H. L. Gold - Az összerakott ember
Amnéziának vagy zavartságnak nyoma sem volt, amikor Hugh Savold őrnagy, a Vegára irányuló negyedik földi expedíció végrehajtója kinyitotta szemét a kórházban. Pontosan tudta, ki ő, hol van, és hogy került oda.
A neve Gam Nex Biad volt.
A Dorfel nevű bolygón született.
Egy bányászszerencsétlenségben halt meg, lent, a mélyben.
Ezek teljesen groteszk válaszok voltak, és megrémítették Savold őrnagyot. Megőrült volna? Biztosan ez történt, inert a karja szorítókötésben volt, a szája pedig tele volt kődarabokkal.
Savold sikoltozott és rángatózott a lapos, kényelmes sziklán, amelyet majszolgatott. Kiköpte a kődarabokat - ízletesek voltak!
Savold megborzongva riadt vissza valamitől, ami még annál is ijesztőbb volt, hogy összezavarodott a neve, születési helye, a balesete és döbbenetes módon az élete is.
Egy élő ár nézte őt fürkészően. Olyan magas volt, mint ő maga, hegyes, spirális fúró volt a feje, 3, könyökemelős rugózású karja volt, amelyek ásókban végződtek, és amelyek közül kettőn alul érzékelő csillók nőttek, elöl pedig foglalatos villanykörték sora; idegesen pattogó rugólábon állt.
Savoldot undor és pánik fogta el. Még soha életében nem látott ilyen lényt.
Trink sebész volt az, akit gyerekkora óta ismert.
- Ne izgasd magadat - izzottak fel a sebész lámpácskái kedvesen. - Tényleg mindaz vagy, aminek gondolod magadat.
- De ez lehetetlen! Én földi ember vagyok, őrnagy, és a nevem Hugh Savold!
- Persze.
- Akkor nem lehetek a dorfeli származású Gam Nex Biad!
- De az vagy.
- Nem! - kiáltott Savold. - Én egy egyszemélyes felderítő űrhajóban voltam. Átkúsztam a vegai határon, és ledobtam a spórabombát, az egyetlent, ami valaha is átjutott. A vegaiak lukakat égettek a motoromba és a benzintartályba. Elmenekültem, de a Földre már nem jutottam vissza. Találtam egy bolygót, ami még a mi holdunknál is ragyásabb. Féltem, hogy nincs levegője, de volt. Zuhanóleszállást hajtottam végre. - Megborzongott. - Inkább zuhanás volt, mint leszállás.
Trink sebész felragyogott az örömtől.
- Kiváló! Úgy néz ki, egyáltalán nincs emlékezetkárosodás.
- Nincs?! - kiáltott fel Savold rémülten. - Akkor hogy lehet, hogy arra is emlékszem, hogy egy bányaszerencsétlenségben haltam meg? Éppen jó kemény ércet fúrtam, meglehetősen nagy forgási sebességgel, a fejem kellemesen meleg volt, ahogy benyomult az ízletes kő be, az ásóim hátrahajigálták a már megtört ércet, és egyenesen egy elmozdult rétegbe ütköztem…
- Puha agyagpala - magyarázta a sebész részvéttől elhalványulva. - Túl gyorsan fúrtál, azért nem érzékelted a sűrűségváltozást. Szerencsétlen baleset volt. Mindannyian nagyon szomorúak voltunk:
- És meghaltam! - mondta Savold rémülten. - Kétszer!
- Ó, nem! Csak egyszer. Amikor a géped lezuhant, súlyosan megsebesültél, de nem haltál meg. Sikerült megjavítanunk.
Savold érezte, hogy félelem lesz úrrá rajta, amely rettenetes gondolatait remegve szorítja sarokba. Lenézett a testére, bár tudta, hogy nem láthatja, mert szorosan be van csomagolva egy hosszú lepedőbe. Még soha nem látott ilyen anyagot.
Azonnal felismerte, hogy azbeszt.
Az elején egy sor luk volt. Savold rémülten sikított. A foglalatos villanykörték fülsiketítően ragyogtak fel.
- Kérlek, ne félj! - A sebész aggodva pattogott, kinyitott egy nagy csillámkő kapszulát, és a tartalmát Savold fejére és arcára fröcskölte. - Tudom, hogy szörnyű sokk, de nincs ok riadalomra. Nem vagy veszélyben, erről biztosítalak.
Savold érezte, hogy megnyugszik, rémülete csökken. Nem, nem a sebész finom, biztató villogásának hatására, hanem a ráöntött folyadéktól. Valamiféle nyugtázó volt, ami könnyített az agya szorításán; ellazította az arcizmait, és kellemesen szivárgott a szájába. Egyik fele felismerte a nehéz szagot, másik fele pedig az ízt. Kenőolaj volt.
Mivel kenőanyag volt, enyhítőleg hatott. De ugyanakkor hűtőanyagként is szolgált, mert lehűtötte ijedségét és undorát, és ismét képessé tette a gondolkodásra.
- Most jobb? - kérdezte Trink sebész reménykedve.
- Igen, most nyugodtabb vagyok - mondta Savold, és először azt vette észre, hogy hangja halkabb lett, utána pedig azt; hogy nem is az ő hangja - villanykörtéinek felragyogásával és pislogásával kommunikált, amelyek, ha megszólalt, hideg fényt sugároztak, mint egy szentjánosbogár. - Azt hiszem, most már értem. Hugh Savold őrnagy vagyok. Lezuhantam és megsebesültem. Nekem adtátok egy… - gondolkodott a nevén, és bár rájött, hogy nem tudja, mégis azonnal eszébe jutott - egy Dorfel társ testét, ugye?
- Nem az egész testét - válaszolta a sebész magabiztosságtól villogva, ahogy látta, ismét jó hatással van a betegre. - Csak azokat a részeket, amelyeket ki kellett cserélni.
Savold felháborodott, de a kenőolaj nyugtató hatására tudott uralkodni érzelmein. Megpróbált egyetértően bólintani. Nem tudott. Vagy hihetetlenül merev volt a nyaka, vagy… egyáltalán nem volt nyaka.
- Olyasmi, mint a mi csont-, végtag- és szervbankjaink - mondta. - Mennyi belőlem Gam Nex Biad?
- Attól tartok, elég sok. - A sebész felsorolta a részeket, amit Savold úgy érzékelt, mintha szinkrontolmácsolást hallgatna: Trink sebész Gam Nex Biadnak, majd neki. Természetesen egymás megfelelői voltak, de az agya, csontváza, mellkasa, belső és nemi szervei, valamint törzse és lába nagy részére kiterjedtek.
- Akkor mi maradt belőlem?! - kiáltott fel Savold rémülten.
- Ugyan, hát az agyad nagy része. Büszkén mondhatom, elég jelentős része. Ja, és a két karod. Néhány részed nem sérült meg súlyosan, mégis jobbnak láttam kicserélni őket. Pl. az emésztő- és a keringési rendszeredet. A tieid olyan ételekhez és folyadékokhoz szoktak, amilyenek Dorfelen nincsenek. Így táplálékodat közvetlenül bolygónk ásványaiból és fémjeiből nyerheted, ahogy mi. Ha nem tettem volna így, akkor az életedet ugyan megmentem, de éhen haltál volna.
- Engedj fölkelni! - mondta Savold kétségbeesetten. - Látni akarom, hogy nézek ki!
A sebész ismét aggódni kezdett. Még egy kapszulányi olajat öntött Savoldra, mielőtt levette róla a lepedőt.
Savold végignézett magán, és ahogy megpróbált felállni, hirtelen rosszul lett. De nem volt hova mennie, és még ha lett volna; sem tudott volna áthatolni az olajon. Erőtlenül himbálózott rugós lábán, saját látványától kővé dermedve.
Elég jóképű volt, be kellett ismernie - Gam Nex Biad mindig nagyon menő volt Dorfelen. Óriásit tudott lépni ragyogó drótlábával; és sebes forgással fejének épp arra a pontjára tudott megérkezni, amelyen keresztül a legkeményebb kőben is egy pillanat alatt lehet eltűnni. Könyökemelős rugózású karjai csodálatosan kemények voltak; tudta, hogy azokat egy másik bányász maradványaival javították meg, és hogy segítségükkel csodálatos sebességgel tudja magát átpörgetni a maga fúrta-alagutakon, miközben ásókezeivel hátrafelé lapátolja az ércet; amilyen gyorsan csak kifejtette. Teljesen új volt, és nagyon jó… eltekintve a két undorítóan puha, haszontalan karjától.
Tisztában volt funkciójával és szokásaival, és a reakciója az emberi karokra, amelyek minden magyarázatot szükségtelenné tettek, csakúgy, ahogy a szentjánosbogár-nyelvet is értette; anélkül hogy ennek tudatában lett volna. De Savold érzelmei megmaradtak, és az indulata így tört ki:
- Nem kellett volna teljesen megváltoztatnotok! Elég lett volna megmenteni az életemet, hogy aztán megjavítsam a hajómat, és visszamenjek… - hirtelen abbahagyta, és nagyot sóhajtott volna, ha tud. - Te jó Isten! A földi irányítás még nem is tudja, hogy átjuttattam a bombát! Ha gyorsan cselekszenek, ellenállás nélkül tudnak leszállni! - széttárta karjait, a két emberit, a három ásórugósat és a két érzékeny csillósat, és dühösen nézett rájuk. - És barátnőm is van a Földön…
Trink sebész együttérzően izzott és büszkén villant fel.
- A küldetésed fontosnak tűnik, bár az értelmét nem, látom át. Mindenesetre a gépedet megjavítottuk…
- Tényleg? - szakította félbe Savold türelmetlenül.
- Igen. Jobban kell működnie, mint valaha. - A sebész szerényen pislogott. - Tudod, van némi jártasságunk a gépészetben.
Savold Gam Nex Biad része tudta. Voltak föld alatti kohóik, olajfinomítóik és óriási fémárjaik, amelyek kitermelték a kőeledelt a feldolgozóközpontok részére, ha maguk a bányászok nem tudtak lépést tartani az igényekkel, és voltak kommunikátorok, akik jeleiket az egész bolygón mindenhová szétküldték az alsó kőrétegek segítségével, és még egy csomó minden más is volt. Gam Nex Biad büszkén állította, hogy ez a civilizáció, és Hugh Savold őrnagy, aki osztozott tudásában, beismerte, hogy ez tényleg az.
- Akkor tehát azonnal fölszállhatok?! - lobbant fel Savold izgatottan.
- Van még itt egy kis probléma - izzott fel a sebészben némi kételkedés. - Említettél egy "barátnőt" ezen a Föld nevű helyen. Ez egy más nemű személy, ha jól sejtem.
- Olyan más, amilyen csak lehet. De talán már csak más volt - tette hozzá Savold kedvetlenül. - De a Földön vannak végtag- és egyéb szervbankok. Az ottani orvosok talán meg tudnak javítani. Tudom, nagy munka, de meg tudják csinálni. Nem vagyok benne biztos, hogy szeretném Gam Nex Biadot egész életemben magammal hurcolni. Talán ki tudják venni, és…
- Kérlek - szakította félbe Trink sebész aggodalmas villogással -, itt valamit meg kell beszélnünk! Amikor azt mondod, "barátnő", ez nem tartalmazza azt is, hogy a párod? Még nem választottak ki titeket egymásnak?
- Kiválasztottak? - ismételte meg Savold meglepetten, de Gam Nex Biad azonnal válaszolt: ez a házasság megfelelője, a párodat a genetikai szakértők választják ki, és a választást a kívánt átörökítendő adottságok határozzák meg. - Nem, csak együtt járunk. Nem voltunk házastársak, de azt terveztük, hogy amikor visszamegyek, azonnal összeházasodunk. Ez a másik oka, amiért sürgősen haza kell térnem. Igazán nagyra értékelem a segítséget, de most már tényleg…
- Várj! - parancsolta a sebész.
Elhúzott egy azbesztfüggönyt, amely eltakarta a fal egy részét. Savold egy nyílást pillantott meg a kórházat alkotó sziklában; a nyílás ajtaján keresztül féltucat kicsi és egy nagy Dorfel-társ közeledett rugózva… egyenesen felé. Úgy érezte, egykori szíve most az egykori torkában dobog, ha egyáltalán van még valami belőlük. De még csak bedühödni sem tudott, vagy megdöbbenni, vagy undorodni; a kenőolaj lehűtötte minden érzelmét.
A pici lények mind lángoltak a gyermeki örömtől. A nagy boldogan csillogott.
- Apa! - hunyorogtak a kicsik a nagy fénytől elvakítva.
- Párom! - tette hozzá Prad Fim Biad egy elégedett felkiáltójellel.
- Látod - mondta a sebész Savoldnak, aki hátrafelé hőkölt -, már van párod és családod.
Természetesen a sebészek bizottságának számolnia kellett volna Savold heves reakciójával. Őrjöngve harcolt az ellen, hogy egy idegen családot varrjanak a nyakába. Lázadásának kitörését még az sem akadályozta meg, hogy állandóan átitatták kenőolajjal.
A Földön persze azonnal pszichoterápiás kezelésnek vetették volna alá, de itt nem volt semmi olyasféle. A Dorfel-társak fizikailag és lelkileg is túl kemények voltak, ezért sem orvosokra, sem pszichiáterekre nem volt szűkség. Érzelmi életük a jól végzett munkában és a jól felnevelt gyerekekben ki is merült. Savold érzéseit, haragját, dühét és a menekülés iránt érzett vad vágyát képtelenek voltak felfogni. Erre akkor döbbent rá, amikor csillogó vitájukat nézte.
A bizottság hamar megállapította, hogy Trink sebész helyesen járt el, amikor Savoldot átalakította a dorfeli viszonyoknak megfelelőre. Savold kifogásolta, hogy nem kellett volna ilyen alaposan átalakítani, de be kellett látnia, hogy másképp nem tudták volna táplálni, a vészhelyzetben tehát Trink sebész a lehető leghelyesebben cselekedett.
A sebész hajlandó volt elismerni, hogy őt terheli a felelősség, amiért Savoldot olyan hirtelen mutatta be családjának, de a bizottság felmentette; egyiküknek sem volt semmiféle tapasztalata arra nézve, hogyan kell bánni egy földi emberrel. Egy Dorfel-társ elfogadta volna a tényt, mint ahogy más baleset okozta amnéziások tették. Trink sebésznek nem volt oka feltételezni, hogy Savold másképp fog cselekedni. Savold teljesen tisztázta a sebészt azzal, hogy beismerte, az emléke megvan, és mint ahogy Gam. Nex Biad összes többi emléke, csak akkor aktiválódott, amikor belekerült ebbe a helyzetbe. A bizottság hamar beláttatta Savolddal, hogy az emlék előbb vagy utóbb mindenképpen visszatért volna, függetlenül attól, hogyan rendezi a sebész a bemutatást, és hogy a reakció mindenképpen heves lett volna.
- És most - csillant fel a bizottság legöregebb sebésze - már csak az a kérdés, hogyan fogunk új, és helyreállított barátunknak segíteni, hogy alkalmazkodni tudjon az itteni élethez.
- Egyáltalán nem ez a kérdés! - lobbant fel Savold vadul. - Vissza kell jutnom a Földre, és meg kell mondani nekik, hogy ledobtam a bombát, és most már biztonságosan leszállhatnak. És a barátnőmet is említettem. Feleségül akarom venni, úgy értem, a párja akarok lenni.
- Te akarsz a párja lenni? - villant fel a legidősebb sebész döbbenten. - Ez a te döntésed?
- Na és persze az övé is.
- Úgy érted, ti magatok végeztétek a válogatást? Senki más nem választott helyettetek?
Savold megpróbálta elmagyarázni, de a zavart villanások és Gam Nex Biad összezavarodása miatt Beletörődve csak ennyit mondott:
- A mi szokásaink mások. Mi magunk választjuk ki a párunkat.
Gondolta, hozzáteszi, hogy a Föld néhány országában a szülők szervezik meg a házasságot, de ez csak növelte volna a zavarodott értetlenséget.
- És hány párja lehet egy egyénnek? - kérdezte az egyik sebész.
- Ahol én lakom, ott egy.
- Akkor az egyén felelősséggel tartozik a családjáért, igaz?
- Természetesen.
- Nos - szólt a legidősebb sebész -, a helyzet teljeseri világos. Neked is van családod: Prad Fim Biad és a gyerekek.
- Ők nem az én családom! - tiltakozott Savold. - Ők Gam Nex Biad családtagjai, ő pedig halott.
- Mi tiszteletben tartjuk a te szokásaidat. Úgy tisztességes, ha te is tiszteled a mieinket. Ha már lett volna családod ott, ahonnan jöttél, akkor jogi kérdés lenne, hogy érvényes-e, tekintettel arra, hogy nem tudsz egyszerre mindkettőről gondoskodni. De nincsen, és ezért ilyen kérdés sincsen:
- Szokások? Jogi kérdés? - kérdezte Savold, és legalább annyira elveszettnek érezte magát, mint a többiek, amikor megpróbáltak megérteni egy idegen társadalmat.
- Egy újrafelépített Dorfel-társnak - mondta a legöregebb sebész - kötelessége vállalni a beleépített másik kötelességeit, akármelyik részét cserélték is ki. Te majdnem teljesen Gam Nex Biad részeiből állsz, tehát természetes, hogy az ő felesége és gyerekei a tiédek lesznek.
- Nem vagyok hajlandó! - tiltakozott Savold. - Követelem a fellebbezés jogát!
- Milyen indokkal? - kérdezte egy másik sebész udvariasan.
- Mert én nem vagyok Dorfel-társ!
- A Trink sebész által felhasznált végtagok és szervek aránya szerint 94,7%-od az. Mennyivel több kell még, hogy állampolgár legyél?
Gam Nex Biad megerősítette a szabályt, Savold pedig magába roskadt. Amíg a sebészek bizottsága megbeszélte azt a pontot, amit elkezdett-nevezetesen hogy hogyan fogják Savoldot hozzászoktatni a dorfeli élethez -, ő végiggondolta a helyzetet. Nem számíthat semmiféle jogi vagy erkölcsi támogatásra. Ha ki akar jutni ebből a kínos helyzetből, csak saját agyafúrt leleményességére számíthat; de hát soha nem is lett volna az űrflotta őrnagya, ha nem rendelkezne ebből rengeteggel.
"Igen, agyafúrt leleményesség" - gondolta Savold keserűen, ahogy rugós lábán bizonytalanul zötykölődött egy gusztustalan humuszdarabon, nem messze a településtől. Olyasmire számított, ami itt nem létezik - arra a komplex megközelítési módra, amit a földi doktorok és hatóságok alkalmaztak volna ilyen esetben, a törvény enyhítésétől kezdve egészen a pszichológiai kondicionálásig, ami mind nagyon bonyolult, és minden fázisában lehetőséget nyújt a menekülésre.
De a sebészek bizottsága egy katasztrofálisan, egyszerű kezelési módot írt elő számára. Senki sem etette, és nem alhatott a föld alatti kőlakásokban, beleértve az egyedülálló férfiak szállását is.
- Ha majd elég éhes lesz, visszamegy a bányába. - A legidősebb sebész ugyanazt mondta, mint a bíró, egy helyi tanár, aki félállásban olyan jogi kérdésekkel foglalkozott, amelyekkel nem kellett a felsőbb bíróságokhoz fordulni. - És mivel nem tud máshová mennie csak Gam Nex Biad családjához, amelyik a sajátja, ha megunja, hogy egyedül él kinn a szabadban, majd odamegy.
A bíró nagyra értékelte a döntést, és hivatalosan is megerősítette.
Savold nem bánta, hogy kinn él a szabadban, de egyáltalán nem volt egyedül. Gam Nex Biad állandó nyűg volt, folyton nyaggatta, hogy menjenek fúrni és utána haza a feleségéhez, kölykeihez a jó meleg kivájt lakásba, ahol már társaság várná őt, hogy visszatérését bőséges adag kenőolajjal ünnepelje meg. Savold konokul visszautasította, bár észrevette, hogy saját magának is csorog a nyála, vagy valami hasonló.
A helyzetben az volt az ördögi, hogy ő maga is éhes volt, és nem volt a közelben egy árva kődarab sem, amit elrágcsálhatott volna. De hiszen a tervnek, hogy őt egy darab humuszon elkerítik, épp ez volt a lényege; olyan volt, mint a nehéz fizikai munka a földi börtönökben, ahol a foglyok csak akkor kaptak enni, ha megtörték a napi kőadagjukat, azzal a különbséggel, hogy itt magát a követ kapták enni. Savold csak úgy juthatott ki a bezártságból, ha lukat fúr a magas kerítés alá. Megpróbálta átugrani a rugója segítségével, de nem sikerült.
- Na, gyerünk - biztatta őt Gam Nex Biad az agyában. - Minek küszködni? Bányászok vagyunk, és nincs még egy olyan élet, mint a bányászélet. Micsoda izgalom, átfúrni magadat az ércrétegeken, és jól bezabálni a gazdag fémkészletből! A bányászok kapják a legváltozatosabb falatokat, ez a kárpótlás, amiért ilyen nehéz és veszélyes munkát végzünk.
- Némi kárpótlás - mondta Savold, egy gúnyos mosoly kíséretében, és sóvárogva nézett föl a csillagokra, azt kívánva, bárcsak ott száguldana köztük az űrhajóban.
- Most jólesne egy falásnyi vas, nem? - próbálkozott Gam Nex Biad. - Én tudom, hol vannak az ón- és kéntelepek. Ezek nem hevernek csak úgy a földön, mi? A nem bányászok ebből csak néhány falatot kapnak, csak annyit, hogy egészségesek maradjanak, de mi annyit tömhetünk magunkba, amennyit akarunk…
- Kuss!
- És higanymedencék! Nem nagyok, megvallom, de hát mi úgyis csak egy kortyot akarunk inni, hogy leöblítsük az előbb említett fémeket.
Savoldnak nehéz volt elutasítania magától az ércek gondolatát, mert már zörgött az ürességtől, de a sima hűvös higany olyan nagy kísértés volt, amire bárkinek megjött volna az étvágya.
- Na jó - mondta korgó gyomorral -, de azt vedd tudomásul, hogy nem megyünk vissza a családodhoz. Ők csak rád tartoznak, rám nem!
- De hogy mehetnék én vissza, ha te nem jössz?
- Így is van. Örülök, hogy te is úgy látod, ahogy én. Na és most hol vannak azok a higanymedencék és ércek?
- Merülj le - mondta Gam Nex Biad -, én majd irányítalak.
Savold rugózott néhányat, hogy felgyorsuljon és bepörögjön, felugrott a levegőbe, és épp az árfejére érkezett vissza, amely úgy hatolt át a humuszon, mintha víz lett volna. Megborzongott. Mint Dorfel-társnak, kerülnie kellett a vizet; ez kimarja, elrohasztja, és rozsdalerakódásokat okoz az emésztési és keringési rendszerben. Csodálatosan simogató melegség öntötte el, és már a kőben fúrt. Evett egy keveset, hogy visszanyerje az erejét, de azért hagyott helyet a főételnek és a desszertnek.
- Finom, ugye? - kérdezte Gam Nex Biad, miközben kényelmes alagutat vájtak maguknak vissza a településhez. - A nem bányászok nem tudják, miből maradnak ki.
- Csönd! - parancsolta Savold mogorván, de be kellett vallania legalább saját magának, hogy kellemes volt. Három könyökemelős rugózású karja kényelmesen forgatta őt előre, ásóival hátrahajítva a már meglazított követ; és most jött rá, miért izgatta Gam Nex Biadot, hogy Trink sebész meghagyta Savold két emberi karját is. Útban voltak, és mindig lehorzsolta őket. A foglalatos égők sora elegendő fényt adott. Azt gondolta; biztos ez volt az eredeti funkciója. Az, hogy kommunikációra használják, már egy lépés a civilizáció felé.
A sebészek bizottságának gyűlése óta Savold állandóan elfojtotta a gondolatait. Kísérletképpen megszólította belső partnerét.
- Hm? - szólt vissza Gam Nex Biad szórakozottan.
- Valamit meg akarok beszélni veled- mondta Savold.
- Később. Érzem, hogy földpátréteg közeledik. Itt észak felé tartunk.
Savold átadta neki a fúrást, és engedte, hogy eltemetett gondolatai feltörjenek. A menekülésre vonatkozó gondolatok voltak ezek; és azért rejtette el őket, mert biztos volt, benne, hogy Gam Nex Biad elárulta volna őket. Szüntelenül hízelegve próbálta rávenni Savoldot, hogy menjenek vissza bányászni és a családjához. "A fenébe az egésszel! - gondolta Savold most már dühösen. Valahogy próbált visszajutni a Földre. - Földi irányítás először, Marge másodszor. Nem, sebészet másodszor, Marge harmadszor - javította ki önmagát. - Marge biztosan nem akarna így…"
- Mangán - mondta Gam Nex Biad hirtelen, és Savold kikapcsolta a gondolatait. - Mindig is szerettem egy pár falatot enni étvágygerjesztőnek.
A kőnek kellemes, fűszeres íze volt, mint egy vacsora előtti koktélnak. Aztán folytatták útjukat; a Dorfel-társ erősen koncentrált, hogy sorban megtalálja a lelőhelyeket.
"Először - érvelt Savold - meg kell tudnom, hol tartják az űrhajót." Megpróbálta finoman kifaggatni Gam Nex Biadot, de valószínűleg túl finoman csinálta, mert a Dorfel-társ érdektelenül csak annyit mondott, hogy biztosan valamelyik fémfeldolgozó központban van; Savold nem merte megkérdezni, hogy melyikben. Gam Nex Biad nem tudta őt rávenni, hogy bányász és Dorfel-társ családapa legyen, de ez még nem jelentette azt, hogy Gam Nex Biad ellenállásával szemben meg tudna szökni.
Savold nem akarta megtudni. Agyafúrt leleményesség - ez volt a válasz. Eddig még nem nagyon használt neki, de elhatározta, ha nem tud túljárni a kőevők eszén, visszaadja a megbízatását. Hiszen csak meg kell találnia az űrhajót…
Savold felfújódva és fáradtan egy a településhez vezető főalagútban találta magát. A különböző ércek olyan ízletesek voltak, mint a legjobb emberi ételek, és a tiszta, folyékony higany íze és állaga semmihez nem volt mérhető. Talált egy keveset csésze alakú csillós kezében.
- Későbbre, nassolni? - kérdezte Gam Nex Biadtól.
- Azt hittem; nem bánod, ha Prad Fim és a gyerekek is kapnak egy keveset - mondta a Dorfel-társ reménykedve. - Látnod kéne, ahogy felcsillannak, ha viszek nekik!
- Szó se lehet róla! Nem megyünk oda, úgyhogy akár el is dobhatom.
Savoldnak alvásra volt szüksége. Már majd összecsuklott a kimerültségtől. De az alagutak nem voltak biztonságosak - egy éjszakai riadó miatt közlekedő Dorfel-társ könnyen beleütközhet, úgy, hogy csak apró szilánkok maradnának belőle. Az éjszakai levegő viszont csípős volt, és kellemetlen, ezért a felszín fölött is lehetetlenség volt aludni.
- Kérlek, gondold meg magadat! - könyörgött Gam Nex Biad. - Én már nem bírok sokáig ébren maradni, te meg csak tévelyegni fogsz itt, és bajba kerülsz.
- De hát valahol csak befogadnak minket - vitatkozott Savold. - Mit szólsz a kórházhoz? Még mindig betegek vagyunk, nem?
- Gyógyultnak nyilvánítottak és elbocsátottak. És senkinek sem szabad beengednie a lakásába… egy kivétellel.
- Tudom, tudom - válaszolta Savold ingerült türelmetlenséggel. - Felejtsd el! Nem megyünk oda.
- Pedig olyan kényelmes…
- Mondtam, hogy felejtsd el!
- Jó-jó - válaszolta Gam Nex Biad beletörődve. - De nem fogunk sehol olyan kényelmes, nyugalmas helyet találni, mint az én régi alvókövem. Puha mészkőből van, és épp a mi testünk formájára van kivájva. Azt szeretném én látni, hogy azon a jó öreg lapos kövön valaki ne aludjon el azonnal…
Savold megpróbált ellenállni, de teljesen kimerült a műtéttől, az éhezéstől, az ásástól és az éjszakai nyugvóhely keresgélésétől.
- Csak legalább nézd meg, jó? - kérlelte Gam Nex Biad. - Ha nem tetszik, ott alszunk, ahol csak te akarod. Rendben?
- Azt hiszem - törődött bele Savold.
A kivájt kőlakás legalább csöndes volt. Mindenki aludt. Savold úgy gondolta, lefekszik egy kicsit, csak amíg kipiheni magát, és eltűnik, még mielőtt a háziak felébrednének…
Amikor kinyitotta a szemét, Prad Fim és a gyerekek ott álltak az alvósziklája körül. Mindegyiknek öt karja volt, ezzel kellett volna megbirkóznia. És ott volt Trink sebész, a sebészek bizottságának legidősebb tagja, valamint a helybéli tanár bíró, és mind arra vártak, hogy a viszontlátás örömpercei után beszélhessenek vele.
- A kezelés használt! - kiáltott fel a bíró. - Visszajött!
- Efelől nem volt kétségem - mondta az idős sebész önelégülten.
- Tudod, hogy ez mit jelent? - kérdezte Trink sebész Savoldtól.
- Nem, mit? - érdeklődött Savold óvatosan, rettegve a választól.
- Megmutathatod nekünk., hogy kell kezelni a gépedet - jelentette be a bíró. - Nem mintha a mi gépészeti ismereteink hiányosak lennének, ugye érted. Csak arról van szó, hogy még soha nem volt dolgunk ilyen nagy és bonyolult géppel. Persze lehetett volna, gondolom, ezzel tisztában vagy; csak még soha nem fordult elő. Mi is ki tudnánk találni magunktól, de sokkal egyszerűbb, ha te magyarázod el.
- Azzal, hogy visszajöttél, bebizonyítottad, hogy stabilitásodat bizonyos fokig visszanyerted - tette hozzá az idős sebész. - Addig nem bízhattuk rád a gépet, amíg zavart voltál.
- Te tudtad ezt? - vonta kérdőre Savold Gam Nex Biadot csöndesen.
- Hát persze - jött a néma válasz.
- Akkor miért nem mondtad előbb? Miért hagytad, hogy e helyett itt kóvályogjak?
- Mert teljesen megrémítettél. Ez az utálkozás a testünktől, amiről eddig azt hittem, hogy elég vonzó, hogy nem szeretsz bányászni, és nem akarsz a mi családunkkal élni, meg hogy állandóan ahhoz a földi irányítás nevű dologhoz meg a furcsa nevű lényhez akarsz visszamenni. Marge-nak hívod, ugye? Soha nem tudhattam, hogyan reagálsz a különböző dolgokra. Nem könnyű együtt élni egy idegen mentalitással.
- Nem kell bemutatnod. Nekem is ez a problémám, tudod?
- Igaz - mondta Gam Nex Biad némán. - De azt hiszem, el kell fogadnod ezt így. Én csak bányászni tudok, a gépekhez és fémfeldolgozó központokhoz nem értek.
Savold elfojtotta örömmámorát. Mostantól fogva minél kevesebbet tud Gam Nex Biad, annál kevesebbet tud kitalálni, és annál kisebb a veszélye, hogy elárulja őt.
- Máris indulhatunk - szólt a bíró. - A család jöhet utánunk, amint megépítetted az otthonotokat.
- Minek jönnének utánunk? - kérdezte Savold. - Azt hittem, azt mondta, hogy működtethetem az űrhajót.
- Bemutathatod és elmagyarázhatod - helyesbített a bíró. - Még nem vagyunk teljesen biztosak benne, hogy stabil vagy. Ami pedig a családodat illeti, talán magányosnak éreznéd magadat.
Savold Prad Fimre és a gyerekekre bámult. Gam Nex Biadban túláradt az irántuk érzett gyöngédség, de Savold csak undorító kőzabáló szörnyetegeknek látta őket. Megpróbálta megakadályozni, hogy ölelkezéssel búcsúzzanak el egymástól, de olyan vad léptekkel közelítettek felé, hogy groteszk csúcsos árfejükkel kicsíptek néhány darabot a testéből. Örült, hogy elszabadul, különösen Gam Nex Biad miatt, aki érzelgősségével iszonyú nyűggé vált.
- Menjünk! - csillogott sürgetően a bíróra, és ő is elmerült az expresszalagútba.
Amíg Gam. Nex Biad intenzíven szomorkodott, Savold kidolgozta a tervét. Csak futó pillantást vet majd a gépre, odavillant egy-két dicséretet a javítási munkáról, úgy csinál, mintha magyarázná, hogyan kell működtetni, és kilő az űrbe az első adandó alkalommal, még ha napokig kell is várnia. Tudta, nem lesz még egy alkalma; ha ez a kísérlete kudarcba fullad, biztos távol tartják majd az űrhajótól. És persze Gam Nex Biadot is számításba kell majd vennie. Savoldnak gyorsan kell majd megnyomnia a startgombot, mielőtt partnere gyanakodni kezd, és testük megbénul a kettőjük közti konfliktustól.
Nagyon gondos terv volt, és vasfegyelmet igényelt, de hát ezt beleneveljék minden űrpilótába. Savoldnak csak a szilárd önkontrollját kellett fenntartania.
Ez sikerült is - egészen addig, amíg meg nem látta az űrhajót egy lukacsos síkságon. Akkor elvesztette önuralmát, hatalmas, vad léptekkel berugózón a légzsilipbe és a folyosón keresztül a pilótafülkébe.
- Várj! Várj! - csillant fel a bíró, és a feldolgozó központból néhányan odarohantak a hajóhoz. Savoldnak sikerült bezárnia a légzsilipet, mielőtt Gam Nex Biad elkezdett volna harcolni vele; rémült zavarában azt kérdezte: "Mit csinálsz?" - és összeszorította izmaikat, hogy Savold ne tudjon megmozdulni.
- Hogy mit csinálok?! - villogott Savold dühöngve. - Elmegyek a rohadt bolygótokról, vissza abba a világba, ahol az ember ember módjára él, nem mint a féreg és a vakondok!
- Nem értem, hogy gondolod - mondta a Dorfel-társ aggódva-, de nem engedhetem, hogy bármit is csinálj, amíg a hatóságok nem engedélyezik.
- Nem tudsz megállítani! - ujjongott Savold. - Mindenemet meg tudod bénítani, kivéve a saját két karomat!
És ez volt a végső titok, amiről Gam Nex Biad nem tudott. , Savold rávágott a startgombra. A motor felzúgott, és az űrhajó gyorsan felemelkedett az égbe.
Forogni kezdett.
Aztán megfordult, és öngyilkos sebességgel indult vissza a talaj felé.
- Valamit nem jól csináltak meg az űrhajóban! - ordított Savold.
- Nem jól? - ismételte meg Gam Nex Biad értetlenül. - Pedig úgy tűnik, jól működik.
- De hát fölfelé kéne szállnia!
- Jaj dehogy! - mondta Gam Nex Biad. - A mi gépeink soha nem mennek arra. Fönn nincsenek kövek.
Szabó Veronika fordítása