakot alkotnak. Még egy pillanat, a por örvényleni kezd és megdermed.
A tányéron egy medvebocs áll.
A szobrocskát a kezembe veszem, kemény, érdes a felülete. A szobrocska belseje üres, ezt érezni a súlyából.
- Tedd le, ez még nem minden…
Leteszem a medvebocsot a tányérra. Antenna megnyomja a billentyűt, és a medvebocs szétszóródik: ismét a szürke por kis halma és három rövid rézdrót.
- Most pedig egy szamár lesz belőle - jelenti be ünnepélyesen Antenna. - Vagyis nem szamár, hanem olyan kiscsacsi.
Megjelenik a kiscsacsi. Egész jól hasonlít.
- Egyelőre csak két programja van - sóhajt Antenna. - Voltaképpen ez egy egész széria lesz: Micimackó, Nyuszi, Malacka, Tigris és a többiek. Egyelőre Fülest bocsátjuk ki… Képes járni is. Igaz, nem valami fényesen jár.
A szürke csacsi mulatságosan dülöngélve, lassan megy nem hajlítható lábain. Hangtalanul megközelíti őt a macska. Egyik kezemmel sikerül ellöknöm a macskát, a másikkal felkapom a csacsit.
Úgy tűnik, kitalálom, hogyan működik. A szürke por valószínűleg valamilyen ferromágneses ötvözet. A mágneses tér a por részecskéit arra kényszeríti, hogy meghatározott rendben helyezkedjenek el, egybepréseli, és szilárd alak keletkezik.
- Majdnem így - erősíti meg Antenna. - Most furcsa, hogy miért nem találták ezt ki hamarabb… Tudod, Popov első rádiójában volt egy koherer. Na, egy ilyen üvegcső vasporral. A rádióhullámok hatására a vasreszelék összetapadt. Kiderül, hogy az elvet már a múlt században ismerték.
- Érdekes játék…
- Játék? - Értetlenül néz rám. - De hiszen így lehet cserélni a gépeket.
- Így? No nem!
Közérthetően elmagyarázom: a modern gép, például a gépkocsi, rengeteg különböző anyagból áll. Többek között nem mágnesesekből is.
Antenna azonnal visszavonul.
- Csak úgy gondoltam… Tudod, lehetséges, hogy a gépek azért bonyolultak, mert rengeteg különböző anyagból állnak?… De különben nem vitatkozom.
Figyelmesen megnézem a csacsit. Szilárdan megcsinálták. Nehéz elhinni, hogy tud járni.
De hiszen ez egy jó ötlet!
A szürke porból és elektromágneses térből készített gép rendkívül egyszerű lesz. Nincs szüksége például csavarkapcsolásra, nem kellenek csuklók: a tér hatására a fém azonnal változtathatja a formáját… Változó fém: erről van szó.
- A Művészeti Tanács nem fogadta el a medvebocsot - mondja Antenna. - Azt mondták, hogy ez formalizmus. Úgymond, miért szürke a medvebocs. De mit válaszolhattam volna? A továbbiakban, alkalmazva ezt a módszert, lehet barna és fekete medvéket is formálni, de egyelőre csak ilyeneket. Hiszen a szivárvány is ugyanezen az elven alapszik… Kétségtelenül, ez jó ötlet!
Elég bonyolult mechanizmusra lenne szükség, hogy a csacsi járni tudjon. De itt semmi sincs! A mágneses tér egy századmásodpercre eltűnik, a por kezd széthullani, de újbál létrejön a tér, visszafogja a port, és az megszilárdul: már más helyzetben. Mint a két szomszédos filmkockán: a csacsi megtette egy lépésnek a részét…
Létrehoztuk a legbonyolultabb technikát, civilizációnk több millió lehetséges műszerrel, géppel, berendezéssel gazdagodott. Úgy tűnt, hogy a gépekkel nem történhet semmi váratlan. Egyre bonyolultabbá és tökéletesebbé válnak, és semmi több! Butaság! Kocsmákat és Szent Sebestyéneket festünk, és valaki eközben új világot tár fel…
Változó világ, nemcsak a gépekről van szó. Az egész világ! Minden képes lesz benne az állandó változásra: a házak, hidak, városok, hajók, repülőgépek…
- Az üzemben összeraktunk egy tisztességes berendezést - folytatja Antenna. - Nem távirányításosat, ott erre nincs szükség. És gyártjuk. A Gyermekvilág áruházban, a kirakatban pont ilyen csacsi van… Na, a kávé is készen van már. Idehozom a magnetofont, meghallgatod a gép válaszát.
Isszuk a nagy frekvenciás árammal készített kávét. Nem jobb az átlagosnál. De Antenna nyíltan büszke rá, és én dícsérem: kiváló kávé, teljesen különleges kávé, valószínűleg még nem ittam ilyet…
- Mekkora hálózati feszültség van nálatok? - kérdezi Antenna. - Okvetlenül csinálok neked egy ilyen kávéfőzőt.
- Feszültség…
A fenébe a kávéfőzővel! Itt fénylett a szivárvány. Belülről ragyogott, és egészen élő volt. Nem kérdezem meg, hogyan csinálta. Varázslat. Szomorú varázslat. Ez a szivárvány felidézi bennem azt a régit, bár egyáltalán nem hasonlítanak egymásra.
Azon a napon Adával a Művész mozi nappali előadására mentünk, hogy ellenőrizzük Ada ötletét a telepátiáról. Az ötlet teljesen valószerűnek tűnt. A kísérletek, mondta Ada, egyetlen emberen történtek, ezért az eredmény bizonytalan. Ötszázon vagy ezren kell kipróbálni, hogy a gyenge hatások összegződjenek. Természetesen a kísérlet során az embereknek egyszerre kell ugyanarra gondolniuk. A Művészben egy svéd krimi ment, ez nagyon szerencsés volt: a bűnöző hirtelen beugrott a vasúti kupéba, rálőtt a nyomozóra, és a terem "szinkronban és ugyanabban a fázisban" megdermedt a rémülettől. A sarokban ültünk, senki nem figyelt ránk. Ada befogta kezével a fülét, és behunyta a szemét. Telepatikusan el akarta kapni ezt az ellenőrző pillanatot. A vásznon száguldott a vonat, a nyomozó a vagonokban járkált, én Adát néztem, az arcán villództak az árnyékok…
A kísérlet akkor nem sikerült. Ada megelégelte, hogy be kell fognia a fülét, és azt mondta, nem kell az elejétől fogva így ülni, elegendő elkészülni, amikor közeleg a pillanat. A filmet csak elbeszélésekből ismertük, és természetesen elmulasztottuk az ellenőrző pillanatot.
Azután a metróba rejtőztünk az eső elől. Találomra utazgattunk a különböző vonalakon, és állandóan a beszállókat figyeltük, próbáltuk kitalálni az arcuk és öltözékük alapján, hogy elállt-e az eső. Hiszen vannak esők, melyek sokáig esnek. De ez véget ért egy-másfél óra múlva. Kiszálltunk az Izmajlovo állomáson, és rögtön megláttuk a szivárványt. A még nedves sugárút fölött függött, egy gigantikus bolthajtásos hídra emlékeztetett. A híd alatt zajtalanul csúsztak el a nedves gépkocsioszlopok. Ada azt mondta, hogy a szivárványt csak könnyedén felvázolták tompa fényű akvarellfestékkel. Egyetértettem vele, bár a szivárvány nagyon fényes volt. Különösen a felső része. És csak az aljánál, ahol a boltív a távoli házak tetőire támaszkodott, ott valóban puhák voltak a színek, a könnyű füstfelhőcskéktől tompítottak.
Az intersztelláris repüléseket elsősorban energetikai szempontból tartották megvalósíthatatlannak. Több millió tonna annihilálódó üzemanyagra van szükség, hogy az egy-két űrhajóssal repülő apró kapszulát közel fénysebességig felgyorsítsák. Az üzemanyag tárolásához (még meg kell tanulni az előállítását!) speciális berendezésekre van szükség, amelyeknek nem kicsi a tömegük, következésképpen további üzemanyag-felhasználást tesznek szükségessé. És hogy felgyorsítsuk ezt a pótüzemanyagot, ismét újabb üzemanyagra van szükség…
A gép nem oldotta meg a probléma ezen részét. Antenna abból indult ki, hogy az űrhajó folyamatosan fog energiát kapni a Földről.
Az intersztelláris űrrepülések "energetikai tilalma" akkor keletkezett, amikor a lézertechnika még gyermekcipőben járt. Mellesleg már akkor is beszéltek a lézerek alkalmazásáról az űrhajóval való kapcsolattartásnál. Magától értetődik, hogy nem könnyű eljutni az információs kapcsolattól az energetikaiig. Itt sajátos nehézségekkel találkozhatunk, amelyek azonban elvben leküzdhetők. A kvantumoptika fejlődésével növekedni fog a lézerek teljesítményátadási kapacitása. Azonkívül az űrhajó gyorsításához vagy fékezéséhez csak magának az űrhajónak, a kolosszális üzemanyag-tartalékok nélkül - nem is kell olyan sok energia. "Ezt a variációt választottam, az energiamegmaradás törvénye iránti tiszteletből" - mondta Antenna. Nos, ezzel egyetérthetünk.
De megmarad a legfontosabb: a visszatérés klasszikus problémája. Az idő különbözőképpen múlik a Földön és az űrhajón; ezt el kell fogadni vagy vitába szállni a relativitáselmélettel. A gép nem szállt vitába. Most már értem, hogy nem is volt képes vitázni, mivel erre nem volt felkészülve.
Íme, a válasz, leírtam a magnószalagról.
"Űrhajó: a Földről kapott információ alapján a repülés közben átépítés. Cél: az űrhajó visszatérése a Földre megöregedés nélkül. Személyzet: állandó kapcsolat a Földdel, hipnopédia segítségével a Föld életéről szóló minél szélesebb körű információ elsajátítása, új szakmák megtanulása. Speciális adások, amelyek elősegítik az új kor befogadását."
Antenna ezt az ötletet a következő példával magyarázta:
Tegyük fel, hogy három karavella indul el világ körüli útra, ami eltart néhány évig. Tegyük fel ugyanígy, hogy a parton eközben évszázadok telnek el. A háromárbocosok kijutnak az óceánra, és egy vagy két hónap múlva galambpostával megkapják a tökéletesített vitorlafelszeretések műszaki rajzait. Menet közben elkezdődik az új vitorlák készítése. További három hónap múlva a galambposta (az út végére felváltja a rádió) elhozza a navigációs műszerek leírását, amelyeket a hajók távozása után találtak fel. A tengerészek szempontjából az idő a parton gyorsan múlik: mind gyakrabban és gyakrabban érkeznek közlemények az új felfedezésekről és találmányokról. Kikötve valamelyik szigeten, a tengerjárók nekilátnak a hajók átalakításának. És már nincsenek háromárbocosok: a szigettől két brigg, kétárbocos hajó távozik. Az őrségben éppen nem levő tengerészek tanulmányozzák az első, még esetlen gőzhajtóművek rajzait, és a fedélzetmesterek feltúrják birodalmukat, fontolgatva, miből lehet hajókereket csinálni…
A háromárbocosokra alkalmazva ez a gondolatkísérlet fantasztikusnak tűnik. Más dolog az űrhajók, amelyek tartják a kapcsolatot a Földdel, információs és energetikai hidakkal kapcsolódnak hozzá. Nem baj, ha nem atomjáró tér vissza a hazai partokra, hanem csak gőzmeghajtású háromárbocos. Mindegy: azok az emberek, akik megépítették ezt a hajtóművet, közelebb lesznek az atomkorhoz, mint ahhoz a korhoz, amelyben elkezdték útjukat.
Úgy gondolom, hogy az átépítési együttható igen magas lehet. Ha csak a hajóról lenne szó, az együttható közel lenne az egyhez. Bonyolultabb a helyzet az emberekkel. Magellán legénysége valószínűleg elsajátította volna a gőztechnikát, de hogyan fogadták volna el ezek az egyház dogmáiban hivő emberek a vallás nélküli világot?
De hát a modern ember sokkal jobban fel van készítve a lehetséges változásokra. Gyermekkorunktól fogva hozzászokunk a változó világban való élethez. Még inkább jellemzőnek kell lennie ennek a XXI. század csillagjáróira.
De még így is ez titáni munka lesz: így repülni a csillagokhoz.
Eszembe jut a naiv fantasztikum. Az automaták vezetik az űrhajót. A személyzet békésen alszik az anabiózisos kádakban: múljék gyorsabban az idő… Lassan folynak az üres évek… Kétezer személyes léggömb! Minden másképpen lesz.
Mindennapi munka lendületes tempóban, hogy ne maradjanak el a földi időtől, hogy elsajátítsák és alkalmazzák az új ismereteket. Ezért tett említést a gép a hipnopédiáról: az új ismeretek maximuma kell minimális idő alatt. Talán nem is hipnopédia lesz ez. Természetesen nem hipnopédia: elvileg új, még fel nem fedezett tanulási eszközökre lesz szükség. És nemcsak tanulási módszerekre, de egyáltalán olyan eszközökre, amelyekkel elsajátítható a Földről kapott különböző információ. Ezeknek az eszközöknek létre kell hozniuk az űrhajósok számára a "jelenlét effektusát", minél teljesebben összekötni őket a változó Földdel.
Csodálatos repülés lesz! Most még elképzelni is nehéz.
Egyik év telik a másik után a hajó átépítésével. A kutató-berendezések átépítése. A pihenés rövid órái. A "tévéálom" (ma még nincs rá megfelelő kifejezés) szeánszai, amikor az ember néhány perc alatt átél egy földi hetet eseményeivel, benyomásaival, új ismereteivel…
Az idegen bolygókon összeszedett anyagok nem fognak holt teherként feküdni: az állandóan megújuló ismeretek biztosítják a kutatások táncreakcióját.
És amikor egy ilyen űrhajó visszatér a Földre, a személyzet felfedezései nem bizonyulnak elavultnak. Az új idők színvonalán lesznek.
- Látod - Antenna a csacsi bal hátsó patáján levő pecsétet mutatja -, 2908-as áruféleség, ára harminckét kopejka. Természetesen Fülesnek csüggedt kinézetűnek kell lennie, de a Művészeti Tanács ezt fölöslegesnek tartotta.
- Gyere át hozzám! Nálunk nincs Művészeti Tanács. Komolyan mondom: gyere át a laboratóriumomba!
- Ne-em. Mit kéne ott csinálnom?
- Akár a változó gépeket is! Először veszel valamilyen egyszerű gépet, és…
- Nem! Én a visszatérés problémájával akarok foglalkozni. A változó szerkezetek csak része ennek a problémának.
- Mindegy. Elég volt a kontárkodásból!
Próbálom meggyőzni Antennát. Érvet érvre halmozok. És nem egyből, mennyire nem egyből születik meg a gondolat: hiszen ez kegyetlenség! Számomra az egész vitánk csak logikai párbaj, Antenna viszont életpozícióit védi. Hogyhogy nem gondoltam egyből erre! Az Antennához hasonló emberek életét nem az ellenségek, hanem a jóakarók teszik tönkre. Azt akarják, hogy minden normális, megszokott, ahogy illik, olyan legyen. Micsoda butaság megmenteni Antennát attól, ami kivételessé teszi az életét!
- Kérlek, ne sértődj meg - mondja Antenna. - Mindent megmagyarázok.
- Na jó, magyarázd.
- Nézd! Itt van a tudomány frontja, megy előre - Antenna fogja a kávéscsészéket, és mutatja, hogyan történik mindez. - Lehet haladni ezzel a fronttal. De lehet deszantot végrehajtani és valahol messze-messze kiszállni.
- És régen… kiszálltál?
- Nem. Hat éve.
- És meddig kell várni, amíg a front utolér? - Antenna értetlenül néz rám.
- Nem tudom… Milyen jelentősége van ennek?
Semmit sem válaszolok. Egyszerűen nem visz rá a lélek, hogy azt mondjam: "Messze szálltál ki, barátom. Túl messze a mai tudomány frontjától. Valószínűleg egy egész életnyi távolságra."
Antenna sajátosan értelmezi hallgatásomat, és azt mondja, hogy természetesen még nagyon keveset csinált.
- Lényegében ez csak az ötlet kezdete - mondja. - A probléma teljes megoldása még nagyon messze van. Mint az egyszerű sztroboszkóptól a laterna magicáig. Apropó, még egy példa: a mozi is egy játékkal kezdődött, hiszen a sztroboszkóp szintén gyerekjáték volt!
Holnapután Prágába repülök. Miért jutott eszembe? Ja igen, a Laterna Magica. Igen, a szimpozionon sok a munka, de a Laternát valószínűleg még egyszer megnézem. Felidézem a szimpozion programját: igen, a harmadik napon lehet időt szakítani a Laterna számára. Antenna természetesen nem látta a Laternát, nem is kell kérdezni.
- Nem fejeztem be - folytatja Antenna. - Tehát a Művészeti Tanácsban kérdeznek: "Ez az ön Fülese soha nem volt vidám?" Azt válaszolom: "Volt. Egyszer azt gondolta, hogy Malackának fűrészpor van a fejében, és az is nyilvánvalóan tévedésből került oda. attól a gondolattól felvidult." Ők pedig azt mondják nekem…
Nem olyan könnyű megtalálni a csacsit. A kirakat mélyén van. Szürke, szerény csacsi, nem lehet egy napon említeni a fényesre lakkozott autókkal és a fényes műanyag hajókkal.
Játék. Kár, hogy Antenna nem jön át a laboratóriumomba. A magányos kutatók ideje a tudományban lejárt.
Különben miért is?
Első közelítésben teljes mértékben helyes gondolat, nem kell ad abszurdum vinni. Igen, a magányos kutatók ideje lejárt: abban az értelemben, hogy Antenna nem tudta volna megalkotni a gépét, ha nem használja fel más emberek munkáját és gondolatait. A gépi memória kapacitásának növelésén több tucat intézet dolgozott, létrehozták a bioblokkokat, amiket Antenna felhasznált a gépében. Azonban a távoli problémák kiválasztása és a megoldásuk kutatása az esetek többségében magányosan történik. Antennának igaza van: itt egyszerűen még nincs mit csinálnia egy egész kollektívának. Ez távoli felderítés és nincs értelme (lehetetlen is) egy egész hadsereggel elvégezni ezt.
Nem, az ilyen magányos kutatók ideje nem járt le!
Minél gyorsabban támad a tudomány, annál fontosabb számára a felderítés. De még a legtökéletesebben szervezett tudomány esetén sem lesz könnyű dolga a felderítésnek. Felkutat tíz különböző utat, a tudomány azután kiválaszt egy legjobbat… Egy felderítőt zseninek kiáltanak ki, kilencet pecheseknek. Ez nem igazságos, de mennyire nem igazságos! Rossz lenne a tudománynak ezen pechesek nélkül, akik odaadják életüket, hogy a támadó hadsereg ismerje azokat az utakat, melyeken nem szabad menni. Mellesleg a tizediket sem tartják túl szerencsésnek: megelőzte a korát, nem ismerték el…
Nem baj, felderítés! Menj előre, a többi nem fontos!
A csacsit igazságtalanul állították olyan messzire. Egész jó, huncut képe van. Valamikor ez a játék megváltoztatja a világot.
Üdv, felderítés! Menj előre, a többi nem fontos!
…Éjjel három óra van, már húsz perce állok itt, a kívülállónak ez furcsának tűnhet. És mivel ebben a világban minden törvényszerű, megjelenik egy rendőr. Fiatal és udvarias. Jóságosan néz rám és a kirakatra.
Őrült nap. Ma messzire bedugtam az orrom a negyedik dimenzióba. Sok minden még nem világos előttem, de kezdem megérteni a lényeget. A gépek halhatatlanok lesznek, Gépek a szó legtágabb értelmezésében: a leghatalmasabb mérnöki létesítményektől a csecsebecsékig. A technika általunk létrehozott egész világa. Széthullik hamuvá, porrá és rögtön újjászületik: értelmesebben, erősebben, szebben. Az építészet, amely megkövült zene volt, élő zenévé változik. A változó világ végtelenül tágasabb, fényesebb lesz. És ami különösen fontos: az ember ebben a világban megszűnik függni a gyorsan avuló dolgok sokaságától.
- Látja a csacsit? - kérdezem a rendőrt. - Ott azt a kicsi szürke csacsit… 2908-as áruféleség. Ára: harminckét kopejka. Nagy jövő áll előtte.
- A csacsiknál ez előfordul - egyezik bele a rendőr. - Néha nagyon nagy jövő áll előttük.
Okos ez a fiú. Tisztázom, hogy nem a szamarakról van szó. A szürke csacsi semmiféle meghatározó viszonyban nincsen velük. Egyszerűen egy tudományos felfedezés testesül meg benne.
- A felfedezésekről valahogy kényelmesebb nappal elmélkedni - jegyzi meg óvatosan a rendőr.
Ez aztán már tévedés! A nappal túlságosan konkrét. Nappal kényelmesebb megfigyeléseket végezni, kísérletezni, számolni. Éjjel általános törvényszerűségeket keresni, következtetéseket levonni. Nos, ez egy jó gondolat! Nappal világosan látják az önöket körülvevő tárgyak sokaságát, a tekintet nem mélyed el a távolban, a látóhatáron, a lényegben, néhány tucat méter behatárolja. Éjjel másképpen van: a sötétség eltakarja a közönségest, a megszokottat, és a tekintet akadály nélkül hatolhat előre. A látóhatár elveszti éles körvonalait, és eltűnik az ég feneketlen mélységében. És már nem a szobánk falai, nem a, két-három közeli épület homlokzata, hanem maga a csillagos ég válik világunk határává…
Itt az ideje menni. Talán változtassam át a csacsit mackóvá? A zsebemben itt van a billentyűs doboz. Nem, nem kell. Nem fogom elkeseríteni ezt a szimpatikus fiút. Elbúcsúzom, és elindulok lefelé, a Gorkij utca irányába. Lágy, nagy pelyhű hó esik.
A kirakatban, a mutatós játékok között ott maradt a jelentéktelen, szürke csacsi, aki előtt nagy jövő áll.
Barta Gábor fordítása