Henrich Altov - Ikarosz és Dedalosz
Ez régen történt. Az idő elmosta a nemzedékek emlékezetében azok igazi nevét, akik a Naphoz repültek. Az emberek a hajók neve után Ikarosznak és Dedalosznak hívták őket. Még azt is beszélik, hogy a hajóknak is más nevük volt, és az Ikarosz meg a Dedalosz nevet egy ősi mítoszból vették. Ez nem valószínű. Hiszen nem Dedalosz, hanem az, akit most Ikarosznak hívnak, mondta elsőnek az embereknek: "Átrepülünk a Napon!"
Ez régen történt. Az emberek még félénken hagyták el a Földet. De már megismerték a Csillagvilág részegítő szépségét és a felfedezések fékezhetetlen, vad szelleme vezette őket a csillagokhoz. S ha egy hajó elpusztult, két másik indult el a Csillagvilágba. Sok év múlva tértek csak vissza - megperzselte őket a távoli napok forrósága, és átjárta őket a végtelen űr hidege. Majd újra nekivágtak a Csillagvilágnak.
Az, akit most Ikarosznak neveznek, űrhajón született. Hosszú élete volt,de ritkán látta a Földet. Elrepült a Procyonig, a Lacertáig,és elsőnek érte el Van-Maanen csillagait. Leyten csillagának bolygórendszerében az orhókkal harcolt - az akkor ismert lények legszörnyűbbjeivel.
A természet sokat adott Ikarosznak, és ő nagylelkűen tékozolta tehetségét, akár a Nap. Meggondolatlanul merész volt, de a szerencse sohasem hagyta el. Az évek nem múltak el nyom nélkül a feje fölött, de nem öregedett meg. És nem ismerte a fáradtságot, az ijedtséget és a kétségbeesést. Majdnem egész életében együtt repült vele élettársa. Azt beszélik, hogy az asszony akkor veszítette el életét, amikor az Eridanusra kiszálltak. Ikarosz azután újabb világokat fedezett fel, és asszonya nevét adta nekik.
Azok között, akik a csillagokra repültek, Ikarosznak nem volt párja a bátorságban. És mégis megdöbbentek az emberek, amikor így szólt: "Átrepülünk a Napon!" Még barátai is - sok, nagyon sok hűséges barátja volt - hallgattak. Vajon lehetséges-e átrepülni az izzó, tüzes Napon? Vajon nem hamvasztja-e el az esztelent a tűzben égő égitest? Ikarosz azonban így szólt: "Nézzétek ezt a ritkított gázzal töltött csövet. Sok ezer fokos benne a hőmérséklet. Mégis a kezembe veszem, és nem félek, hogy megéget, mivel a csőben a gáz a megritkulás rendkivüli állapotában van." Ellenkeztek vele: "Vajon nem tudod, hogy a Nap belsejében nincs plazma, hanem olyan anyag, amely tizenkétszer keményebb az ólomnál?"
Sokan beszéltek így. Ikarosz azonban csak nevetett: "Ez nem akadályoz meg bennünket abban, hogy a Napba repüljünk. Majd neutritból készítjük el a hajó burkát. Még a Nap középpontjának keménysége is elenyészően kicsiny lesz a neutrit keménységéhez képest. S a ritkitott gázzal töltött csőhöz hasonlóan a neutrit hideg marad."
Az emberek nem mindjárt hittek Ikarosznak. És akkor az sietett segítségére, akit most Dedalosznak neveznek. Fiatal volt, de az emberek megbecsülték tudását. Sohasem repült még a Csillagvilágban, és csupán a tudomány tárta fel előtte az anyag titkait. Hidegvérű, nyugodt és megfontolt volt - nem hasonlitott Ikaroszhoz. Dedalosz száraz és pontos formulái azonban azt jelentették: a repülés lehetséges - és meggyőzőbbek voltak Ikarosz heves beszédénél.
Abban az időben az emberek már sokat tudtak az anyag ötödik halmazállapotáról.
Kezdetben a fehér törpéknek nevezett bolygókon fedezték fel. Ezek nem voltak nagyméretűek, de keménységük óriási volt, mivel majdnem egész anyaguk, a gáznemű burkot kivéve, sűrűn egymáshoz préselt neutronokból állt.A Szíriusz mellékbolygójára - a Földhöz legközelebb levő fehér törpére - megtett első repülőutak után az emberek megtanulták, hogyan termeljék ki a neutritot, az anyagot, amely kizárólag neutronokból állt. A neutrit keménysége százhúszezerszer túlszárnyalta az acél keménységét, és a vízét - egymilliószor.
A hajókat, amelyeken Ikarosz és Dedalosz a Naphoz akartak repülni,egy Földön kívüli állomáson állították össze. Az emberek az űrben könnyen fel tudták emelni a neutritlapokat, és a munka gyorsan haladt, bár a neutrit, amint emlitettük,az anyag ötödik - rendkivüli keménységű -halmazállapotában volt.
Ami pedig a hajókat illeti, azt beszélik, hogy a Csillagvilágba valaha is elinduló űrhajók legjobbjai voltak. Hatalmas motorjaik nem féltek a Nap tüzes viharaitól, és hatalmas sebességük lehetővé tette, hogy sebesen átvágjanak a tüzesen izzó égitesten. És azt is beszélik, hogy éppen akkortájt fedezte fel Dedalosz a gravitációs helymeghatározást. A Nap belsejében, az elektronikus gázok káoszában a rádió tehetetlen. A nehézségi erő azonban ott is nehézségi erő marad. A lokátor felfogja a nehézségi erő hullámait, és a hajók látnak.
S elérkezett az indulás napja. A Földről megjött az utolsó búcsúüzenet: "Ne közeledjetek egymáshoz hajóitokkal, mivel a nehézségi erő egymáshoz vonzza öket. Ne is távolodjatok azonban el messzire egymástól, mivel a könnyelmű hajóst elragadja a tüzes vihar, és a Nap mélyébe taszítja."
Ikarosz nevetett, amikor e szavakat hallotta. Dedalosz nyugodtan hallgatta meg őket. S mindketten azt felelték:"Készek vagyunk." Ikarosz türelmetlenül vette kezébe a kormányrudat. Dedalosz figyelmesen vizsgálta meg műszereit.
S a Földről üzenet érkezett: "Szerencsés utat és nagy felfedezéseket!" Ezekkel a szavakkal búcsúztatta már akkor a Föld az űrhajókat, amelyek a Csillagvilágba indultak.
Így kezdődött a repülés.
A motorok dühödten okádták a fehér lángot, a hajók megremegtek, sebességüket fokozva. S a Földön úgy rémlett - két üstökös rohan a Nap felé.
Először repült Ikarosz útitársak nélkül, mivel most nem engedélyezték, hogy bárkit is magával vigyen a hajóján. Ikarosz azonban csak nevetett a veszélyeken, és a lokátor ezüstös fényernyőjét figyelve, a Csillagvilág régi kapitányainak dalát énekelte.
Dedalosz sem érezte az egyedüllétet. Először hagyta el a Földet, de a Csillagvilág szépsége nem hatotta meg. Dedalosz gondolatai száraz és pontos gondolatok voltak, mint a formulák - az anyag titkai foglalták el.
Dedalosz számításai néha azt jelezték: "Vigyázat! Elöl veszély!" Ikarosz azonban - aki elöl repült - mindezt számítások nélkül is tudta, mivel mind között,aki valaha is űrhajót vezetett a Csillagvilágba, Ikarosz volt a legtapasztaltabb kapitány.
Így repültek a ragyogó Nap felé, és a Föld emberei remegve figyelték repülésüket.
Az űrhajók óránként gyorsitották futásukat, mivel a Nap hatalmas vonzóereje kinyújtotta feléjük láthatatlan ölelő karjait.
Földi időszámitás szerint öt napja repültek, amikor a két űrhajó eltűnt a Nap vakító sugarai között. Az utolsó - már eltorzult - rádióhullámok a kapitányok régi dalának hangfoszlányait vitték a Földre,és hallották Dedalosz száraz beszámolóját: "A kromoszférába értünk. Koordinátáink..."
A Nap a protuberanciák tüzes fáklyáival fogadta az űrhajókat. Mintha dühítené őt az emberek merészsége, a feldühödött égitest óriási lángnyelveket vetett, amelyekhez képest a hajók olyan kicsinyeknek látszottak, mint a homokszemek a magas hegyhez képest. A láng néma dühvel tombolt,és mohón nyaldosta a neutritot. A lángnak azonban jelentéktelen volt a sűrűsége, és a neutritpáncél hideg maradt.
A tüzes nyelvek lángjánál szörnyűbb volt a nehézségi erő. Hatalmas erő nyomasztotta Ikaroszt és Dedaloszt, mindenen áthatolva. Mintha ólom ömlött volna szét ereikben, és minden belégzés kétségbeesett erőfesztésbe került, és minden kilégzés az utolsónak rémlett. Ikarosz erős keze azonban szorosan fogta a kormányrudat, Dedalosz higgadt szeme merőn figyelte a műszerek ragyogó tárcsáit. A nehézségi erő növekedett.
A Nap szét akarta zúzni a hívatlan vendégeket. Ikarosz szíve lázasan, minden erejét megfeszitve, az utolsókat verte, és Dedaloszt fojtogatta a higany nehézségű vér, amely ereiben folyt. Szemüket zavaros fátyol borította.
Ikarosz ekkor elmosolyodott (a nevetéshez már nem volt ereje!), és kikapcsolta a motort, hagyta, hogy a hajó szabadon zuhanjon a Nap közepébe. S a nehézségi erő egy szempillantás alatt eltűnt.
A lokátor képernyőjén - amely már nem ezüstös volt, hanem vérvörös - Dedalosz látta Ikarosz manőverét. És még mielött elveszítette volna eszméletét, utánozta társát. S alig tűnt el a nehézségi erő, Dedalosz eszméletre tért, és a megszokott nyugalommal figyelte műszereit.
A zuhanás sebessége minden másodperccel egyre nőtt. Az űrhajók a tüzes viharon keresztül sodródtak a Nap közepe felé. Tűz, tűz, végtelen tűz fogadta őket. Gomolyogtak a tüzes felhők, tombolt a tüzes szél, és mindenütt - fent és lent - csak tűz volt.
Háromszor aludt ki Ikarosz szeme előtt az ezüstszínű képernyő. Ekkor Dedalosz így szólt: "Ideje, hogy visszatérjünk!" Ikarosz azonban csak mosolygott, és így felelt: "Előre!"
Újra csak továbbrepültek az űrhajók a tűzön át. Dedalosz szemében visszatükrözödtek a műszerek ragyogó tárcsái. Már nem nyomasztotta őket a nehézségi erő, a műszerek azonban új veszélyt jeleztek. Minden számítást és feltevést cáfolva, újra nőtt a nyomás. A tüzes vihar egyre sűrűbb és erősebb lett. A hajók remegtek a tűz súlyos hullámainak csapása alatt. A hullámok pedig egyre dühödtebben támadtak rájuk. Már nem is hullámok voltak, hanem tüzes hullámzó hegyek, amelyek rászakadtak a neutrit vékony páncéljára.
Újra kialudt az ezüstös képernyő, mintha figyelmeztetné őket: "Ideje visszatérni!" Ikarosz azonban azt felelte: "Előre!!"
S neki volt igaza. A tűz kemény fala maga szüntette meg a sebességet. Elérkezett a pillanat, amikor az ürhajók szinte dermedten álltak a tüzes viharok dühében. A nyomás elzárta előttük az utat, a nehézségi erő gátolta őket a visszafordulásban.
Dedalosz le nem vette szemét a műszerek ragyogó tárcsáiról, mivel azok árulták el neki az anyag rejtett titkait. Ikarosz meg az öreg kapitányok dalát énekelte,és azokra emlékezett, akik vele együtt járták a Csillagvilág útjait.
A Nap azonban nem ismerte a vereséget, és még egy utolsó, szörnyűséges csapást készített számukra. Valahol a Nap legmélyében hatalmas vihar keletkezett. Egy hatalmas légtölcsérhez hasonlitott, de milliószor nagyobb légtölcsérhez, és dühének nem volt határa. Úgy ragadta fel a hajókat, mintha hitvány forgácsból készültek volna, majd megforgatva őket, félredobta Dedalosz hajóját.
S Dedalosz látta ezüstös képernyőjén, hogy a tűz Ikaroszt a Nap mélyébe taszítja. Az űrhajó motorjai hallgattak, és Ikarosz nem felelt a hívásokra.
Dedalosz megértette; ez a pusztulás, és most már semmi sem mentheti meg Ikaroszt. A száraz és pontos formulák értékelték a tüzes légtölcsér hatalmas erejét, és azt mondták Dedalosznak; "Erőtlen vagy. Tehetetlen vagy. Menj innét!"
Dedalosz szemében ekkor először villant fel a láng. Csak egy pillanatra, de robbanásként átalakította Dedaloszt. Mivel ebben a pillanatban megértette, hogy a szabályoknál több az élet, és az életnél is több - az ember büszke rangja.
És a kormányrudat megrántva, belevetette űrhajóját a lángoló légörvénybe.
A láng rátámadt a motorokra, és a tűz,az embernek engedelmes tűz összecsapott a Nap ragadozó tüzével. Körülfogták az űrhajót a légörvény szoros gyűrűi, Dedalosz azonban csak ment előre, tovább, Ikarosz űrhajója nyomában.
A légörvény tombolt, és egyre erősebben szorította gyűrűivel a hajót. Kimerült a feszültségtől a neutrit páncél, és a műszerek mutatói a vörös vonalon már messze túljutottak. Dedalosz azonban nem figyelt a veszélyekre. Merőn figyelte a lokátort. És látszott, hogy minden pillanattal közelebb kerül Ikarosz hajójához.
Még dühöngött a tüzes légörvény, a vonzás azonban megragadta a hajókat, és lágyan egymáshoz húzta őket. Alig érezték az összeütközést, és Dedalosz látta a képernyőn: a két hajó egyesült. Most már a légörvény ádáz ereje sem bírta őket szétválasztani. Egy pillanatra kialudt a képernyő ezüstös fénye, és Dedalosz megértette: Ikarosz életben van.
Elnyújtva, erőlködve üvöltött a motor, a kettős nehézséget leküzdve. Zúgott a dühödt légörvény, gyűrűket font az űrhajó köré. A műszerek mutatói őrült táncot jártak. Már-már olvadozott a neutrit páncél. Dedalosz azonban vezette a hajókat, és szíve ujjongott, mert életében először megismerte a boldogságot.
Az űrhajók széttörték a légörvény szoros gyűrűit,és kifelé indultak. Egyre gyorsult a futásuk. A sebeséggel együtt azonban visszatért a nehézségi erő.
Testüket újra elöntötte az ólomsúlyú fáradtság, és újra fuldokoltak a szívükbe áradó higanynehéz vértől.
Így haladtak át az űrhajók a tüzes viharon.
Még dühöngött a láng, de már közel volt a Nap széle. És a műszerek ragyogó tárcsái azt jelezték: "Az égbe, az égbe!"
Őrülten üvöltött a motor, az utolsó ugrásra ösztökélve a hajót. A nehézségi erő kiragadta Dedalosz kezéből a kormányrudat. És nem volt ereje,hogy kezét felemelje; nem volt ereje, hogy a műszertábláig nyúljon, amelyen homályosan villogtak a műszerek tárcsái.
Dermedten álltak az űrhajók, a lángoló mélység felett függve. Dedalosz szívét összeszorította a rémület. Valakinek az akarata azonban újra azt parancsolta a hajóknak: "Előre!"  Akkor, a rémületről megfeledkezve, Dedalosz megértette: Ikarosz erős keze a kormányrúdon nyugszik.
...Beköszöntött a nap, és a Föld emberei meglátták, hogy szorosan összesimulva, az űrhajók elhagyják a Napot. Egymást túlharsogva szólaltak meg az antennák: "Jó hírekkel tértek-e vissza a Földre?" Ezekkel a szavakkal fogadta már akkor a Föld az űrhajókat, amelyek a Csillagvilágból megérkeztek.
A Föld izgatottan várta a választ. És a válasz megérkezett. Két merész hang énekelte a Csillagvilág régi kapitányainak dalát.