Larry Niven

GYŰRŰVILÁG

Első fejezet

Louis Wu

Az éjszakai Bejrút szívében, egy sornyi nyilvános fülke egyikében Louis Wu belevillant a valóságba.
Egy lábnyi hosszú varkocsa éppoly fényes és fehér volt, mint a mesterséges hó. Bőre és szőrtelenített koponyája krómsárga; a szeme írisze aranyszín; a köpenye királykék, rajta szteroptikus aranysárkány. Abban a pillanatban, amikor megjelent, szélesen mosolygott, kivillantva gyöngyfehér, tökéletes, tejesen szabványos fogsorát. Mosolygott és integetett. A mosoly azonban máris halványulóban volt és egy pillanat alatt el is tűnt. Az arca úgy megereszkedett, mint egy olvadozó gumimaszk. Louis Wun egyszer csak meglátszott a kora.
Néhány pillanatig a mellette elsuhanó Bejrútot figyelte: emberek villantak be a fülkékbe ismeretlen helyekről; a tömeg gyalog özönlött el mellette most, hogy a siklójárdákat már kikapcsolták éjszakára. Aztán az órák huszonhármat kezdtek ütni. Louis Wu kihúzta magát, és kilépett a világba.
Reshtben, ahol a bulija még teljes erővel tombolt, már a születésnapja másnapja volt. Itt Bejrútban azonban egy órával kevesebb volt. Egy balzsamos illatú szabadtéri vendéglőben Louis körszám fizette a rakit, és arab meg világközi nyelvű dalok éneklésére buzdított mindenkit. Még éjfél előtt továbbindult Budapestre.
Vajon amazok rájöttek már, hogy egyszerűen kisétált a saját bulijáról? Biztos azt hiszik, hogy nővel ment el, és pár óra múlva visszajön. De Louis Wu egyedül szökött el, átugrott az éjfél-vonalon, sarkában az új nappal. Huszonnégy óra nem elég az ember kétszázadik születésnapjára.
Nélküle is elvannak. Louis barátai sosem szorultak pátyolgatásra. Ebből a szempontból Louis követelményei nagyon szigorúak voltak.
Budapesten borok és sportos táncok várták, meg helybéliek, akik pénzes turista lévén elviselték, és turisták, akik viszont gazdag helybélinek vélték. Járta a táncokat, itta a borokat, és éjfél előtt továbbállt.
Münchenben sétált.
A levegő tiszta és meleg volt; némileg kitisztult tőle a feje. Sétált a fényesen kivilágított siklójárdákon, még a járda óránkénti tízmérföldes sebességéhez is hozzátéve a saját menettempóját. Úgy tűnt neki, hogy a világ minden városában vannak siklójárdák, és mind tíz mérföld per órás sebességgel haladnak.
Ez a gondolat elviselhetetlen volt. Újnak nemi új; csak éppen elviselhetetlen. Louis Wu látta, mennyire hasonlít Bejrút Münchenhez és Reshthez… meg San Franciscóhoz és Togekához és Londonhoz és Amszterdamhoz. A siklójárdák mentén nyíló üzletek ugyanazokat a termékeket árulták a világ minden részén. A mellette elhaladó emberek mind egyformának tűntek, mind egyformán öltöztek. Nem amerikaiak, németek vagy egyiptomiak voltak, pusztán síkvidékiek.
A transzferfülkék ezt művelték három és fél évszázad alatt a Föld végtelen változatosságával. Az azonnali utazás hálójába vonták a világot. Moszkva és Sidney között a különbség mindössze egy pillanat és egy tizedcsillagos érme volt. A városok az évszázadok alatt menthetetlenül összeolvadtak, míg a helynevek már csak a múlt relikviái lettek:
San Francisco és San Diego az északi illetve a déli határát jelentették egy hatalmas, elnyúló tengerparti városnak. De - vajon hányan tudják, melyik vége melyik? Ma már csak kevesen.
Pesszimista gondolatok egy kétszázadik születésnapra. A városok összekeveredése azonban valós folyamat volt. Louis szeme előtt játszódott le. A hely, idő és szokás összes irracionalitása világszerte beleolvadt a Város egyetlen hatalmas racionalitásába, mint valami unalmas, szürke massza. Beszél manapság valaki németet, angolt, franciát vagy spanyolt? Mindenki a világközi nyelvet használja. A testfestés stílusa hirtelen az egész világon megváltozott, egyetlen hatalmas hullámban.
Ideje egy újabb kutatóévnek? Bele az ismeretlenbe, egyedül, eredeti szem- és hajszínnel, kuszán burjánzó szakállal, egyszemélyes hajón…
- Őrültség - mondta magában. - Épp most jöttem vissza az előző utamról - húsz éve.
De már közeledett az éjfél. Louis Wu keresett egy transzferfülkét, bedugta a hitelkártyáját a nyílásba, és Sevillát tárcsázta.
Napfényes szobába került.
- Mi a niga? - pislogott csodálkozva. A fülke nyilván megbolondult. Sevillában most nem szabadna nappalnak lennie… Louis Wu megfordult, hogy újratárcsázza Sevillát, aztán meredt szemekkel fordult megint vissza.
Egy teljességgel jellegtelen hotelszobában volt: olyan prózai környezetben; ami csak fokozta megdöbbenését: A szoba közepén, vele szemben állt valami, ami nem volt ember, de még csak humanoid sem: Három lába volt, és kétfelől nézte Louis Wut, két lapos fejével, amelyek rugalmas, vékony nyakakon ültek. Meghökkentő testét nagyrészt fehér, szattyánpuha bőr borította; a lény nyaka alatt viszont, végig a hátán, a hátsó láb bonyolult kinézetű csípőízületéig sűrű, durva, barna sörény futott végig. A két elülső lába széles terpeszben állt: a kicsiny, karmos paták majdhogynem egyenlő oldalú háromszöget alkottak.
Louis sejtette, hogy a lény valami idegen állat. Azokban a lapos fejekben nemigen lehet hely agynak. De aztán észrevette azt a dudort, ami két nyak tövénél volt, és vastag védőszőr borította… és egy emlék villant fel benne - száznyolcvan évvel korábbról.
Bábos: Pierson-bábos. Az agya és a koponyája a dudor alatt van. Nem állat; legalább olyan értelmes, mint az ember. A szemei pedig - egy-egy mindkét fejen, mély csontfoglalatban - két irányból, meredten bámulták Louis Wut. Louis megpróbálkozott az ajtóval. Zárva találta.
Ki volt zárva, nem be. Tárcsázhatott és eltűnhetett. De ez meg sem fordult a fejében. Az ember nem találkozik minden nap Pierson-bábossal. Ez a faj Louis Wu életében már régen eltűnt az ismert univerzumból.
Louis megszólalt: - Tudok valamit segíteni? 
- Tudsz - mondta az idegen…
…olyan hangon, ami a legbujább kamaszálmokat szikráztatta fel. Ha Louis elképzelte volna, milyen nő illik ehhez a hanghoz, akkor az a nő olyan lett volna, mint Kleopátra, Trójai Heléna, Marilyn Monroe és Lorelei Huntz egybegyúrva.
- Niga! - A szitok most helyénvalóbbnak tűnt, mint általában. Nincs Igazság! Hogy egy ilyen hang egy meghatározhatatlan nemű idegenhez tartozzon!
- Ne félj - mondta az idegen. - Tudd, hogy elmehetsz, ha akarsz.
- A főiskolán láttam képen hozzád hasonlókat. Ti már régen eltűntetek… legalábbis mi azt hittük.
- Mikor a fajtám elmenekült az ismert űrből, én nem tartottam velük - felelte a bábos. - Én itt maradtam, mert a fajtámnak itt volt rám szüksége.
- De hát hol rejtőztél? És hol a pokolban vagyunk most? 
- Ez ne aggasszon. Te Louis Wu MMGREWPLH vagy?
- Ezt honnan tudod? Személy szerint engem hajkurásztál?
- Igen. Lehetőséget találtunk rá, hogy manipuláljuk ennek a világnak a transzferfülke-rendszerét.
Valóban meg lehet csinálni, döbbent rá Louis. Valóságos vagyon kell hozzá, kenőpénzek, de meg lehet csinálni. De… - Miért?
- Ez némi magyarázatra szorul… 
- Nem engednél ki innen?
A bábos elgondolkodott. - Azt hiszem, kénytelen vagyok. Először is tudnod kell, hogy nem vagyok védtelen. A fegyverzetem megállít, ha megtámadsz.
Louis Wu undorodó hangot hallatott. - Miért tenném? A bábos nem felelt.
- Most már emlékszem. Gyávák vagytok. Az egész etikai rendszeretek a gyávaságra épül.
- Bármilyen pontatlan is ez a megállapítás, hasznunkra lehet.
- Na jó, lehetne rosszabb is - adta be a derekát Louis. Minden értelmes fajtának megvannak a maga mániái. A bábossal bizonyosan könnyebb lesz boldogulni, mint a rasszistán paranoid trinokokkal, vagy a gyilkos ösztönű kzintikkel, vagy a szár nélküli grogokkal, akiknek az a… zavarbaejtő valamije van kéz helyett.
A bábos látványa egy egész padlásnyi poros emléket kavart fel. A bábosokról és a kereskedőbirodalmukról szóló adatokkal, az emberiséggel folytatott interakciójukról, hirtelen és megdöbbentő eltűnésükről - mindez összekeveredve Louis első cigarettájának ízével, az ügyetlen, gyakorlatlan ujjak érintésével a billentyűzeten, a megtanulandó világközi szavak listájával, az angol nyelv hangzásával és zamatával, a fiatalság bizonytalanságával és zavarával. Tanult a bábosokról a főiskolán történelemből, aztán száznyolcvan évre el is feledkezett róluk. Hihetetlen, mennyi mindent tud megőrizni az emberi elme!
- Itt maradok bent - mondta a bábosnak - ha neked kényelmesebb így.
- Nem. Találkoznunk kell.
Izmok domborodtak ki és csavarodtak meg a krémszínű bőr alatt; a bábos összeszedte magát. Aztán a transzferfülke ajtaja egy kattanással kinyílt. Louis Wu kilépett a szobába.
A bábos visszahátrált néhány lépést.
Louis levetette magát egy székre, inkább a bábos, mint a saját maga kényelmére. Ártalmatlanabbnak nézett ki ülve. A szék szabvány tennék volt: szigorúan embereknek készített alakfelvevő masszőr-szék. Louis gyenge illatot érzett, ami fűszerekre is, kemikáliákra is emlékeztette, de kellemes volt.
Az idegen megtámaszkodott hátsó, felhúzott lábán. Fogalmad sincs, miért hoztalak ide. Ez némi magyarázatra szorul. Mit tudsz a fajtámról?
- Régen volt már, amikor főiskolára jártam. Valaha kereskedőbirodalmatok volt, nem? Az, amit mi "ismert univerzumnak" hívunk, csak egy része volt ennek. Tudjuk, hogy a trinokok tőletek vásároltak, és a trinokokkal csak húsz évvel ezelőtt találkoztunk először.
- Igen, üzleteltünk a trinokokkal. Főleg robotokon keresztül, amennyire emlékszem.
- Többezer éves üzleti birodalmatok volt, és rengeteg fényévnyi területetek. Mégis elmentetek, mindnyájan. Miért?
- Nem lehetne ezt most hagyni? A galaktikus mag robbanása elől menekültünk.
- Erről tudok - Louis homályosan még arra is emlékezett, hogy a nóvák láncreakcióját a galaxis középpontjában valójában idegenek fedezték fel. - De most miért menekültök? A Magnapok már tízezer éve nóvává robbantak. A fény még vagy húszezer évig nem ér ide.
- Emberek - mondta bábos. - Nem lenne szabad felügyelet nélkül járnotok. Előbb-utóbb kárt tesztek magatokban. Nem látjátok a veszélyt? A hullámfront mentén a sugárzás a galaxisnak ezt az egész régióját lakhatatlanná teszi!
- Húszezer év nagy idő.
- A húszezer év múlva bekövetkező pusztulás ugyanúgy pusztulás. Az én fajtám a Magellán-felhő felé menekült. De néhányan maradtunk, arra az esetre, ha esetleg a bábos migrációt valami baj érné. És most megtörtént.
- És mi az a baj?
- Erre a kérdésre nem áll módomban válaszolni. De ezt megnézheted. - A bábos az asztal felé nyúlt.
Louis pedig, aki eddig azon tűnődött, hogy hol tartja a bábos a kezeit, most látta, hogy a szájai a kezei. Méghozzá nem is rossz kezek. A bábos finoman átnyújtott Louisnak egy holonyomatot. A bábos laza, gumiszerű ajkai több hüvelyknyire túlnyúltak a fogain. Szárazak voltak, mint az emberi kezek, és kicsiny, ujjszerű dudorok nőttek ki belőlük. A szögletes növényevő fogak mögött Louis cikázó, villás nyelvet pillantott meg.
Átvette a holoképet, és vizsgálgatni kezdte.
Először semmit sem értett belőle, de azért tovább nézte, és várta a megvilágosodást. Egy kicsiny, nagyon fehér korongot látott, ami talán nap lehetett, G0, K9-es vagy K8-as, az egyik egyenes, fekete szél mentén sekély sávval. Az izzó valami azonban mégsem lehetett nap. Részben mögötte, űrfekete háttér előtt égszínkék csík látszott. A csík tökéletesen egyenes volt, éles szélű, szilárd és mesterséges, valamint szélesebb, mint a fényes korong.
- Olyan, mint egy csillag, körülötte gyűrűvel - mondta Louis. - Mi ez?
- Megtarthatod további tanulmányozásra, ha akarod. Most már elmondhatom, miért hoztalak ide. Egy négytagú expedíció létrehozását javaslom, amiben te is és én is benne vagyunk.
- Minek a felkutatására?
- Ezt egyelőre nem áll módomban közölni.
- Jaj, ne. Őrült lennék, ha belemennék egy ilyen homályos dologba.
- Boldog kétszázadik születésnapot - mondta a bábos. 
- Kösz - mondta Louis meglepetten.
- Miért hagytad ott a saját születésnapi ünnepségedet? 
- Ez nem rád tartozik.
- De igen. Tégy nekem egy szívességet, Louis Wu. Miért hagytad ott a születésnapi ünnepségedet?
- Mert rájöttem, hogy huszonnégy óra nem elég egy kétszázadik születésnaphoz. Ezért előrementem, és meghosszabbítottam azzal, hogy mindig az éjfél-vonal előtt maradtam. Mivel idegen vagy, te nem értheted, hogy…
- Akkor hát örültél annak, hogy jól mennek a dolgok? 
- Hát, nem éppen. Nem…
Nem örültem, emlékezett vissza Louis. Épp ellenkezőleg. Bár a buli jól alakult.
A nap elején, éjfél után egy perccel kezdődött. Hisz miért is ne. A barátai mindig készen álltak. Nem volt rá ok, hogy akár csak egyetlen percet is elvesztegessenek a napból. Az egész házban voltak fekvőalkalmatosságok rövid szundikálások céljára. Azok, akik nem szerettek semmiről sem lemaradni, élénkítőszereket vettek be; helyenként érdekes mellékhatásokkal.
Voltak olyan vendégek, akikkel Louis száz éve nem találkozott, és olyanok, akiket mindennap látott. Néhányan Louis Wu halálos ellenségei voltak valamikor. Voltak nők, akikről már teljesen elfeledkezett, így ismételten elcsodálkozott azon, mennyire megváltozott az ízlése.
Mint az előre látható volt, rengeteg órát elvettek a bemutatások. És előtte be kellett tanulni a meghívottak listáját! Túl sok barát lett idegenné.
Néhány perccel éjfél előtt Louis Wu belépett egy transzferfülkébe, tárcsázott, és eltűnt.
- Halálra untam magam - mondta Louis Wu. - "Mesélj nekünk a legutóbbi utadról, Louis!". "Hogy bírod ezt az egyedüllétet, Louis? Milyen jó ötlet volt meghívni a trinoki nagykövetet, Louis! Rég nem láttalak, Louis!". "Hé, Louis, miért kell három jinxi ahhoz, hogy befessen egy felhőkarcolót?"
- Miért kell?
- Mi miért kell? 
- Három jinxi.
- Ja! Az egyik a festékszórót tartja, kettő pedig fel-le húzgálja előtte a felhőkarcolót. Már az oviban hallottam ezt a viccet. Az életem egész hordaléka, az összes régi vicc, egyetlen nagy házban. Nem bírtam elviselni.
- Nyughatatlan ember vagy, Louis Wu. A kutatóútjaid… tőled ered a szokás, nem?
- Már nem emlékszem, hol kezdődött. De jól bevált. Most már a legtöbb barátom csinálja.
- De nem olyan gyakran, mint te. Körülbelül negyven évenként belefáradsz az emberek társaságába. Itt hagyod az emberi világokat, és elindulsz az ismert űr pereme felé. Aztán addig maradsz ott, egyedül egy egyszemélyes hajóban, amíg vissza nem tér az emberek utáni vágyad. A legutóbbi, negyedik utadról húsz éve jöttél vissza.
- Nyughatatlan ember vagy, Louis Wu. Az emberi űr minden világán éltél annyi ideig, hogy helybélinek tekintsenek. Ma éjszaka otthagytad a születésnapi ünnepségedet. Megint rád tört a nyugtalanság?
- Az probléma lenne, mi?
- Igen. De ez csak toborzási probléma. Jó választás lennél a csapatba. Vállalsz kockázatokat, de először kiszámítod őket. Nem félsz egyedül maradni önmagaddal. Elég óvatos és okos vagy, ha kétszáz évig életben maradtál. Mivel nem hanyagoltad el az egészségügyi szükségleteidet, a fizikumod olyan, mint egy húszévesé. És végül, de nem utolsósorban úgy tűnik, hogy élvezed az idegenek társaságát.
- Bizony - Louis ismert néhány xenofóbot, és tökfejeknek tartotta őket. Az élet iszonyú unalmas lenne, ha csak emberekkel lehetne beszélgetni.
- De nem akarsz vakon belemenni semmibe. Louis Wu, nem elég az neked, hogy én, egy bábos, veled leszek? Mitől félhetnél te, amitől én nem félek? Fajtám elővigyázatossága közmondásos.
- Valóban - mondta Louis. Tulajdonképpen már be is kapta a csalit. Idegenszeretet, nyughatatlanság és kíváncsiság együtt: Louis Wu is megy oda, ahová a bábos megy. De előbb még többet szeretett volna hallani.
Kiváló alkupozícióban volt. Egy idegen nem élhet önszántából egy ilyen szobában. Ezt a hétköznapinak látszó hotelszobát - ezt a földi-emberi szemszögből oly megnyugtatónak tűnő szobát - nyilván speciálisan a toborzáshoz rendezték be.
- Nem vagy hajlandó elmondani, hogy mit akarsz felkutatni - mondta Louis. - Legalább azt elmondod, hogy hol van?
- Kétszáz fényévnyire innen, a Kis Magellán-felhő felé.
- De hát oda két évig tart az út, még hipersebességgel is. 
- Nem. Nekünk van egy olyan hajónk, ami sokkal gyorsabban halad, mint egy hagyományos hiperhajtóműves jármű. Egy fényévet a perc ötnegyed része alatt tesz meg.
Louisnak kinyílt a szája, de egy hang sem jött ki rajta. Egy és negyed perc alatt?
- Nem kéne meglepődnöd ezen, Louis Wu. Másképp hogy küldhettünk volna ügynököt a galaktikus magba, hogy tudomást szerezzünk a nóvák láncreakciójáról? Már kikövetkeztethetted volna, hogy létezik ilyen hajó. Ha a küldetésem sikerrel jár, úgy tervezem, hogy átadom a hajót a legénységnek, az építési tervekkel együtt.
- Tehát ez a hajó a… díj, vagy bér, vagy amit akarsz. Megfigyelheted a repülési tulajdonságait, ha csatlakozunk a bábos migrációhoz. Ott majd megtudod, mit fogunk kutatni.
Csatlakozunk a bábos migrációhoz… - Engem már bele is számolhatsz a csapatba - szólt Louis Wu. Egy egész fajt látni mozgás közben! Hatalmas hajók milliónyi bábossal, egész működő ökológiák…
- Remek - állt fel a bábos. - Négyen leszünk. Most azt kell eldöntenünk, ki legyen a harmadik - ügetett be a transzferfülkébe.
Louis a zsebébe csúsztatta a holoképet, és követte. A fülkében megpróbálta leolvasni a tárcsázott számot, mert abból megtudhatta volna, hol vannak most. A bábos azonban túl gyorsan csinálta.
Louis Wu a bábos nyomában kilépett a fülkéből egy étterem homályos luxuskörnyezetébe. Az arany-fekete díszítésről és a patkó-fülkék helypazarló elrendezéséről felismerte a helyet. Krusenkónál voltak, New Yorkban.
Hitetlenkedő suttogások keltek a bábos nyomában. Egy pincér - aki ember volt ugyan, de éppoly rendíthetetlen, mint egy robot - az asztalukhoz vezette őket. Az egyik széket már elvitték, és helyette nagy, szögletes párnát hoztak, amit az idegen az elülső- és hátsó lábai közé vett, úgy ült le.
- Már vártak - vonta le a következtetést Louis.
- Igen. Előre ideszóltam. A Krusenkóban megszokták az idegeneket.
Louis csak most vette észre a többi idegen vendéget: négy kzintit a szomszédos asztalnál, és egy kdatlynót a terem közepénél. A dolog érthető volt, hisz az Egyesült Nemzetek Épülete közel esett ide. Louis tequilakeserűt tárcsázott. Ez jó ötlet volt - mondta. - Már félholt vagyok az éhségtől.
- Nem enni jöttünk, hanem azért, hogy beszervezzük a harmadik tagot.
- Ó! Egy étteremben?
A bábos felemelte a hangját, de amit mondott, az nem volt válasz Louis kérdésére. - Még sosem találkozott a kzinemmel, Kchula-Rrittel? Házikedvencnek tartom.
Louis tequilája cigányútra szaladt. Az asztalnál a bábos mögött négy narancsszín szőrfal volt; mind kzin. És amikor a bábos megszólalt, mind kivicsorított, tűéles fogakkal fordult meg. A dolog mosolynak látszott, de egy kzinnél ez a vicsor nem mosoly volt.
A Rrit név a Kzin Patriarka családjának neve volt. Louis ledöntötte a maradék italát, és úgy döntött, hogy nem foglalkozik ezzel. A sértés így is, úgy is halálos tapintatlanság volt, és az embert úgyis csak egyszer lehet megenni. A legközelebbi kzin felállt.
A nagyon kövér, nyolc láb magas cirmosra hasonlító lényt sűrű narancsszín szőrzet borította, a szemeknél fekete résszel. A háj helyén azonban itt izom volt, sima, erőteljes izom, amely különös módon épült rá a nem kevésbé különös csontvázra. A fekete bőrkesztyűszerű mancsokból fényes körmök ugrottak elő.
Egy negyedtonnányi értelmes ragadozó tornyosult a bábos fölé. - Mondd csak, miből gondoltad, hogy büntetlenül sértegetheted Kzin Patriarkáját?
A bábos higgadtan felelte: - Én voltam az, aki a Béta Líra körül keringő egyik világon hasba rúgtam egy Chuft Kapitány nevű kzint a hátsó patámmal, és eltörtem a külső vázának három támasztékát. Egy bátor kzinre van szükségem.
- Folytasd - mondta a feketeszemű kzin. A szájberendezése akadályai ellenére a kzin tökéletesen beszélte a világközit. A hangjában azonban nyoma sem volt a haragnak, amit nyilván érzett. Annak alapján, amit a bábos és a kzin kimutatott, a beszélgetés lehetett volna akár valami unalmas szertartás is.
A kzin előtt gőzölgő hús azonban véres volt és nyers; közvetlenül a felszolgálás előtt villámforralták testhőmérsékletűre. Mindegyik kzin mosolygott.
- Ezzel az emberrel itt - mondta a bábos - egy olyan helyet megyünk felfedezni, amiről egyetlen kzin sem álmodott még. Szükségünk van egy kzinre a legénységbe. El mer menni oda egy kzin, ahová egy bábos megy?
- Úgy mondják, hogy a bábosok növényevők, és elhúzódnak a harctól, nem pedig belemennek.
- Majd meglátod. Ha életben maradsz, a fizetséged egy új és értékes űrhajótípus leírása lesz, prototípussal együtt. Kárpótlásul a különleges veszélyekért.
A bábos nem kíméli a fáradságot, hogy minél jobban megsértse a kzint, gondolta Louis. Kzineknek sosem ajánlanak kárpótlást a veszélyekért, mert a kzin észre sem veszi őket.
A kzin azonban csak annyit mondott: - Elfogadom. A másik három kzin rávicsorgott.
Az első kzin visszavicsorgott rájuk.
Egy kzinnek olyan hangja volt, mint egy macskaviadalnak. Négy hevesen vitatkozó kzinnek olyan, mint egy nagymacska-háborúnak. Az étterem automatikus hangtompítói azonnal bekapcsolódtak, mire a vicsorgás halkabb lett, de meg nem szűnt.
Louis rendelt még egy italt. Annak alapján, amit a kzinekről tudott, ennek a négynek kivételes önuralma lehetett. A bábos még élt.
Aztán a vita elhalt, és a négy kzin visszafordult. A feketés szemű megszólalt: 
- Hogy hívnak?
- Felvett emberi nevem Nessus - mondta a bábos. - Az igaz nevem pedig… - Egy pillanatra szimfonikus muzsika áramlott ki a bábos figyelemreméltó ajkain.
- Jól van, Nessus. Tudd, hogy mi négyen alkotjuk a kzinek földi követségét. Ez itt Harch, ő Ftanss, ő pedig a sárga csíkokkal Hroth. Nekem, mivel csak tanonc vagyok, és alacsony sorú kzin család tagja, nincs nevem. A foglalkozásom nevén szólítanak: Állatokhoz-Beszélő.
Louis türtőztette magát.
- Az a problémánk, hogy itt is szükség van ránk. Bizonyos kényes tárgyalásokról van szó… de ezek nem tartoznak rád. Úgy határoztunk, csak én vagyok nélkülözhető. Ha az újfajta hajódat érdemes megszerezni, akkor veletek tartok. Különben más módon kell bebizonyítanom a bátorságom. - Rendben - állt fel a bábos.
Louis ülve maradt. 
- Kzinül hogy mondják a foglalkozásod nevét?
- A Hősi Nyelven… - A kzin emelkedő hangon felmordult. - Akkor miért nem ezt mondtad? Szándékos sértés volt? 
- Igen - felelte Állatokhoz-Beszélő. - Dühös voltam. Louis a maga tapintat-szabványai alapján azt várta, hogy a kzin hazudni fog. Akkor Louis úgy tett volna, mintha hinne neki, és a kzin a jövőben udvariasabb lett volna… de most már késő volt meghátrálni. Louis egy pillanatig tétovázott, mielőtt kimondta: - És mi a szokás?
- Puszta kézzel kell harcolnunk…és azonnal, ahogy kihívsz. Vagy az egyikünknek bocsánatot kell kérnie.
Louis felállt. Öngyilkosság volt, amit csinált, de nigán jól tudta, mit jelent a szokás. - Kihívlak - mondta. - Fog a fog ellen, karom a köröm ellen, mert mi ketten nem férhetünk meg békén egy univerzumban.
A Hrothnak nevezett kzin a fejét sem emelte fel, úgy mondta: - Elnézést kell kérnem a társam, Állatokhoz Beszélő nevében.
- Huh - hüledezett Louis.
- Ez a dolgom - mondta a sárgacsíkos kzin. - Olyan helyzetekben ott lenni, amikor valakinek bocsánatot kell kérnie, vagy kzin-módra harcolnia. Tudjuk, mi történik, ha harcolunk. Mára alig nyolcadannyian vagyunk, mint akkor, amikor a kzinek először összetalálkoztak az emberekkel. Gyarmatvilágaink a ti gyarmatvilágaitok lettek, rabszolga-fajaink felszabadultak, és emberi technológiát, emberi etikát tanulnak. Ha harc vagy bocsánatkérés között kell választanunk, akkor az én feladatom a bocsánatkérés.
Louis leült. Úgy tűnt, életben marad. - A világ minden kincséért sem vállalnám a munkádat.
- Biztos nem, ha puszta kézzel nekimennél egy kzinnek. De a Patriarka minden más célra alkalmatlannak talált. Az intelligenciám túl alacsony, az egészségem gyenge, a koordinációm rémes. Hogy tarthattam volna meg másképp a nevem?
Louis ledöntötte az italt, és arra gondolt, hogy jó lenne, ha valaki témát váltana. Meglehetősen zavarba ejtőnek találta az alázatos kzint.
- Együnk - mondta Állatokhoz-Beszélő. - Hacsak nem túl sürgős a dolgunk, Nessus.
-Egyáltalán nem. A legénység még nem teljes. A kollégáim majd értesítenek, ha megtalálták a megfelelő negyedik tagot. Nyugodtan ehetünk.
Állatokhoz-Beszélő még mondott valamit, mielőtt visszafordult volna az asztalához: - Louis Wu, nagyon szószátyár volt a kihívásod. Ha egy kzint akarsz kihívni, egyetlen dühödt ordítás is elegendő. Ordítasz és ugrasz.
- Ordítasz és ugrasz - ismételte Louis. - Nagyszerű.

Második Fejezet

Vegyes társaság

Louis Wu ismert olyan embereket, akik becsukták a szemüket a transzferfülkében. A térugrástól megszédültek. Louis ezt sosem tudta megérteni; de a barátainak voltak még ennél nagyobb különcségei is.
Ő nyitott szemmel tárcsázott. A figyelő idegenek eltűntek. Valaki azt kiáltotta: - Hahó! Visszajött!
Az ajtó körül tömeg verődött össze. Louis alig tudta kinyitni. - Tökkelütött idióták! Hát nem mentetek még haza? - Széttárta a karját, és megindult előre, mint egy hókotró. - El az útból, tuskók! Újabb vendégeim érkeznek.
- Frankó! - ordította valaki a fülébe. Ismeretlen kezek ragadták meg a kezét, és egy ivókörtét nyomtak bele. Louis megölelt hét-nyolc meghívott vendéget a kör belsejében, és mosolyogva nyugtázta az üdvözlésüket.
Louis Wu. Egy bizonyos távolságból keleti volt, halványsárga bőrével és lobogó fehér hajával. Mélykék köpenye olyan hányavetin állt rajta, hogy akár akadályozhatta is volna a mozgásban; de nem akadályozta.
Közelről látszott, hogy az egész csalás. A bőre nem halvány sárgásbarna volt, hanem sima krómsárga, mint a Fu Manchu-képregényekben. A varkocsa túl vastag volt; nem az öregségtől volt galambősz, hanem szinte észrevehetetlenül kékes hófehérben tündökölt, egy törpecsillag fényének árnyalatában. Mint minden síkvidékinek, Louis Wunak is a kozmetikai festékek adták a színeit.
Mert síkvidéki volt. Ezt első pillantásra látni lehetett. A vonásai nem voltak sem europidek, sem mongoloidok, sem negroidok, bár mind a három nyomait viselték: olyan egységes keverék volt, melynek kialakulása évszázadokig tartott. A 9,81 méter per szekundumos nehézkedés mellett a tartása öntudatlanul természetes volt. Megfogta az ivókörtét, és körbemosolygott a vendégein.
Úgy esett, hogy épp egy tükörezüst szempárba nevetett bele, alig egy hüvelyknyire a magáétól.
Teela Brownnak valahogy sikerült a közvetlen közelébe kerülnie. A lány bőre kék volt, rajta ezüst hálószövet; a frizurája, mint a tűzijáték lángja; a szeme, mint két domború tükör. Húsz éves volt; Louis korábban már beszélgetett vele. A lány sekélyesen, közhelyesen és könnyen fellelkesedve társalgott: viszont nagyon csinos volt.
- Meg kell, hogy kérdezzelek - lehelte a lány - hogy vettél rá egy trinokot, hogy eljöjjön?
- Csak nem azt akarod mondani, hogy még mindig itt van?!
- Dehogy. Kifogyóban volt már a levegője; muszáj volt hazamennie.
- Micsoda udvarias hazugság - mondta Louis. - A trinok légcsináló hetekig eltart. De ha már tényleg érdekel: ez a trinok valaha vendégem és foglyom volt néhány hétig. A hajója és a legénysége megölette magát az ismert űr szélén, és nekem kellett Margrave-be vinnem, hogy ott létfenntartó ládát készítsenek neki.
A lány szemén elbűvölt csodálkozás látszott. Louis kellemesen furcsának találta, hogy a két szem az övéivel egy szinten volt; Teela Brownt a maga törékeny szépsége kisebbnek mutatta, mint amilyen valójában volt. A lány szeme elkalandozott Louis válla fölé, aztán még tágabbra nyílt. Louis elvigyorodott, amikor hátrafordult.
Nessus, a bábos lépett ki a transzferfülkéből.
Louis már akkor erre gondolt, amikor elmentek Krusenkótól. Próbálta rávenni Nessust, hogy áruljon el valamit az úticéljukról. De a bábos félt a kémsugaraktól.
- Akkor gyere el hozzám - javasolta Louis. - De hát a vendégeid!
- Az irodámban nincsenek vendégek. Ezen kívül teljesen lehallgatásmentes is. Különben is gondolj arra, mekkora szám leszel a bulin! Már ha még nem ment mindenki haza.
A hatás Louis legszebb álmait is felülmúlta. A bábos patáinak kopogása lett hirtelen az egyetlen nesz a szobában. Mögötte Állatokhoz-Beszélő villant elő. Szemügyre vette a fülkét körülvevő emberi arcokat. Aztán lassan kivicsorította a fogait.
Valaki egy pettyes pálma földjére öntötte a fele italát. Az egyik ágon egy Gummidgy-orchidea kezdett dühös csivitelésbe. Az emberek elhátráltak a fülkétől. Halk megjegyzések hallatszottak:
- Nyugi, jól vagy. Én is látom őket.
- A kijózanító tabletták? Mindjárt megnézem a spóratokomban,
- Fasza kis buli, mi? 
- A jó öreg Louis.
- Mit is mondtál; mi ez a valami?
Nem tudtak mit kezdeni Nessusszal. Leginkább úgy tettek, mintha észre sem vennék: megjegyzéseket nem mertek tenni rá, mert nem akartak hülyének látszani. De Állatokhoz-Beszélőre még furcsábban reagáltak. A kzineket, mint az emberesség hajdan volt legveszedelmesebb ellenségeit áhítatos tisztelettel kezelték, mint valami hőst.
- Gyere utánam - mondta Louis a bábosnak. Ha egy kis szerencséjük van, a kzin is jön utánuk. - Bocsássatok meg egy pillanatra - kiáltotta Louis, és előrenyomakodott a tömegben. Válaszul az izgatott és/vagy zavarodott kérdésekre csak titokzatosan elmosolyodott.
Az irodában Louis eltorlaszolta az ajtót, és bekapcsolta a lehallgatásgátló készüléket. - Oké. Ki kér inni?
- Ha fel tudsz melegíteni egy kis Bourbont, azt meginnám - mondta a kzin. - De ha nem tudod felmelegíteni, akkor is meg tudom inni.
- Nessus?
- Bármilyen növényi eredetű folyadék jó. Van meleg répaleved?
- Huh - mondta Louis, de azért leadta a rendelést a bárnak, ami hamarosan előállította a meleg répalevet. Miközben Nessus a felhúzott hátsó lábán kuporgott, a kzin rávetette magát egy felfújt párnára. A súlya alatt a párnának úgy ki kellett volna durrannia, mint egy közönséges lufinak. Az ember második legrégibb ellensége furának és nevetségesnek tűnt egy számára alulméretezett térdelőpárnán egyensúlyozva.
Az ember-kzin háborúk számosak és szörnyűségesek voltak. Ha az első néhányat a kzinek nyerik, akkor az emberiség az örökkévalóság hátralévő részében rabszolgaként és vágóállatként tengődött volna. De a kzinek megszenvedték a harcokat. Hajlamosak voltak túl korán támadni, még mielőtt rendesen felkészültek volna. Nem sok fogalmuk volt a türelemről, és még kevesebb az irgalomról vagy a korlátozott háborúról. Mindegyik harc rengeteg katonájukba és a kzin világok büntetésszerű kizsákmányolásába került. 
A kzinek kétszázötven évig nem támadtak az emberi űrre. Mert nem volt mivel támadniuk. Kétszázötven évig az ember sem támadta a kzin világokat, és ezt a kzinek képtelenek voltak megérteni. Az emberek alaposan összezavarták őket.
Durvák és kemények voltak; Nessus, a született gyáva mégis inzultálni mert egy kifejlett kzint egy nyilvános étteremben.
- Mesélj csak megint a bábosok közmondásos óvatosságáról; kezdem elfelejteni - mondta Louis.
- Talán nem voltam teljesen tisztességes veled szemben, Louis. Engem a fajtámbeliek őrültnek tartanak.
- Hát ez remek - Louis belekortyolt a pohárba, amit egy névtelen kéz nyújtott feléje. Vodka, drublibogyó és jégreszelék volt.
A kzin farka nyugtalanul megrándult. - Miért menjünk el egy megszállott mániákussal? Te még a többieknél is őrültebb lehetsz, ha egy kzinnel akarsz utazni.
- Túl könnyen megriadtok - mondta Nessus lágy, meggyőző, kibírhatatlanul érzéki hangján. - Az emberek még sosem találkoztak olyan bábossal, aki ne lett volna őrült a saját fajtája megítélése szerint. Egyetlen idegen sem látta még soha a bábosok világát, és egyetlen épeszű bábos sem bízná az életét egy űrhajó romlékony létfenntartó-rendszerére, vagy egy idegen világ ismeretlen, és valószínűleg halálos veszélyeire.
- Egy őrült bábos, egy kifejlett kzin, meg én… A legjobb lesz, ha negyediknek egy pszichiátert szerződtetünk.
- Nem, Louis, egyik jelöltünk sem pszichiáter. 
- Ugyan már, miért ne?
- Én nem véletlenszerűen válogatok - A bábos az egyik szájával beleivott a körtéjébe, a másikkal tovább beszélt. Először is itt vagyok én magam. Tervezett utunk a fajom javát fogja szolgálni; ezért szükség van egy képviselőnkre. Az illetőnek elég őrültnek kell lennie ahhoz, hogy szembeszálljon egy ismeretlen világgal, mégis elég épelméjűnek ahhoz, hogy használja az eszét, és életben maradjon. Én történetesen épp ezen a határvonalon vagyok.
- Arra is volt okunk, hogy bevegyünk egy kzint. Állatokhoz-Beszélő, amit most elmondok neked, az titok. Régóta figyeljük a fajtátokat. Már jóval azelőtt is ismertünk benneteket, hogy rátámadtatok volna az emberiségre.
- Jobb is, hogy nem mutattátok meg magatokat - morogta a kzin.
- Ez kétségtelen. Eleinte úgy véltük, hogy a kzin faj haszontalan és veszedelmes is. Kutatások indultak abba az irányba, hogyan lehetne biztonságosan kiirtani benneteket.
-	Csomót kötök a nyakadra! 
- Itt nem lesz erőszak!
A kzin felállt.
- Igaza van - mondta Louis. - Ülj le, Beszélő. Semmi hasznod nem lenne abból, ha megölnéd.
A kzin visszaült. A párna megint nem pukkant szét.
- De a projektet berekesztettük - folytatta Nessus. Rájöttünk, hogy az ember-kzin háborúk megfelelő gátat vetettek a kzin terjeszkedésnek, és emiatt már kevésbé vagytok veszélyesek. Tovább figyeltünk benneteket.
- Az évszázadok során hatszor támadtatok rá az emberekre. Hatszor szenvedtetek vereséget, és mindannyiszor elvesztettétek a hímnemű népességetek mintegy kétharmadát. Kell magyaráznom, milyen intelligenciára vall ez? Ugye nem? Mindazonáltal sosem fenyegetett benneteket a kihalás valódi veszélye. Értelem nélküli nőstényeiteket úgyszólván nem érintette a háború, -így a következő nemzedék mindig segített az elveszettek pótlásában. Mégis lassan elveszítettétek azt a birodalmat, amit évezredek munkájával építettetek fel.
- Nyilvánvalóvá vált, hogy a kzinek szédületes ütemben fejlődnek.
- Fejlődnek?
Nessus morgott egy szót a Hősi Nyelven. Louis felpattant ijedtében. Nem sejtette, hogy a bábosok torka erre is képes. - Igen - mondta Állatokhoz-Beszélő. - Én is annak hallottam. De nem értem az alkalmazását.
- Az evolúció a legrátermettebb túlélésére épül. Több száz kzin évig a fajotok legrátermettebbjei azok voltak, akiknek volt annyi eszük, hogy kerüljék a csatát az emberekkel. Az eredmény pedig szemmel látható. Majdnem kétszáz kzin év óta béke van az emberek és a kzinek között.
- De hát úgysem lenne értelme! Nem tudnánk megnyerni egy háborút!
- Az őseidet ez nem tartotta vissza.
Állatokhoz-Beszélő ledöntötte forró Bourbonját. Csupasz, rózsaszín, patkányforma farka zavartan csapkodott. - A fajotokat megtizedelték - mondta a bábos. - A ma élő kzinek mind azoknak a leszármazottai, akik nem akartak meghalni az ember-kzin háborúkban. Egyesek közülünk úgy vélik, hogy a kzinek most már rendelkeznek azzal az intelligenciával vagy empátiával, ami az idegen fajokkal kialakítandó kapcsolatokhoz szükséges.
- Tehát meg mered kockáztatni, hogy egy kzinnel utazz. - Igen - felelte Nessus és megremegett. - Nekem erős indítékaim vannak. Burkoltan tudtomra adták, hogy ha bebizonyítom, hogy a bátorságom ér valamit, és hasznot hajt a fajomnak, akkor szaporodhatok.
- Nem valami konkrét ígéret - jegyezte meg Louis.
- Van más ok is arra, hogy kzint vigyünk magunkkal. Kemény körülmények, ismeretlen veszélyek közé kerülünk majd. Ki fog engem megvédeni? Ki lenne erre alkalmasabb egy kzinnél?
- Egy bábos védelmére?
- Olyan őrültségnek hangzik?
- Igen - felelte Állatokhoz-Beszélő. - Csiklandozza a humorérzékemet is. Na és mi van ezzel itt, ezzel a Louis Wuval?
- Nekünk már rengeteg gyümölcsöző kapcsolatunk volt az emberekkel, Nyilvánvaló volt, hogy legalább egy embert vinni kell. Louis Gridley Wu bizonyítottan túlélő típus, a maga hányaveti, meggondolatlan módján.
- Hát hányavetinek hányaveti, meg meggondolatlan is. Kihívott engem párbajra.
- És ha Hroth nincs jelen, elfogadtad volna a kihívást? Bántottad volna?
- Hogy aztán hazazsuppoljanak, mert súlyos fajközi incidenst okoztam? De nem ez a lényeg - mondta a kzin. - Vagy igen?
- Talán igen. Louis él. Most már te is tudod, hogy félelemmel nem uralkodhatsz rajta. Most már hiszel az eredményben?
Louis mindvégig diszkrét hallgatásba burkolózott. Ha a bábos hideg értelmet tulajdonít neki, akkor ő nem tiltakozik.
- Beszéltél a saját indítékaidról - mondta Beszélő. -Akkor most beszélj az enyémekről is. Mi hasznom lesz abból, ha csatlakozom hozzátok?
És már témánál is voltak.
A bábosok számára a kvantum II-es hiperhajtómű afféle fehér elefánt volt. Egy és negyed perc alatt tudott egy fényévnyire vinni egy hajót, amíg egy hagyományos hajó ugyanezt a távolságot három nap alatt tette meg. Egy hagyományos hajóban azonban volt hely rakománynak.
- Beleépítettük a motort egy Négyes Számú Általános Termék-hajótestbe, a legnagyobba, amit a cégünk gyárt. Mikor tudósaink és mérnökeink befejezték a munkájukat, majdnem az egész belső tér tele volt a hiperhajtómű-kiegészítés gépezeteivel. Elég zsúfolt utunk lesz kifelé.
- Kísérleti jármű - mondta a kzin. - Mennyire alaposan lett tesztelve?
- Már egyszer megtette az utat a galaktikus magba és vissza.
De ez volt az egyetlen útja! A bábosok maguk nem próbálhatták ki, és más fajokat sem kereshettek erre, mivel éppen egy népvándorlás kellős közepén voltak. A hajó gyakorlatilag semmiféle rakományt nem szállít, pedig több mint egy mérföld átmérőjű. Ezen kívül nem tud lelassulni anélkül, hogy visszaessen a hagyományos űrbe.
- Nekünk nincs rá szükségünk - mondta Nessus. - De nektek igen. Azt tervezzük, hogy átadjuk a hajót a legénységnek, a tervekkel együtt. Biztosan ti is meg tudjátok építeni.
- Ez nevet hozna nekem - mondta a kzin. - Nevet. Látnom kell a hajótokat akcióban.
- Majd ha elindultunk kifelé.
- A Patriarka nevet fog nekem adni ezért a hajóért. Biztos vagyok benne. Milyen nevet válasszak? Talán… - A kzin egy emelkedő hangsort morgott el.
A bábos ugyanazon a nyelven felelt.
Louis bosszankodva fészkelődött. Ő nem tudta követni a Hősi Nyelvet. Úgy döntött, hogy rájuk hagyja, de aztán jobb ötlete támadt. Előszedte a zsebéből a bábos holóját, és átdobta a szobán, a kzin szőrös ölébe.
A kzin óvatosan megfogta párnás ujjaival. - Gyűrűs csillagnak tűnik - jegyezte meg. - Mi ez? - Az úti célunkkal kapcsolatos - mondta a bábos. - Egyelőre nem mondhatok többet.
- Milyen rejtélyes. Hát, mikor indulunk?
- Becsléseim szerint néhány napon belül. Az ügynökeim jelen pillanatban is keresik a csapat megfelelő negyedik tagját.
- Akkor hát rájuk várunk. Louis, visszamenjünk a vendégekhez?
Louis felállt és kinyújtózkodott. - Persze. Hadd borzongjanak egy kicsit. Beszélő, mielőtt kimegyünk, hadd mondjak valamit. Most kivételesen ne vedd sértésnek. Csak egy ötlet…
A buli szekciókra oszlott: háromdé-nézőkre, bridzselőkre és pókerezőkre, páros és csoportos szerelmesekre, sztorizókra, unatkozókra. Kint a pázsiton a homályos kora reggeli napfényben unatkozók és idegen-kedvelők keveredtek, mert itt volt Nessus és Állatokhoz-Beszélő is. Itt volt még Louis Wu, Teela Brown és egy agyonhajszolt bárpultos is.
A pázsit régi angol szokás szerint volt gondozva: ötszáz évig nyírni és locsolni. Az ötszáz évet egy tőzsdekrach zárta, amikor is Louis Wunak maradt pénze, egy bizonyos tiszteletreméltó bárói családnak pedig nem. A fű zöld és fényes volt; ezekkel a génekkel senki sem babrált kétes eredmények reményében. A hullámzó zöld lejtő alján teniszpálya látszott, ahol apró alakok rohangáltak és lengették energikusan túlméretezett ütőiket.
- Csodálatos dolog a testedzés - sóhajtotta Louis Wu. Napokig el tudnám nézni egy ültő helyemben.
Teela nevetésétől meglepődött. Lustán arra a milliónyi viccre gondolt, amit a lány sosem hallott, a régi, régi viccekre, amelyeket már senki sem mesél. Abból a milliónyi viccből, amit Louis ismert, a többség már rég elavult. A múlt és a jelen rossz keveredése.
A bárpultos kissé döntött testhelyzetben odasiklott Louis mellé. Louis feje Teela ölében volt, és a bárpultos különös tartásának leginkább az volt az oka, hogy Louis nem volt hajlandó felülni a billentyűzet kezeléséhez. Beütött egy rendelést két mokkakávéra, megfogta az előbukkanó csészéket, és az egyiket Teela kezébe nyomta.
- Hasonlítasz egy lányra, akit régen ismertem - mondta Louis. - Nem hallottál véletlenül egy bizonyos Paula Cherenkovról?
- A rajzfilmesről, aki Bostonban született? 
- Igen. Mostanában Kezünk Munkáján él.
- A dédnagymamám. Egyszer meglátogattuk.
- Valamikor régen nagyon súlyos ostorszíj-szorulást okozott a szívem táján. Olyan vagy, minta az ikertestvére lennél.
Teela kacagása kellemesen megbizsergette a gerincvelőjét. - Megígérem, hogy én nem fogok neked ostorszíj-problémát okozni, ha megmondod, mi az.
Louis elgondolkodott. Ezt a kifejezést ő találta ki annak a leírására, ami akkor történt vele. Nem sokszor használta, de sosem kellett megmagyaráznia. Mindig tudták, mit akar mondani.
Nyugodt, békés reggel. Ha most elmegy aludni, akkor húsz órát átalszik. A fáradtságűző szerek kezdtek kimerülni. Teela öle felettébb kényelmes nyugvóhely volt a fejének. Louis vendégeinek fele nő volt, és közülük sokan voltak valamikor a szeretői vagy a feleségei. A buli első szakaszában Louis szűk körben, három nővel kezdte ünnepelni a születésnapját, három olyan nővel, akik valaha nagyon fontosak voltak neki, és viszont.
Három? Négy? Nem, három. Már úgy tűnt, hogy immúnis a szív ostorszíj-szorulására. Kétszáz év túl sok forradást hagyott a személyiségén. És most mégis egy idegen ölében pihenteti a fejét, aki épp olyan, mint Paula Cherenkov.
- Beleszerettem - mondta Louis. - Már évek óta ismertük egymást. Még találkozgattunk is. Aztán egy éjszaka eljutottunk odáig, hogy beszélgetni kezdtünk, és durr, már szerelmes is voltam. És azt hittem, hogy ő is szeret engem.
- Nem feküdtünk le aznap éjszaka… már úgy értem, hogy egymással. Megkértem a kezét. Kikosarazott. A karrierjét akarta építeni. Azt mondta, nincs ideje házasodni. De tervbe vettünk egy utat az Amazonas Nemzeti parkba, afféle ál-mézeshetekként.
- A következő héten egyszer fent, egyszer lent. Először jött a fent. Megvoltak a jegyek és a szállodai szobafoglalások. Voltál már olyan szerelmes valakibe, hogy úgy láttad, nem is vagy méltó hozzá?
- Nem.
- Fiatal voltam. Két napig győzködtem magamat, hogy igenis méltó vagyok Paula Cherenkovra. Erre felhívott, és lemondta az utat. Arra már nem is emlékszem, miért. De valami jó oka volt.
- Néhányszor elvittem vacsorázni azon a héten. Semmi sem történt. Próbáltam nem nyomást gyakorolni rá. Ő valószínűleg nem is sejtette, hogy én magam mekkora nyomás alatt vagyok. Úgy mentém föl-le, mint egy jojó. Aztán levitt a padlóra. Azt mondta, kedvel. Jól érzi magát velem. Legyünk barátok.
- Nem voltam a zsánere - mondta Louis. - Azt hittem, szeretjük egymást. Talán ő is ezt hitte, jó egy hétig. Nem volt gonosz. Egyszerűen csak nem tudta, mi történik.
- De mi volt az ostorszíj?
Louis felpillantott Teela Brownra. Az ezüst szemek üresen tekintettek vissza rá, és Louis rádöbbent, hogy a lány egy szót sem értett az egészből.
Louisnak volt már dolga idegenekkel. Ösztönösen vagy tanulás révén megérezte, ha egy fogalom túl idegen volt ahhoz, hogy megértsék vagy kommunikálják. Itt is hasonló, alapvető rés tátongott a fordításban.
Micsoda hatalmas szakadék ez Louis Wu és egy húszéves lány között! Vajon tényleg ennyire megöregedett? És ha igen, vajon ember még?
Teela üres szemekkel várta a felvilágosítást.
- Niga! - átkozódott Louis, és felpattant. Sárpöttyök csúsztak le lassan a köpenyén, és csöppentek le a földre. Nessus a bábos etikáról szónokolt. Aztán félbeszakította önmagát (úgyszólván a szó szoros értelmében, mert hallgatói legnagyobb örömére egyszerre beszélt mind a két szájával), hogy válaszoljon Louis érdeklődésére. Nem, még nem kapott üzenetet az ügynökeitől.
Állatokhoz-Beszélő, akit hasonló embergyűrű vett körül, hatalmas narancsszín hegyként terpeszkedett a füvön. Két nő vakargatta a szőrt a füle mögött. A furcsa kzin fülek, amelyeket rózsaszín kínai napernyők módjára ki lehetett nyitni, vagy a fejhez lehetett szorítani, szélesre voltak tárva. Louis jól látta a rájuk tetovált mintát.
- Na - kiáltott oda neki Louis. - Hát nem voltam briliáns? - De - morogta a kzin, és meg se mozdult.
Louis jót nevetett magában. A kzinek félelmetes lények, nem igaz? De ki félne egy kzintől, aki hagyja a füle tövét vakarni? Ez fesztelenné tette Louis vendégeit, és a kzint is. A mezei egér szintje felett minden élőlény szereti, ha a füle tövét vakargatják.
- Váltják egymást - morogta álmatagon a kzin. - Egy hím idejön ahhoz a nőstényhez, amelyik vakargat engem, és megkérdezi, hogy nem részesülhetne-e ő is ugyanebben a figyelmességben. Aztán kettesben elmennek. A nő helyett jön egy másik. Milyen érdekes lehet olyan fajhoz tartozni, aminek mindkét neme értelmes.
- Néha nagyon is összezavarja a dolgokat. 
- Csakugyan?
A kzin bal vállánál kuporgó lány - űrfekete bőr, rajta csillagok és galaxisok, üstököscsóva-szerű fehér haj - felpillantott. - Teela, vedd át - mondta vidoran. - Megéheztem.
Teela engedelmesen letérdelt a hatalmas narancssárga fej mellé. Louis megszólalt: - Teela Brown, ez itt Állatokhoz-Beszélő. Legyetek nagyon…
Disszonáns muzsikatöredék zendült fel valahonnan.
-… boldogok egymással. Mivolt ez? Ó, Nessus. Mi ez? A zene a bábos figyelemreméltó torkából tört elő. Nessus durván befurakodott Louis és a lány közé. - Te TeeIa Jandrova Brown vagy, azonosítószám IKLUGGTYN?
A lány meglepődött ugyan, de nem ijedt meg. - Így hívnak, de az azonosítómra nem emlékszem. Mi a baj?
- Már majdnem egy hete keresgéllek az egész Földön. És most véletlenül talállak meg egy összejövetelen! Lesz egykét szavam az ügynökeimhez..
- Ó, ne - lehelte Louis.
Teela némileg félszegen állt fel. - Én nem bujkáltam sem előled, sem más elől… földönkívüli. Mi a gond?
- Megállj! - lépett Louis Nessus és a lány közé. - Nessus, Teela Brown nyilvánvalóan nem felfedező. Keress valaki mást.
- De Louis…
-Egy pillanat - állt fel a kzin. - Louis, hadd válogassa meg a növényevő maga a saját csapattagjait.
- De hát nézzetek rá!
-Te meg nézz magadra, Louis. Alig vagy két méter magas, és még embernek is vézna. Te felfedező lennél? Vagy Nessus?
- Mi a niga folyik itt? - kérdezte Teela.
Nessus sietősen szólt: - Louis, menjünk vissza az irodádba. Teela Brown, van egy ajánlatunk a számodra: Nem vagy köteles elfogadni, még meghallgatni sem, de talán érdekesnek fogod találni.
A vita Louis irodájában folytatódott. - Megfelel a követelményeimnek - erősködött Nessus. - Számításba kell vennünk.
- Az nem lehet, hogy ő az egyetlen alkalmas egyén a Földön!
- Valóban nem, Louis. De a többiekkel képtelenek voltunk kapcsolatba lépni.
- Miért kell engem számításba venni?
A bábos elkezdett beszélni a lányhoz. Kiderült, hogy Teela Brownt sosem érdekelte az űr, még a Holdon sem járt, és esze ágában sincs az ismert űrből kimerészkedni. Még a másodlagos kvantum hiperhajtómű sem tüzelte fel. Mikor Teela már kezdett zavarodottnak és viharvertnek látszani, Louis megint közbelépett.
- Nessus, egész pontosan mik azok a követelmények, amiknek Teela olyan jól megtelel?
- Az ügynökeim a Szülésjogi Lottó nyerteseinek leszármazottait keresték.
- Kiszállok. Te tényleg sültbolond vagy.
- Nem, Louis. A parancsaim magától a Leghátsótól érkeztek, aki mindnyájunkat vezet. Az ő épelméjűségét pedig nem lehet kétségbe vonni. Megmagyarázhatnám a dolgot?
Az emberi lények számára a születésszabályozás már rég egyszerű dolog volt. Újabban egy apró kristályt ültettek a páciens alkarjába. A kristály egy év alatt oldódott fel. Ez alatt a páciensnek nem foganhatott gyereke. A korábbi századokban otrombább módszereket alkalmaztak.
A Föld népessége körülbelül a huszonegyedik század közepén megállapodott a tizennyolcmilliárdnál. A Termékenységi Tanács, az ENSZ egyik albizottsága születésszabályozási törvényeket alkotott, és léptetett életbe. Ezek a törvények több mint félezer évig változatlanok maradtak: páronként két gyerek, a Termékenységi Tanács döntése alapján. A Tanács eldönti, ki hányszor lehet szülő. A Tanács megítélhet plusz gyermekeket egy párnak, vagy egyet sem engedélyezhet egy másiknak, a kívánatos illetve nemkívánatos gének alapján.
- Hihetetlen - mondta a kzin.
- Miért? A dolgok kezdtek eléggé nigául zsúfoltak lenni, amikor tizennyolcmilliárd ember szorongott egy primitív technológiában.
- Ha a Patriarkia megpróbált volna ilyen törvényeket erőltetni a kzinekre, akkor kiirtottuk volna a Patriarkiát az arcátlanságáért.
Az emberek azonban nem kzinek voltak. A törvények félezer évig jól működtek. Aztán kétszáz évvel ezelőtt terjedni kezdett a pletyka, hogy a Termékenységi Tanácsban mahinációk folynak. A botrány végül drasztikus változásokhoz vezetett a születésszabályozási törvényekben:
Minden emberi lénynek joga lett arra, hogy egyszer szülővé váljon; tekintet nélkül a génjei állapotára. Ezek után a Második és Harmadik Szülésjog automatikusan jöhetett: tesztelten magas iq-nál; hasznos pszichikai képességeknél, mint például a Pláteau-szem vagy az abszolút irányérzék; vagy túlélőgéneknél, mint amilyen a telepátia, a természetes hosszú életűség vagy a tökéletes fogállomány.
Szülésjogot egymillió csillagért is lehetett vásárolni. Miért is ne? A pénzcsinálás képessége tesztelt, bizonyított túlélési tényező. És mellesleg elejét vette a megvesztegetési kísérleteknek.
Ki lehetett harcolni Szülésjogot az arénában is, ha valaki még nem használta fel az elsőt. A győztes nyert egy Másodikat és egy Harmadikat; a vesztes elvesztette az Elsőt és az életét. A dolgok kiegyenlítődtek.
- Láttam ilyen küzdelmeket a szórakoztató műsoraitokban - mondta Beszélő. - De azt hittem, hogy szórakozásból ölik egymást.
- Nem, nagyon is komolyan - mondta Louis. Teela nevetgélt.
- És a lottó?
- Egyszerű - mondta Nessus. - Hiába van a serkfűszer, ami akadályozza az emberek öregedését, minden évben többen halnak meg a Földön, mint ahányan születnek…
Így a Termékenységi Tanács minden évben összesítette a halálokat és elvándorlásokat, ebből levonta az évi születéseket és bevándorlásokat, és az így megmaradt számú Szülésjogot újévi lottón sorsolta ki.
Bárki részt vehetett a játékban. Egy kis szerencsével tíz vagy húsz gyereket is lehetett nyerni - már ha ez szerencse. Még elítélt bűnözőket sem lehetett kizárni a Szülésjogi Lottóból.
- Nekem személy szerint négy gyerekem van - mondta Louis Wu. - Egyet a lottón nyertem. Ha tizenkét órával előbb jöttök, hármukkal találkozhattatok volna.
- Ez nagyon furcsán és bonyolultan hangzik. Ha a kzinek népessége túlságosan megnő, akkor mi…
- Rátámadtok a legközelebbi emberi világra.
- Szó sincs róla, Louis. Egymást támadjuk meg. Minél nagyobb a zsúfoltság, annál több a lehetőség arra, hogy az egyik kzin nekiessen a másiknak. A népességi probléma önmagától megoldódik. Mi még nagyságrendileg sem voltunk soha olyan sokan, mint ti ezen az egyetlen bolygón.
- Azt hiszem, kapiskálom már - mondta Teela Brown. A szüleim mindketten lottónyertesek voltak - A nevetése mintha ideges lett volna egy kissé. - Máskülönben meg sem születhettem volna.
- Öt nemzedék óta minden ősöd lottónyeremény révén született.
- Tényleg? Nem is tudtam.
- A feljegyzések pedig világosak - mondta Nessus.
- De a kérdés továbbra is fennáll - szólt Louis Wu. - Miért? – Azok - Akik Vezetnek a bábos flottában, arra jutottak, hogy a Föld emberei a szerencse felé szaporodnak.
- Huh!
Teela Brown kíváncsian hajolt előre. Nyilvánvaló, hogy még sosem látott ezelőtt őrült bábost.
- Gondolj a lottókra, Louis. Gondolj az evolúcióra. Hétszáz évig a néped szám szerint szaporodott: két szülésjog két emberre, két gyerek egy párra. Itt-ott valaki nyerhet egy harmadik szülésjogot is, vagy jogos indokkal megfoszthatják az elsőtől is, mondjuk a cukorbeteg génje miatt. De az emberiség nagy részének két gyereke volt.
- Aztán a törvény megváltozott. Az elmúlt két évszázad során minden emberi generáció tíz-tizenhárom százaléka nyertes lottószelvény révén született. Mi határozza meg, hogy ki marad meg, ki szaporodik? A Földön - a szerencse.
- És Teela Brown hatgenerációnyi nyertes utódja…
Harmadik fejezed

Teela Brown

Teela nem bírt a nevetésével.
- Ugyan már - mondta Louis Wu. - Éppúgy nem lehet szerencsére szaporodni, mint ahogy borzas szemöldökre sem?
- De telepátiára lehet.
- Az nem ugyanaz. A telepátia nem pszichikai képesség. A jobboldali koponyalebeny mechanizmusai jól fel vannak térképezve. Egyszerűen csak nem működnek a legtöbb embernél.
- A telepátiát valaha a pszi egyik formájának hitték. És most te azt állítod, hogy a szerencse nem az.
- A szerencse az szerencse - A helyzet lehetett volna mulatságos is, és Teela annak is látta: de Louis tudta, hogy nem így van. A bábos komolyan beszélt. - Az átlag törvénye ide-oda ingadozik. Ha az esélyek rosszul alakulnak, kiesel a játékból, mint a dinoszauruszok. De ha a kocka neked kedvez…
- Állítólag vannak olyan emberek, akik befolyásolni tudják a kockadobást.
- Akkor rossz metaforát választottam. A lényeg az, hogy… - Igen - morogta a kzin. Volt egy olyan hangfekvése, amivel falakat tudott rengetni, ha akarta. - A lényeg az, hogy elfogadjuk azt, akit Nessus választ. A tiéd a hajó, Nessus. Hol a negyedik tag?
- Itt, ebben a szobában.
- Egy niga pillanat! - pattant fel Teela. Az ezüsthálózat valódi fémként csillant meg a bőrén; a haja lángolva lobogott a légkondicionáló huzatában. - Ez az egész nevetséges, úgy ahogy van. Nem megyek sehova. Miért mennék?
- Válassz valaki mást, Nessus. Milliónyi alkalmas jelölt kell, hogy legyen rajta kívül.
- Nincsenek annyian, Louis. Néhány ezer nevünk van, a legtöbb telefonszámmal vagy magánfülkeszámmal együtt. Mindegyiknek öt nemzedék lottónyertes őse van.
- És?
Nessus járkálni kezdett. - Sokan kiejtették magukat a nyilvánvaló szerencsétlenségükkel. A többiek közül pedig egyet sem tudtunk elérni. Ha hívjuk őket, nincsenek otthon. Ha megint hívjuk őket, a telefonkompjúter rossz helyre kapcsol. Ha a Brandt család egyik tagját kérjük, egész Dél-Amerika minden telefonja csörögni kezd. Ömlöttek a panaszok. Nagyon elkeserítő volt. - Taptaptap, taptaptap.
- Még azt sem mondtad meg, hová megyünk - szólt Teela. - Nem mondhatom meg az úti célt, Teela. De viszont…
- Finagle vörös körmére! Még ezt sem mondod el?
-… megnézheted a holót, ami Louis Wunál van. Egyelőre csak ennyi információt adhatok.
Louis odaadta a lánynak a holót, amin a babakék csík látszott fekete alapon az izzó fehér korong mögött. Teela alaposan szemügyre vette, és csak Louisnak tűnt fel, hogyan vörösödik el mérgében.
Mikor a lány megszólalt, csak úgy köpködte a szavakat, mintha mandarinmagok lennének. - Ez a legnevetségesebb dolog, amiről életemben hallottam. Azt várod, hogy Louis meg én kimenjünk az űrön túlra egy kzinnel meg egy bábossal, és csak annyit tudunk az úti célról, hogy egy kék szalag meg egy fényes lemez! Ez… ez nevetséges!
- Ezt vegyem úgy, hogy nem vagy hajlandó velünk jönni? 
A lány szemöldöke magasra szaladt.
- Egyenes választ kell kapnom. Az ügynökeim talán nemsokára megtalálnak egy másik jelöltet.
- Igen - felelte Teela Brown. - Visszautasítom az ajánlatot. 
- Akkor viszont ne feledd, hogy az emberi törvények szerint titokban kell tartanod mindazt, ami itt elhangzott. Konzultánsi díjat kapsz ezért.
- Ugyan kinek mondanám el? - nevetett színpadiasan Teela. - Ki hinne nekem? Louis, te tényleg el akarsz menni erre a nevetséges…
- Igen - Louis már más dolgokon gondolkozott, például azon, hogy hogyan lehetne Teelát tapintatosan eltávolítani az irodájából. - De nem most azonnal. Kint még megy a buli. Megtennél nekem valami? Kapcsold át a zenegépet a négyes kazettáról az ötösre. Aztán ha kérdezik, mondd meg, hogy egy perc múlva ott leszek.
Mikor az ajtó becsukódott a lány mögött. Louis azt mondta: - Tegyetek meg nekem egy szívességet. És magatoknak is. Hadd ítéljem meg én, hogy egy emberi lény alkalmas arra, hogy kiugorjon az ismeretlenbe, vagy sem.
- Tudod, hogy egyelőre nincs szó minősítésekről - mondta Nessus. - Még két jelöltünk sincs, akik közül választhatnánk.
- Tízezernyi van.
- Valójában nem. Sokan kiejtették magukat; másokat nem lehet megtalálni. De azért elmondhatod, hogy ez a bizonyos emberi lény szerinted miért nem felel meg.
- Túl fiatal.
- Minden jelölt Teela Brown korosztályában van.
- Még hogy szerencsére szaporodni! Nem, ne is törődj vele, nem vitatkozom veled. Tudom, hogy az emberek még ennél is őrültebbek. Egy páran még mindig itt vannak a bulin… Nos, magatok is láthattátok, hogy nem nagyon szereti az idegeneket.
- De nem is xenofób. Egyikünktől sem fél.
- Nincs meg benne a szikra. Egyszerűen nem… nem…
- Nem nyughatatlan - mondta Nessus. - Jól érzi magát ott, ahol van. Ez valóban hiba. Nem vágyik semmire. De hogy tudhattuk volna meg ezt, ha nem kérdezzük meg?
- Oké, válassz, akit akarsz - lépett ki Louis az irodából. - Louis! - fuvolázta a háta mögött a bábos. - Beszélő! Megjött a jel! Az egyik ügynököm talált egy másik jelöltet!
- Naná - szólt undorral Louis. A nappaliban Teela egy másik Pierson-bábossal nézett farkasszemet.

Louis lassan ébredt fel. Emlékezett rá, hogy felvett egy alvó-fejhallgatót, és beállította egy órányi duruzsolásra. Ez körülbelül egy órával ezelőtt történhetett. Miután a fejhallgató kikapcsolódott, Louisnak arra kellett volna ébrednie, hogy milyen kényelmetlen az az izé a fején…
De a fejhallgató nem volt rajta. Hirtelen felült.
- Levettem rólad - mondta Teela Brown. - Szükséged volt az alvásra.
- Na ne! Hány óra van? 
- Kicsivel múlt tizenhét.
- Szép kis házigazda vagyok. Hogy áll a buli?
- Már csak húszan vannak. Ne izgulj, szóltam nekik, és mind helyeselték.
- Oké - Louis lefordult az ágyról. - Kösz. Visszamenjünk a többiekhez?
- Először szeretnék beszélni veled.
Louis leült. Az alvás kábasága kezdett elszállni. - Miről? 
- Tényleg elmész arra az őrült útra?
- Tényleg.
- Nem értem, miért.
- Tízszer annyi idős vagyok, mint te - mondta Louis Wu. - Nem kell dolgoznom a megélhetésért. Ahhoz nincs türelmem, hogy tudós legyek. Valamikor írtam, de az kemény munka, és nem erre számítottam. Mi marad? Az, hogy játszom.
A lány megcsóválta a fejét: a falakon tűzlángok remegtek. - Ez a dolog nem tűnik játéknak.
Louis vállat vont. - Nekem az unalom a legnagyobb ellenségem. Sok barátomat megölte, de engem nem kap el. Ha unatkozni kezdek, megyek, és kockára teszem valahol az életem.
- Nem akarod legalább azt tudni, hogy mi az a kockázat? 
- Jól megfizetnek.
- De hát neked nem kell a pénz.
- Az emberi fajnak szüksége van arra, ami a bábosoknak van. Nézd, Teela, mindent elmondtak neked a másodlagos kvantum hiperhajtóműről. Ez az egyetlen olyan hajó az ismert űrben, ami kevesebb, mint három nap alatt tesz meg egy fényévet. Majdnem százszor olyan gyors!
- És kinek kell ez a gyorsaság?
Louis nem volt olyan hangulatban, hogy előadást tartson a magrobbanásról. - Menjünk vissza a buliba.
- Ne! Várj! 
- Oké.
A lánynak nagy kezei voltak, hosszú ujjakkal. Megcsillantak a visszavert fényben, ahogy idegesen a hajába túrt. - Niga, összezavartam az egészet. Most éppen szerelmes vagy valakibe?
A kérdés meglepte Louist. - Nem hinném.
- Tényleg úgy nézek ki, mint Paula Cherenkov?
A hálószoba félhomályában a lány olyan volt, mint Dali lángoló zsiráfja. A haja magától ragyogott; füstté sötétedő narancs és sárga lángok. Ebben a fényben Teela csak árny volt a haja táncoló fényében. De Louis emlékezete pótolta a részleteket: hosszú, tökéletes szépségű lábak, hegyes mellek, finom szépségű kicsiny arc. Először négy nappal ezelőtt látta meg a lányt Tedron Doheny, az inas kényszerleszállási karján, aki a buli miatt utazott ide a Földre.
- Azt hittem, hogy maga Paula vagy - mondta. - Ő a Kezünk Munkáján lakik, ott, ahol Ted Dohenyvel találkoztam. Mikor együtt láttalak titeket, azt hittem, hogy Ted és Paula ugyanazzal a hajóval jöttek.
- Persze közelről nézve vannak különbségek. Neked jobb lábaid vannak, de Paula kecsesebben járt. Paula arca… hűvösebb volt, azt hiszem. De talán csak így emlékszem.
Kintről kompjúterzene hullámai csaptak feléjük vadul és tisztán, a fényeffektusok nélkül furcsán hiányosan. Teela nyugtalanul mocorogni kezdett.
- Mire gondolsz? Ne feledd - mondta Louis - a bábosok ezernyi jelölt közül választhatnak. Bármelyik pillanatban megtalálhatják a negyedik tagot. És aztán indulunk.
- Tőlem - felelte Teela.
- Addig velem maradsz?
Teela tűzfeje hevesen bólogatott.
A bábos két nap múlva ugrott be.
Louis és Teela kint voltak a gyepen, szívták magukba a napfényt, és vérre menő tündérsakk-játszmát vívtak. Louis odaadott a lánynak egy lovat, de már bánta. Teela hol értelemből, hol ösztönből játszott; sosem lehetett megmondani, mi lesz a következő húzása. És halálosan komolyan vette a partit.
Óvatosan rágcsálta az alsó ajkát, úgy fontolgatta a következő lépését, amikor a szervo odacsörtetett hozzájuk. Louis rápillantott a monitorra, és két egyszerű pitont látott. - Küldjétek ide ki - mondta nyugodtan.
Teela hirtelen, minden bájt nélkülöző mozdulattal felállt. - Nektek kettőtöknek lehetnek titkaitok.
- Lehetnek. Mit forgatsz a fejedben?
- Van egy kis elmaradt olvasnivalóm. - Szigorúan rámutatott Louisra. - Hozzá ne merj érni a táblához!
Az ajtóban összefutott a kifelé tartó bábossal. Odaintett neki, mire Nessus egy métert ugrott oldalra. - Bocsáss meg - fuvolázta. - Megijesztettél.
Teela felvonta a szemöldökét, és bement.
A bábos megállt Louis mellett, és maga alá húzta a lábait. Az egyik feje Louisra meredt, a másik idegesen forgott, és minden látószöget megvizsgált. - A nő kihallgathat minket?
Louis kimutatta a meglepetését. - Persze. Jól tudod, hogy szabad téren nincs védelem a kémsugarak ellen. Nos?
- Akárki figyelhet minket. Menjünk inkább az irodádba. - Nincs igazság - Louis e pillanatban tökéletesen jól érezte magát ott, hol volt. -Abbahagynád ezt a fejtekergetést? Úgy csinálsz, mintha halálra ijesztettek volna.
- Félek, bár tudom, hogy a halálom nem sokat számítana. Hány meteorit hullik a Földre egy évben?
- Fogalmam sincs.
- Itt veszedelmesen közel vagyunk az aszteroida-övezethez. De úgysem számít, mert nem voltunk képesek kapcsolatba lépni a negyedik taggal.
- Kár - mondta Louis. A bábos viselkedése zavarba ejtette. Ha Nessus ember lett voIna… de nem volt az. - Gondolom, nem adtad fel.
- Nem, de a kudarcok lehangolóak. Az elmúlt négy napban egy bizonyos Norman Haywood KJMMCWTAD-t kerestem, aki tökéletes lett volna.
- És?
- Az egészsége tökéletes. Huszonnégy -és háromnegyed földi éves. Az ősei hat nemzedéken keresztül lottónyereményből születtek. És legfőképpen imád utazni; megvan benne az a nyughatatlanság, amire szükségünk van.
- Természetesen személyesen próbáltam kapcsolatba lépni vele. Az ügynökeim három napig követték transzferfülkék egész során át, de mindig egy ugrással mögötte, miközben Norman Haywood síelni ment Svájcba, szörfözni Ceylonba, vásárolni New Yorkba, és házibulizni a Sziklás Hegységbe meg a Himalájába. Tegnap éjjel az egyik ügynököm utolérte, amikor beszállt egy Jinxre induló utasszállító űrhajóba. De a hajó elment, mielőtt az ügynököm képes lett volna úrrá lenni az ilyen összetákolt hajókkal szembeni félelmén.
- Nekem is voltak ilyen napjaim. Nem tudsz hiperhullámú üzenetet küldeni neki?
- Louis, ennek az útnak titokban kell maradnia.
- Ja - mondta Louis, és figyelte a folyamatosan tekergő, ellenséget kereső pitonfejet.
- Sikerülni fog - mondta Nessus. - Tucatnyi potenciális csapattag nem bújhat el előlünk az idők végeztéig. Vagy igen, Louis? Még azt sem tudják, hogy keressük őket.
- Találni fogtok valakit. Kénytelenek vagytok.
- Bár ne lennénk! Louis, hogyan csináljam végig? Hogyan utazzak három idegennel egy kísérleti hajóban, amit egy pilótára terveztek? Ez őrület!
- Nessus, tulajdonképpen mi a bajod? Az egész út a te ötleted volt!
- Nem. A parancsaim azoktól jöttek, Akik Vezetnek, kétszáz fényévnyi távolságból.
- Valami megrémített. Tudni akarom, mi az. Mire jöttél rá? Tudod egyáltalán, hogy valójában mire megy ki ez az út? Mi változott azóta, hogy kész voltál még négy kzint is megsérteni egy étterem közepén? Nyugi már, nyugi!
A bábos az elülső lábai közé dugta a fejeit, és labdává gömbölyödött.
- Ne csináld már - mondta Louis. - Gyere elő. - Óvatosan végigsimított a bábos tarkóin - ezek látszottak ki. A bábos megborzongott. A bőre puha volt, mint a szattyán, és kellemes érintésű.
- Gyere elő. Semmi sem bánt itt. Én megvédem a vendégeimet.
A bábos jajongása csak fojtottan hallatszott a lábai közül: - Megőrültem. Megőrültem! Tényleg megsértettem négy kzint?
- Gyere már elő! Itt biztonságban vagy. Na, így már jobb -Egy lapos fej kukkantott ki a meleg sötétségből. - Látod? Nincs mitől félned!
- Négy kzint? Nem hármat?
- Az én hibám, félreszámoltam. Hárman voltak.
- Bocsáss meg, Louis - A bábos a másik fejét is kidugta annyira, hogy lásson. - Már véget ért a pánikperiódusom. A ciklusom depresszív szakaszában vagyok.
- És ez ellen nem lehet csinálni valamit? - Louis arra gondolt, hogy milyen következményekkel járhat, ha Nessus éppen rossz passzban lesz egy kritikus pillanatban.
- De. Kivárom a végét. Védem magam, amennyire tudom. És próbálom kirekeszteni az ítéletalkotásomból.
- Szegény Nessus. Biztos, hogy nem tudtál meg valami újdonságot?
- Hát nem elég az is, amit már tudok, hogy megrémítsen bárki épeszű lényt? - A bábos némiképp remegve felállt. Miért van itt Teela Brown? Én azt hittem, már elment.
- Megkértem, hogy maradjon velem, amíg meg nem találjuk a negyedik tagot.
- Miért?
Louis maga is sokat tűnődött ezen.
A dolognak nem sok köze volt Paula Cherenkovhoz. Louis már egészen más volt, mint akkoriban; és nem az a fajta férfi volt, aki egy nőt belekényszerít egy másik szerepébe.
Az alvólapokat két személyre tervezték, nem egyre. De hát voltak más lányok is a bulin… csak egyik sem volt olyan csinos, mint Teela. A vén, ravasz Louis Wut rabul ejthette pusztán a szépség?
Azokban az ezüst szemekben azonban több volt egyszerű szépségnél. Volt ott valami nagyon bonyolult.
- Paráználkodáshoz - mondta Louis Wu. Aztán eszébe jutott, hogy egy idegennel beszél, aki esetleg nem érti meg az ilyesmit. Látta, hogy a bábos még mindig reszket, ezért hozzátette: - Menjünk az irodámba. Az a hegy alatt van. Ott nincsenek meteorok.
Mikor a bábos elment, Louis keresni kezdte Teelát. A könyvtárban talált rá egy olvasóernyő előtt, olyan kattogtatás közepette, ami még egy gyorsolvasónak is becsületére vált volna.
- Helló - mondta Teela. Kimerevítette az oldalt, ahol tartott, és hátrafordult. - Hogy van a kétfejű barátod?
- Eszeveszetten retteg. Én viszont fáradt vagyok. Pszichiátert játszottam egy Pierson-bábosnak.
Teela felderült. - Mesélj nekem a bábosok szexuális életéről.
- Én csak annyit tudok, hogy őt nem engedik szaporodni. Állandóan ezen borong. Feltehetőleg tudna szaporodni, ha nem volna ellene törvény. De különben nem szokott beszélni erről a témáról. Bocs.
- Hát akkor miről beszéltetek?
Louis legyintett. - Háromszáz év traumájáról. Ennyi ideje van Nessus az emberi űrben. Már alig emlékszik a bábosok bolygójára. Van egy olyan érzésem, hogy háromszáz éve egyfolytában fél - Louis egy masszírozószékbe vetette magát. Az idegen lelkivilág átérzése kimerítetté a képzelőerejét.
- És veled mi van? Mit olvasol?
- A magrobbanást - intett Teela a képernyő felé.
Csillagok látszottak alakzatokban, csomókban és masszákban. Olyan sok volt a csillag, hogy feketeséget nem is lehetett látni. Sűrű csillagkép is lehetett volna, de nem az volt; a teleszkópok nem érhettek el ilyen messzire, sem a normál hajók.
A képen a galaktikus mag volt, ötezer fényév távolában; tömör csillaggömb a galaktikus örvény tengelyében. Egy ember eljutott ebbe a messzeségbe vagy száz évvel ezelőtt, egy kísérleti bábos-hajóban. Vörös, kék és zöld csillagok látszottak; a vörösek tűntek a legnagyobbnak és legfényesebbnek. A kép közepén egy hatalmas, vessző alakú folt izzott. Mellette vonalak és árnyak látszottak, de a fehér folton belüli árnyék fényesebb volt, mint a környező csillagok.
- Ezért kell neked a bábos-hajó - szólalt meg Teela. - Nem igaz?
- De.
- Hogy történt?
- A csillagok túl közel vannak egymáshoz - mondta Louis. - Átlag fél fényév van köztük a galaxisok magjában. De a középpontnál még ennél is sűrűbben vannak. Egy galaktikus magban olyan közel vannak, hogy felforrósítják egymást. És ha forróbbak, gyorsabban égnek. Gyorsabban öregszenek.
- A mag csillagai még ennél is közelebb voltak tízezer évvel ezelőtt ahhoz, hogy nova legyen belőlük.
- Aztán az egyik csillagból nova lett. Kiszabadult belőle egy csomó hő és gammasugár. A körülötte lévő csillagok ennyivel melegebbek lettek- Gondolom, a gammasugárzás szintén felelős lehetett a fokozott csillagtevékenységért. Így hát két szomszédos csillag is felrobbant.
- Az már három. Az együttes hőjük további csillagokat robbantott fel. Láncreakció indult be. Hamarosan már semmi sem állíthatta meg. Az a fehér folt csupa szupernóva. Ha érdekel, egy kicsit hátrébb megtalálod a matematikáját.
- Nem, kösz - mondta a lány, ahogy az előre várható volt. - És ennek már vége?
- Ja. Régi fényt nézel, bár még el sem érte a galaxisnak ezt a részét. A láncreakciónak tízezer évvel ezelőtt be kellett fejeződnie.
- Akkor miért izgul mindenki?
- A sugárzás miatt. Mindenféle nagysebességű részecske. - A masszírozószék kezdte ellazítani; még mélyebbre húzódott az alaktalan masszába, és hagyta, hogy az állóhullám minták nyomkodják az izmait. - Nézzük így a dolgot: az ismert űr egy kis csillagbuborék, ami harmincháromezer fényévre van a galaktikus tengelytől: A nóvák több mint tízezer éve kezdtek robbanni. Ez azt jelenti, hogy a kombinált robbanások hulláma ide körülbelül húszezer év múlva fog eljutni. Igaz?
- Persze.
- És a hullámfront mögött milliónyi nova szubnukleáris sugárzása jön.
-… hűha.
- Húszezer éven belül ki kell ürítenünk minden ismert világot, de valószínűleg még annál is többet.
- De hát ez hosszú idő. Ha most elkezdenénk, meg tudnánk csinálni a meglévő hajókkal. Könnyedén.
- Nem gondolkodsz. Három napos fényév-sebességgel a mi hajóinknak hatszáz év kéne a Magellán-felhőig.
- Időnként megállhatnának élelmet és levegőt venni… mondjuk évente.
Louis felkacagott. - Próbálj csak valakit rábeszélni erre. Tudod, én mire gondoltam? Ha majd a magrobbanás fénye kezd átsütni a köztünk és a galaktikus tengely közti porfelhőn, akkor egyszerre mindenki berezel majd az emberi univerzumban. És akkor lesz egy évszázaduk, hogy kijussanak.
- A bábosok csinálták jól. Beküldtek egy embert a magba reklámfogásként, mert így tudták finanszírozni a kutatást. Ő ilyen képeket küldött vissza. De mielőtt leszállt, a bábosok már elmentek; egy szál bábos sem volt az egész emberi világban. Mi nem így csináljuk. Várunk, várunk, és majd ha végül kegyeskedünk úgy dönteni, hogy lépünk, trilliónyi értelmes lényt kell teljesen kizsuppolni a galaxisból. A legnagyobb és leggyorsabb hajókra lesz szükségünk, amit csak építeni tudunk, és nagyon sokra. Most azonnal szükségünk van a bábosok hajtóművére, hogy most azonnal elkezdhessük fejleszteni. A…
- Oké. Veled megyek.
Louisnak a torkára forrott a szó. 
- Tessék? - Veled megyek - ismételte Teela Brown.
- Hát te meghibbantál.
- De hát te elmész, nem?
Louis összeszorította a fogát. Mikor megszólalt, nyugodtabban beszélt, mint ahogy a szituáció adta volna. - Igen, elmegyek. De nekem olyan indokaim is vannak, amik neked nem, és én jobb vagyok az életben maradásban, mint te, mert én már régebb óta gyakorlom.
- De én szerencsésebb vagyok. 
Louis szortyintott.
- És lehet, hogy az indokaim nem olyan jók, mint a tieid, de azért megfelelnek! - A lány hangja magas lett és elvékonyodott a dühtől.
- A nagy nigát!
Teela a képernyőre bökött. Egy püffedt nova-vessző villant fel a körme alatt. - Ez talán nem elég jó ok?
- Megkapjuk a bábos-hajtóművet, akár jössz, akár nem. Hallottad Nessust. Ezernyi hozzád hasonló van még.
- De én is jó vagyok!
- Rendben, te is jó vagy.
- Miért óvsz annyira? Kértem, hogy óvjál?
- Bocsánat. Nem tudom, miért akartam diktálni neked. Elvégre szabad akaratú felnőtt ember vagy.
- Köszönöm. Szándékomban áll csatlakozni a legénységhez - Teela hirtelen hidegen hivatalos lett.
A pokolba, tényleg önálló, felnőtt ember. Nem csak hogy nem lehet kényszeríteni, de még az ilyen próbálkozás is rossz modorra vallana, és - ami még fontosabb - semmi eredményt nem hozna.
De meggyőzni talán meg lehet…
- Gondolj csak bele - mondta Louis Wu. - Nessus mindent elkövetett, hogy titokban tartsa ezt az utat. Miért? Mit akar rejtegetni?
- Ez az ő dolga, nem? Talán van ott valami, amit érdemes lehet ellopni.
- Ugyan. Ahova megyünk, az kétszáz fényévnyire van innen. És mi vagyunk az egyetlenek, akik eljuthatnak oda.
- Akkor magáról a hajóról van szó.
Bármilyen különös, Teela nem volt ostoba. Erre eddig maga Louis sem gondolt. - Akkor gondolj a legénységre. Két ember, egy bábos meg egy kzin. És senki sem hivatásos felfedező.
- Látom, mire akarsz kilyukadni, Louis, de én tényleg menni akarok. Nem hinném, hogy meg tudnál akadályozni. 
- Akkor legalább tudd, hogy mire vállalkozol. Miért ilyen fura a legénység?
- Ez Nessus problémája.
- Szerintem meg a miénk. Nessus egyenesen azoktól kapja a parancsokat, Akik Vezetnek…. a bábos parancsnokságról. Szerintem ő most jött rá néhány órája, mit jelentenek a parancsok. És meg van ijedve. Azok… azok a túlélés-papok négy lovat indítanak egyszerre, mindegy, mit fogunk felfedezni.
Látta, hogy sikerült felkeltenie Teela érdeklődését, ezért folytatta. - Először ott van Nessus. Ha van olyan őrült, hogy leszálljon egy ismeretlen világon, akkor lehet, hogy van annyi józan esze, hogy túlélje a vállalkozást? Azok Akik Vezetnek, biztosan tudják. Miután elérik a Magellán-felhőt, újabb kereskedőbirodalmat kell kiépíteniük. A kereskedelmük gerince az őrült bábosok csapata.
- Aztán ott van a mi szőrös barátunk. Mint nagykövet, nyilván a legkifinomultabb kzinek közé tartozik. De elég kifinomult ahhoz, hogy kijöjjön velünk? Vagy kiirt minket egy kis élettérért és húsért?
- Harmadiknak ott vagy te meg az állítólagos szerencséd. Negyediknek meg én, az állítólagos felfedező-típus. Talán én vagyok az irányító.
- Tudod, mire gondoltam? - Louis most már a lány fölött állt, és szavainak olyan szónoki technikával adott hangsülyt, amit még egy elvesztett ENSZ-választáson sajátított el a hetvenes éveiben. Őszintén tagadta, hogy megpróbálná elvenni Teela Brown kedvét; ugyanakkor mindenáron meg akarta győzni. - A bábosok ennél kevésbé már nem is törődhetnének a dologgal, bárhová is kell mennünk. Miért is tennék, ha egyszer úgyis itt hagyják a galaxist? Pusztulással tesztelik a csapatunkat. Mielőtt megöletjük magunkat, a bábosok egy csomó mindent megtudhatnak arról, hogyan viselkedünk egymással.
- Szerintem nem bolygó, ahová megyünk - mondta Teela. 
- Niga! - robbant ki Louis. - Ez meg hogy jön ide?
- Nos, Louis. Ha már egyszer megöletjük magunkat a felfedezése közben, legalább azt tudhatjuk, hogy micsoda. Szerintem egy űrhajó.
- Szerinted.
- Méghozzá nagy, gyűrűslakú, és űrmerítő mezővel veszi fel a csillagközi hidrogént. Szerintem azért készült, hogy beszivattyúzza a tengelybe a hidrogént fuzionálni. Így tolóerőt kapsz, és egy napot is. Ha megforgatod a gyűrűt, lesz centrifugális erő is, és csak be kell üvegezni a belsejét.
- Ja - mondta Louis, és a holokép jutott az eszébe. Túl keveset gondolkodott azon, mi lesz az úti céljuk. - Meglehet. Nagy, primitív, és nehezen irányítható. De vajon miért érdekelné ez a kétfejűeket?
- Lehet, hogy menekülthajó. A magbéli fajok korán tudomást szerezhetnek a csillagfolyamatokról, ha a napok olyan közel vannak egymáshoz. Lehet, hogy több ezer évre előre megjósolták a robbanást… amikor még csak két vagy három szupernóva volt.
- Elképzelhető… és sikerült eltérítened a tárgytól. Már elmondtam, hogy szerintem milyen játékot űznek a bábosok. De azért én elmegyek, már csak a szórakozás kedvéért is. De te miért akarsz jönni?
- A magrobbanás miatt.
- Az önzetlenség nagyszerű dolog, de azt nem tudom elképzelni, hogy olyasmi miatt adódsz, ami húszezer év múlva fog bekövetkezni. Találj ki valami mást.
- A fenébe, ha te lehetsz hős, akkor én is lehetek! És tévedsz Nessusszal kapcsolatban. Egy öngyilkos küldetésből kihátrálna. És.. És miért akarnának tudni rólunk, vagy a kzinekről bármit is a bábosok? Mire tesztelnének minket? Ők elhagyják a galaxist. Soha többé nem lesz közük hozzánk.
Nem, Teela egyáltalán nem ostoba. De… - Tévedsz. A bábosoknak nagyon is jó okuk van arra, hogy mindent tudni akarjanak rólunk.
Teela tekintete arra ösztönözte, hogy folytassa.
- Nem tudunk túl sokat a bábos migrációról. Tudjuk, hogy minden épkézláb, normális bábos elment. És tudjuk, hogy alig valamivel a fénysebesség alatt haladnak. A bábosok félnek a hiperűrtől.
- Nos. Épp a fénysebesség alatt haladva a bábosok körülbelül nyolcvanötezer év alatt érik el a Kis Magellán-felhőt. És ott mire számítanak?
Louis a lányra vigyorgott, és bemondta a poént: - Ránk, természetesen. De legalábbis emberekre vagy kzinekre. Kdatlynókra, pierinekre, és valószínűleg delfinekre is. Tudják, hogy kivárjuk az utolsó pillanatot, és akkor fogunk rohanni, és tudják, hogy fel fogjuk használni a fénynél gyorsabb hajtóművet. Mire a bábosok elérik a Felhőt, már számolniuk kell velünk… vagy azzal, ami megöl minket, és azzal, ha minket kiismernek, megjósolhatják a gyilkos természetét is. Ó, bőven van okuk arra, hogy tanulmányozzanak minket.
- Oké. 
- Még mindig jönni akarsz? 
Teela bólintott.
- Miért?
- Ezt inkább megtartom magamnak - Teela teljesen higgadt volt. És ugyan mit tehet Louis? Ha Teela tizenkilenc évesnél fiatalabb lett volna, Louis szólhatott volna a szüleinek. De húszévesen az embert már felnőttnek veszik. Valahol meg kell húzni a vonalat.
Felnőttként szabadon dönthet; joga van jó modort elvárni Louis Wutól; a magánélete bizonyos területei pedig szentek és sérthetetlenek. Louis csak meggyőzni próbálhatja, ezzel pedig kudarcot vallott.
Így hát Teela nem kényszerből tette, amit ezután tett. Hirtelen megfogta Louis kezét, és mosolygós-könyörögve mondta: - Vigyél magaddal, Louis. Én szerencsét hozok, de tényleg. Ha Nessus nem választott volna jól, alhatnál egyedül. Márpedig azt nagyon utálnád.
A kocka el volt vetve. Louis nem tarthatta távol Teelát Nessus hajójától. 
- Hát jól van - mondta Louis Wu. - Szóljunk neki. 
Tényleg utált volna egyedül aludni.

Negyedik fejezet

Állatokhoz-Beszélő

- Szeretnék csatlakozni az expedícióhoz - mondta Teela a teleképernyőbe.
A bábos hosszú, tompa E-hangon feljajdult. - Tessék?
- Elnézést - mondta a bábos. - Jelentkezz Outback Fieldben, Ausztráliában, holnap 0800-kor. A holmid ne legyen több huszonöt kiló földi súlynál. Louis, mindez rád is vonatkozik. Óhhh… - A bábos felszegte a fejét, és vonyított.
Louis aggodalmasan kérdezte: - Beteg vagy?
- Nem. Csak már látom a halálom. Louis, talán jobb lett volna, ha kevésbé vagy meggyőző. Viszlát. Találkozunk Outback Fielden.
A képernyő elsötétült.
- Látod? - mondta Teela. - Látod, mire mentél a nagy rábeszélőkéddel?
- Én meg az az ezüst nyelvem. Nos, én megtettem, ami tőlem tellett. Ne engem hibáztass, ha szörnyű halált halsz majd. 
Azon az éjszakán a sötétség súlytalanságában Louis ezt hallotta a lánytól: - Szeretlek. Azért megyek veled, mert szeretlek.
- Én is szeretlek - mondta Louis álmos udvariassággal. Aztán a szavak végre elhatoltak a tudatáig. - Ezt akartad megtartani magadnak?
- Uhüm.
- Csak azért jössz velem kétszáz fényévet, mert nem bírnád elviselni, ha elmennék?
- Hömmm.
- Hálószoba fél fényerő - mondta Louis. Halovány kék fény árasztotta el a szobát.
Egymástól egy karnyújtásnyira lebegtek az alvólapok között. Az űrutazásra előkészültükben letisztították magukról a testfestékeket és a síkvidéke stílusú hajkezeléseket. Louis varkocsa most egyenes szálú és fekete volt, a feje szürke a rövid sörtéktől. Sárgásbarna bőrével és nem észrevehetően ferde szemével egészen másképp nézett ki.
Teela hasonlóan drasztikus változáson ment át. A haja most sötét és hullámos volt, és hátrafogva viselte. Ovális arcát hatalmas barna szemek uralták, meg egy kicsi, komoly száj; az orra szinte észrevehetetlen volt. Az alvómezőben úgy lebegett, mint olaj a vízen. Teljesen ellazult.
- De hisz még a Holdon sem voltál soha. A lány bólintott.
- És én korántsem vagyok a világ legnagyszerűbb szeretője. Te magad mondtad.
Teela megint csak bólintott. Nem volt benne semmi képmutatás. Két nap és éjszaka alatt egyszer sem hazudott, de még csak nem is takargatta az igazságot, és nem tért ki a kérdések elől. Louis tudhatta volna. Teela mesélt neki az első két szerelméről: az egyiket egy fél év után megunta, a másik pedig, egy unokatestvére, pedig lehetőséget kapott arra, hogy kivándoroljon Ígynézd-hegyre. Louis nem sokat mesélt el a saját élményeiből, és a lány elfogadta ezt a tartózkodást, de ő más volt. És a leghátborzongatóbb kérdéseket tudta feltenni.
- Akkor miért választottál engem? - kérdezte Louis.
- Nem tudom - vallotta be Teela. - Talán a karizmád teszi. Elvégre hős vagy.
Louis Wu volt az első élő ember, aki valaha is kapcsolatot teremtett egy idegen fajjal. Vajon valaha is napirendre tud térni majd a trinok-epizód felett?
Louis még egyszer próbálkozott. - Nézd, én ismerem a világ legjobb szeretőjét. A barátom. Ez a hobbija. Könyveket ír róla. Doktorátusa van fiziológiából és pszichológiából. Az elmúlt százharminc évet…
Teela befogta a fülét. - Ne - nyögte. - Ne.
- Csak nem akarom, hogy valahol megölesd magad. Túl fiatal vagy.
A lány zavart arcot vágott, azt a bizonyos zavart arcot, ami azt jelentette, hogy Louis érthető világközi szavakat érthetetlen módon rak egymás mellé. A szív ostorszíj-szorulása? Megöletni magad? Louis némán felsóhajtott. Hálószoba-csomópontok egyesüljenek - mondta, mire valami megváltozott az alvómezőben. A két önálló, stabil egyensúllyal rendelkező térrész - az a két anomália, ami nem engedte, hogy Louis és Teela kiessenek a mezőből elindult egymás felé, és egybeolvadt. Louisék követték a mozgást, és addig gurultak "lefelé", amíg össze nem ütköztek, és egymásba nem fonódtak.
- Eléggé álmos vagyok, Louis. De ne is törődj vele…
- Gondolj inkább a magánéletedre, mielőtt elszállsz az álmok világába. A hajó elég zsúfolt lesz.
- Úgy érted, hogy nem szeretkezhetünk majd? Niga, Louis, engem nem érdekel, ha látnak. Hiszen idegenek.
- De engem érdekel.
A lány megint úgy nézett. - És ha nem volnának idegenek? Akkor zavarna?
- Igen, hacsak nem nagyon közeli ismerőseim. Maradinak tartasz emiatt?
- Egy kicsit.
- Emlékszel erre a barátomra, akiről meséltem? A világ legjobb szeretőjére? Nos, volt egy kolléganője - mondta Louis - aki megtanított nekem egy-két dolgot, amit tőle tanult. De ehhez gravitáció kell - tette hozzá. - Hálószoba mező ki - Visszatért a súlyuk,.
- El akarsz térni a tárgytól - szólt Teela.
- Igen. Feladom. 
- Oké, de egy dolgot ne felejts el. Egyetlen egy dolgot. A bábos barátod talán nem is három, hanem négy fajt akart. Lehet, hogy most egy trinokot ölelgethetnél helyettem.
- Borzalmas gondolat. Most megcsináljuk a három fázist, a lovaglópózzal kezdve…
- Miféle lovaglópózzal? 
- Megmutatom…
Reggelre Louis már meglehetősen örült annak, hogy együtt fognak utazni. Mire visszatértek a kételyei, már késő volt. Nagyon hosszú időre. 

A Kívülállók információval kereskedtek. Drágán vettek és drágán adtak el, de azt, amit egyszer megvettek, újra és újra értékesítették, mert az ő piacuk az egész galaktikus örvény volt. Az emberi űr bankjaiban gyakorlatilag korlátlan hitellel rendelkezlek.
Feltehetőleg valami gázóriás egy hideg, világos bolygóján fejlődhettek ki; egy olyan világon, ami talán a Nereidához, a Neptunusz nagyobbik holdjához lehetett hasonló. Most a csillagközi szakadékokban éltek városnyi űrhajókban, amelyek színvonalukat tekintve hatalmas változatosságot mutattak a fotonvitorlától kezdve az emberi tudomány számára felfoghatatlan hajtóművekig. Ahol egy bolygórendszerben potenciális vevő volt, és ahol ez a rendszer tartalmazott alkalmas világot, a Kívülállók helyet béreltek kereskedelmi központok, szabadidő- és sportcentrumok, utánpótlásraktárak létesítésére. Félezer évvel ezelőtt bérelték ki a Nereidát.
- És nyilván ez a fő kereskedelmi piacuk - mondta Louis Wu.
- Itt lenn - mutatta az egyik kezével, míg a másikat: továbbra is a hajó műszerein tartotta.
A Nereida jeges, köves, csillagfényes síkság volt. A nap nagy fehér pontnak látszott innen, és körülbelül annyi fényt adott, mint a telihold; ez a fény pedig alacsony falak labirintusát világította meg. Félgömb alakú épületek is voltak, és néhány kicsiny rakétahajtású felszín-orbit komp nyitott utastérrel; a síkságnak jó felét azonban mégis az alacsony falak uralták.
Állatokhoz-Beszélő ott tornyosult Louis mögött. - Mi a funkciója ennek a területnek? Védelem?
- Napozóhely - mondta Louis. - A Kívülállók termo-elektromosságon élnek. Úgy fekszenek, hogy a fejük napon legyen, a farkuk árnyékban, és a két végük közti hőmérséklet-különbség áramot indukál. A falak azért kellenek, hogy több árnyék-nap határ legyen.
Nessus kissé lecsillapodott a tízórás repülés alatt. A hajó létfenntartó rendszere körül totyogott, megvizsgálta hol ezt, hol azt a részt, bedugta a fejeit a sarkokba, és a válla fölött kérdéseket, megjegyzéseket vetett hátra. A szkafandere - egy bő ballon, ami az agydudoránál ki volt párnázva - könnyűnek és kényelmesnek tűnt; a levegő- és tápanyagregenerátorok szinte valószínűtlenül kicsik voltak.
A felszállás előtt azért Nessus még egyszer előadta magát. Hirtelen zene szólalt meg a kabinban, bonyolult és csodálatos, félhangokban gazdag futam, mint egy szexőrült számítógép panaszos kiáltása. Nessus füttyentett. A két szájjal, ami idegekben és izmokban fölöttébb gazdag volt, ahogy az egy kéz-szájhoz illik, a bábos valóságos két - illetve három - lábon járó zenekar volt.
Ragaszkodott hozzá, hogy Louis legyen a pilóta, és olyannyira bízott Louis Wu képességeiben, hogy be sem kötötte magát. Louis sejtette, hogy speciális, titkos mütyürkék védik a bábos-hajó utasait.
Beszélő tízkilós bőrönddel szállt be, és amikor kinyitotta, kiderült, hogy egy rozoga, húsmelegítésre szolgáló mikrohullámú sütőn kívül úgyszólván semmi sincs benne, csak egy nagydarab húsféle, ami inkább kzini, mint földi eredetűnek látszott. Louis valamilyen rejtélyes okból azt várta, hogy a kzin szkafandere afféle középkori lovagi páncélra emlékeztet majd. De nem így lett. A ruha többszörös, áttetsző ballon volt iszonyúan nagy hátidobozzal, és az aranyhalak gömbakváriumára emlékeztető sisakkal, meg ezoterikus kinézetű beszéd-irányítókkal. Bár sehol sem látszott fegyver a ruhán, a hátidoboznak nagyon is harcias külseje volt, és Nessus ragaszkodott hozzá, hogy vegye le. A kzin az út legnagyobb részét átszunyókálta.
És most mind ott álltak Louis háta mögött.
- Közvetlenül a Kívülálló hajó mellé megyünk - mondta Louis.
- Ne. Vigyél minket kelet felé. Egy izolált területen parkoltuk le a Hosszúlövést.
- Minek? A Kívülállók kémkedni akarnak?
- Nem. A Hosszúlövés fúziós hajtást használ, és a felszállás meg a leszállás hője esetleg zavarná a Kívülállókat.
- Miért Hosszúlövés a neve?
- Beowulf Slaeffer nevezte el így, az egyetlen értelmes lény, aki valaha is repült vele. Csak ő készített felvételeket a magrobbanásról. A Hosszúlövés nem szerencsejátékos kifejezés?
- Talán azt hitte, hogy nem tér vissza. De jobb, ha tőlem tudjátok: én nem repültem volna semmivel, aminek fúziós hajtóműve van. Az én hajóm reakciómentes rakétákkal megy, mint ez.
- Tanulnod kell - mondta Nessus.
- Várj csak - mondta Állatokhoz-Beszélő. - Nekem vannak tapasztalataim fúziós űrhajókkal. Ezért én leszek a Hosszúlövés pilótája.
- Ez lehetetlen. A pilótaülés emberi méretre készült. A műszerfal is emberi szokások szerint van kialakítva.
A kzin dühös torokhangú neszt hallatott. - Gyerünk, Louis. Előre.
A Hosszúlövés áttetsző, több mint háromszáz méter átmérőjű buborék volt. Miközben Louis lassan körülrepülte a behemótot, nem látott egy köbcentiméternyi területet sem, ami ne lett volna tele zöldesbronz hiperűri segédmotorokkal. A hajótest Négyes Számú Általános Termék volt, amit könnyen felismerhetett bárki, aki értett az űrhajókhoz. Olyan nagy volt, hogy sokszor teljes előre gyártott lakótelepeket építettek bele. A primitív orbitális szatellitek hatalmas ellenpárja volt, melyet egy olyan faj épített, melynek korlátozott helye és korlátozott technológiája megkövetelte, hogy minden morzsányi teret kihasználjanak.
- És hová ülünk? - kérdezte Louis. - A tetejére? 
- A kabin belül van. Szállj le a hajlatnál.
Louis levitte a hajót, aztán óvatosan előresiklott a Hosszúlövés domború hasa alatt.
A létfenntartó rendszer világított; a fény átszűrődött a hajó burkán. Louis két aprócska szobát látott. Az alsóba csak egy védágy, egy tömegjelző meg egy patkó alakú műszerfal fért be, de a felső sem volt nagyobb. Erezte, hogy a kzin előrébb lép mögötte.
- Érdekes - mondta Beszélő. - Feltételezem, hogy Louisnak kéne vezetnie az alsó szobában, nekünk hármunknak meg fent kéne lennünk.
- Igen. Elég nehéz is volt három ágyat bepréselni olyan kis helyre. Mindegyiknek van egy sztázismezője a legnagyobb biztonság érdekében. Mivel sztázisban fogunk repülni, nem fog sokat számítani, hogy nincs hely.
A kzin szortyintott, és Louis érezte, hogy hátrébb húzódik. Hagyta, hogy a hajó leereszkedjen az utolsó centimétereken, aztán lekapcsolt egy sor gombot.
- Én mondanék valamit - jegyezte meg. - Teela meg én ketten ugyanazt a díjat kapjuk, mint Állatokkal-Beszélő egymaga.
- Plusz fizetséget kérsz? Fontolóra veszem a javaslatodat. - Valami olyasmire van szükségem, ami neked már nem kell - mondta Louis a bábosnak. - Valamire, amit a fajtád hagyott hátra - Gondosan megválasztotta ezt a pillanatot az alkudozásra. Nem számított rá, hogy sikerülni fog, de azért megpróbálta. - A bábos bolygó helyét akarom tudni.
Nessus fejei kilendültek a vállak közül, aztán szembefordultak egymással. A bábos egy ideig saját magával nézett farkasszemet, mielőtt felelt volna. - Miért?
- Valamikor a bábos-világ helye volt az ismert univerzum legértékesebb rejtélye. A fajtád is egy vagyont fizetett volna azért, hogy titokban tartsa. Épp ezért volt olyan értékes. A kincsvadászok minden szóba jöhető K és G csillagot végigkutattak a bábos-világért. Teela meg én még most is jó pénzért tudnánk eladni ezt az információt bármelyik hírszolgálatnak.
- És ha az a világ az ismert űrön kívül van?
- Aha - mondta Louis. - A történelemtanárom is sokat gondolkodott ezen. Ez az információ még mindig sok pénzt érne.
- Mielőtt elindulunk utunk végső célja felé - mondta a bábos óvatosan - meg fogjátok tudni a bábos-világ koordinátáit. Azt hiszem, az információ jobban meg fog lepni, benneteket, mint amennyire hasznos lesz a számotokra Egy pillanatig megint a saját szemébe meredt.
Aztán megrázta magát. - Felhívom a figyelmed négy kúpszerű kivetülésre…
- Ja - Louis már észrevette a nyitott végű kúpokat, amelyek kifelé-lefelé mutattak a kettős kabin körül. -Azok a fúziós motorok?
- Igen. Látni fogod, hogy a hajó nagyjából úgy viselkedik, mint egy reakciómentes rakétás, csak éppen nincs belső gravitációja. A tervezőinknek nem állt sok felesleges hely a rendelkezésükre. De a kvantum II hiperhajtómű működésével kapcsolatban egy dologra figyelmeztetnem kell benneteket…
- Változó-kard van nálam - szólalt meg Állatokhoz-Beszélő. - Vigyázzatok a hirtelen mozdulatokkal.
Louis hamar felfogta a szavak jelentőségét. Lassan, óvatosan hátrafordult.
A kzin az egyik ívelt falnál állt. Az egyik karmos öklében egy túlméretezett ugrókötél-nyél forma dolgot szorongatott. Háromméternyire a nyéltől, szakértő módon épp a kzin szemével egyvonalban tartva kicsiny, izzóvörös gömb lebegett. A nyelet és a gömböt összekötő szál olyan vékony volt, hogy szabad szemmel nem is lehetett látni, de Louis azért tudta, hogy ott van. A Slaver-sztázismezővel védett és szilárdított szál átvágta a legtöbb fémet, beleértve a pilótaszék hátát is, ha éppen a mögött keresett volna menedéket. És a kzin olyan helyet választott, ahonnan az egész kabint ellenőrzés alatt tarthatta.
A kzin lábánál Louis meglátta az azonosíthatatlan idegen, húsdarabot. Fel volt tépve, és persze üres volt belül.
- Jobban örültem volna egy kíméletesebb fegyvernek, mondta Állatokhoz-Beszélő. - Egy sokkoló például ideális lett volna, de nem tudtam idejében beszerezni. Louis, el a kezekkel a pulttól, és rakd őket a szék hátára.
Louis így tett. Gondolt rá, hogy talán eljátszhatna a kabin gravitációjával, de a kzin kettészelte volna, ha megpróbálkozik vele.
- Most, ha mindnyájan nyugton maradtok, akkor elmondom, mi fog történni.
- Azt mondd, hogy miért - javasolta Louis. Az esélyeket latolgatta. A vörös gömb mutatja Beszélőnek, hogy hol a láthatatlan szál vége. De ha Louis elkapja a gömböt, és közben nem esnek le az ujjai…
Nem. Túl kicsi.
- Az indítékom nyilvánvaló - mondta Beszélő. A szeme körüli fekete most olyannak tűnt, mint a rajzfilmbeli banditák álarca. A kzin sem feszült, sem ernyedt nem volt. És olyan helyen állt, ahol lehetetlen volt megtámadni.
- Az a szándékom, hogy a saját világom irányítása alá helyezzem a Hosszúlövést. Ennek a modellnek az alapján további ilyen hajókat építünk. És ezek a hajók gyilkos fölényt biztosítanak majd nekünk a következő ember-kzin háborúban, már ha az emberek nem tesznek szert szintén a tervre. Elég ennyi?
Louis szarkasztikus hangot erőltetett magára. - Csak nem félsz attól, ahová megyünk?
- Nem. -A kzin fel sem vette a sértést. Hogy is ismerhetné fel egy kzin a szarkazmust? - Most mind levetkőztök, Hogy tudjam: fegyvertelenek vagytok. Az után megkérem a bábost, hogy vegye fel a szkafanderét. Mi ketten átszállunk a Hosszúlövésre. Louis és Teela itt marad, de a ruhájukat, a csomagjukat meg a szkafanderüket elviszem. Ezt a hajót működésképtelenné teszem. A Kívülállók nyilvánvalóan kíváncsiak lesznek arra, hogy miért nem tértetek vissza a Földre, és a segítségetekre jönnek, még mielőtt a létfenntartó rendszerek felmondanák a szolgálatot. Értitek?
Louis Wu ellazított, és készen állt arra, hogy a kzin első hibáját kihasználja… Louis Wu a szeme sarkából Teela Brownra pillantott, és iszonyú dolgot látott. Teela arra készült, hogy a kzinre vesse magát.
Beszélő ketté fogja szelni.
Louisnak gyorsan kellett mozdulnia.
- Ne légy őrült, Louis. Lassan állj fel, és menj a falhoz. Te leszel az első, aki…
Beszélő búgva félbehagyta a mondatot.
Louis visszafogta magát; visszatartotta valami, amit maga sem értett.
Állatokhoz-Beszélő hátravetette narancssárga fejét és felbőgött: majdnem a hallhatóság felső határa fölött. Széttárta a karját, mintha magához akarná ölelni az univerzumot. Változó-kardja észrevehető megakadás nélkül átvágott egy víztartályt, és a víz kezdett kiszivárogni mind a négy oldalon. Beszélő észre sem vette. Se látott, se hallott.
- Vedd el a fegyverét - mondta Nessus.
Louis indult. Óvatosan közeledett, készen arra, hogy lebukjon, ha a változó-kard feléje lendül. A kzin úgy lengette, mint egy gumibotot. Louis kikapta a nyelet a kzin mozgó markából. Megérintette a megfelelő szegecset, mire a piros gömb visszahúzódott a nyél végére.
- Tartsd magadnál - szólt Nessus. A szájával elkapta a kzin karját, és egy ágyhoz vezette Beszélőt. A kzin nem tanúsított ellenállást. Már nem adott ki hangokat; bámult a semmibe, és nagy, szőrös arcán csak hatalmas nyugalom tükröződött.
- Mi történt? Mit csináltál? 
Állatokhoz-Beszélő teljesen ellazultan meredt a semmibe, és halkan dorombolt.
- Nézd - mondta Nessus. Óvatosan elhúzódott a kzin ágyától. Lapos fejeit mereven magasra tartotta, és a szeme egy pillanatra sem fordult el a kzinről.
Beszélő szemébe hirtelen visszatért az élet. Louisra, Teelára aztán Nessusra nézett. Panaszos vicsorgást hallatott, aztán átváltott világközire.
- Hát ez nagyon kedves volt. Bár csak…
Itt abbahagyta, és elkezdte elölről. - Bármit is csináltál - mondta a bábosnak - ne csináld meg még egyszer.
- Szofisztikusnak néztelek - mondta Nessus - és igazam volt. Csak egy szofisztikus félhet egy tasptól.
- Ó - mondta Teela.
- Tasp? - kérdezte Louis.
A bábos továbbra is Állatokhoz-Beszélőhöz szólt. - Tudnod kell, hogy mindig használni fogom a taspot, valahányszor rákényszerítesz, és használni fogom, ha nyugtalanná teszel. Ha túl gyakran próbálkozol erőszakkal, ha túl gyakran ijesztesz meg, hamarosan függeni fogsz a tasptól. Mivel a tasp sebészileg beültetett részem, meg kell hogy ölj, ha meg akarod szerezni. És még akkor is kötni fog a tasp maga.
- Nagyon ügyes - mondta Beszélő. - Briliánsan formabontó taktika. Többet nem háborgatlak.
- Niga. Valaki hajlandó lenne elmesélni, mi az a tasp? Louis tudatlansága mintha mindenkit meglepett volna. Teela volt az, aki felelt a kérdésre: -Az agy gyönyörközpontját ingerli.
- Messziről? - Louis eddig nem tudta, hogy ez akár elméletben is lehetséges lenne.
- Persze. Ugyanazt csinálja, mint az áram a drótvéggel, csak éppen neked nem kell drótvéget szúrni a fejedbe. Egy tasp általában olyan kicsi, hogy fél kézzel is lehet célozni vele.
- Rajtad használták már? Persze semmi közöm hozzá… Teela elvigyorodott ezen a finomlelkűségen. - Igen, tudom, -milyen érzés. Egy pillanatnyi… hát, nem is tudom, hogyan írjam le. De saját magunkra nem használjuk a taspot, inkább valaki olyanra, aki nem számít rá. Ez benne a móka. A rendőrség rendszeresen szed össze taspolókat a parkokban.
- A ti taspjaitok - szólt Nessus - alig egy másodpercnyi áramot indukálnak. Az enyém meg körülbelül tíz másodpercnyit.
A Beszélőt ért hatás elképesztő lehetett. De Louis látta a dolog más oldalait is. - Huh. Hát ez csodálatos. Ez remek! Ugyan ki járkálna olyan fegyverrel, ami jót tesz az ellenségének, ha nem egy bábos?
- Egy büszke szofisztikuson kívül ugyan ki félne a túl sok örömtől? A bábosnak igaza van - mondta Állatokhoz Beszélő. - Nem kockáztatom meg még egyszer a taspot. Ha túl sok ingert kapok tőle, akkor a rabszolgája leszek. Én, a kzin egy növényevő rabszolgája!
- Szálljunk át a Hosszúlövésre - szólt Nessus fenségesen. Már így is elég időt pazaroltunk el mindenféle kicsiségre.
Louis lépett elsőnek a Hosszúlövés fedélzetére.
Nem volt meglepve, amikor érezte, hogy a lábai táncolni akarnak a Nereida sziklafelszínén. Tudta, hogyan kell mozogni alacsony gravitáción. A nyúltagya mégis ostobán gravitációt várt, amikor belépett a hajó zsilipjébe. Úgy fel volt készülve a változásra, hogy megbotlott, és majdnem el is esett, amikor nem úgy lett, ahogy várta.
- Tudom, hogy akkor régen csináltak gravitációt - morogta a kabinba belépve. -… Jaj.
A kabin primitív volt. Mindenhol éles szélek és sarkok meredeztek, rendkívül alkalmasan arra, hogy térdeket és könyököket lehessen beléjük verni. Minden nagyobb volt a kelleténél. A tárcsák rossz helyen voltak…
És a kabin nem csak hogy primitív volt, de kicsi is. Eredetileg volt indukált gravitáció beépítve a Hosszúlövésbe, de aztán már nem maradt elég hely még a hatalmas hajóban sem. Még a pilóta is alig fért el.
Műszerfal és tömegérzékelő, konyhanyílás, védágy, és egy kis hely az ágy mögött, ahová behúzott nyakkal be lehet ékelődni.
Louis beszorította magát ide, és fél méterre kinyitotta a kzin változó-kardját.
Állatokhoz-Beszélő szállt át öntudatos lassúsággal. Elúszott Louis mellett a fenti kabin felé.
A fenti kabint pihenőhelyiségnek szánták a pilóta számára. Az edzőgépeket és az olvasóernyőt kiszedték innen, és három új ágyat állítottak be. Beszélő bemászott az egyikbe.
Most Louis ment utána a hágcsón, fél kézzel. Maga előtt tartva a változó-kardot, lecsukta a kzin ágyának tetejét és megpöccintett egy kapcsolót.
A védágyból tükörsima tojás lett. Bent nem múlt az idő, amíg a sztázis-mezőt ki nem kapcsolták. Ha a hajó netán antianyag-aszteroidába rohant volna, az Általános Termék-hajótest gőzzé ionizálódott volna, a kzin védágya viszont ugyanolyan fényes marad.
Louis kissé megnyugodott. Az egész olyan volt, mint valami rituális tánc, de nagyon is evilági céllal. A kzinnek jó oka volt ellopni a hajót. Ezen a tasp sem tudott változtatni. Beszélőnek nem szabad lehetőséget adni.
Louis visszament a pilótafülkébe. Beleszólt a mikrofonba: - Gyertek be!
Körülbelül száz órával később Louis Wu már kívül volt a Naprendszeren.

Ötödik fejezet

Rozetta

A hiperűr matematikájában szingularitások vannak. Az egyik ilyen szingularitás ott van minden eléggé nagy tömeg körül az einsteini univerzumban. Ezeken a szingularitásokon kívül a hajók a fénysebességnél is gyorsabban haladhatnak. Belül eltűnnek, ha ilyesmivel próbálkoznak.
A Hosszúlépés a Soltól mintegy nyolc fényórányira éppen kívül volt a Sol szingularitásán. 
És Louis Wu súlytalan volt.
Feszültség volt a szemeiben, kényelmetlen érzés a rekeszizmában, a gyomra pedig úgy gondolta, hogy okádni akar. De ezek az érzések idővel elmúlnak. És ott van a paradox késztetés arra, hogy repüljön…
Már számtalanszor utazott súlytalanságban a Föld holdja körül keringő Kinti Hotel hatalmas, áttetsző buborékjában. Itt viszont vigyáznia kellett, nehogy összetörjön valami létfontosságút a nagy kalimpálásban.
Úgy döntött, hogy kifelé két g alatt gyorsít. Körülbelül öt napig a pilóta védágyában dolgozott, evett és aludt. Az ágy kiváló tulajdonságai ellenére piszkos és elhanyagolt volt; Louis ötvenórányi alvás ellenére is kimerültnek érezte magát.
Sötét árnyak borultak a jövendőjére. Számára az expedíció kulcsszava a kényelmetlenség volt.
A mélyűr ege nem sokban különbözött a holdas éjszakai égtől. A naprendszerben a bolygók nem nagyon színesítették a puszta látványt. Egy jelentékenyebb, fényes csillag ragyogott a galaktikus dél irányában: a Sol.
Louis röpkormányos irányítást alkalmazott. A Hosszúlövés elfordult, és a csillagok meglódultak Louis lába alatt. Huszonhét, háromszáztizenkettő, ezer - Nessus ezeket a koordinátákat adta meg neki, mielőtt Louis rácsukta a védágy tetejét. Ez volt a bábos-migráció helye. És Louis most látta, hogy ez nem a Magellán-felhők felé esett. A bábos hazudott neki.
Viszont valóban kétszáz fényévnyi távolságra volt, és valóban a galaktikus tengely mentén. Talán a bábosok úgy döntöttek, hogy a legrövidebb úton hagyják el a galaxist, aztán a galaktikus sík felett mennek tovább a Kis Felhőhöz. Így elkerülik a csillagközi törmeléket: a napokat, porfelhőket, hidrogén-koncentrációkat…
De ez végső soron nem számított. Louis ujjai úgy lebegtek a billentyűzet fölött, mint a koncert kezdetére készülő zongoraművészé.
Aztán lecsaptak.
A Hosszúlövés eltűnt.
Louis nem nézett az átlátszó padló felé. Már rég nem gondolkodott azon, hogy miért nincsenek lefedve a falak. A Vakfolt megpillantása az őrületbe kergette az embereket, de persze voltak olyanok, akik el tudták viselni. Az itteni pilóta nyilván ilyen ember lehetett.
Inkább a tömegjelzőre nézett: egy áttetsző gömbre a műszerfal fölött, melynek középpontjából ragyogó kék vonalak indultak ki. Ez a gömb kimondottan túlméretezettnek tűnt a szűk térben. Louis hátradőlt, és figyelni kezdte a vonalakat.
A vonalak szemmel láthatóan mozogtak. Louis rászegezte a szemét egy-egy csíkra, és követte, ahogy lassan végigsöpör a gömb görbülete mentén. Szokatlan, idegesítő látvány volt. Normál hipersebességnél a vonalak órákig mozdulatlanok voltak.
Louis állandóan a pánik-kapcsolón tartotta a bal kezét. A jobb felőli konyhanyílásból fura ízű kávét, majd később valami szendvicsfélét kapott, ami a kezében szétesett különálló hús-, sajt-, kenyér- és valami zöld levél-rétegekre. Az automata konyhára már évszázadok óta ráfért volna egy kis újraprogramozás. A tömegjelző alapvonalai megnőttek, és fölfelé lendültek, mint egy óra kismutatói, majd semmivé zsugorodtak. Egy csillós kék vonal a gömb alján egyre hosszabb és hosszabb lett… Louis rácsapott a pánik-gombra.
Ismeretlen vörös óriás izzott fel alatta.
- Túl gyors volt - morogta Louis. - Túl niga gyors! - Egy normál hajón elég volt csak kábé hat óránként ellenőrizni a tömeg-jelzőt. A Hosszúlövésen viszont pislantani is alig mert!
Louis lenézett a fényes, borzas vörös korongra és csillagos hátterére.
- Niga! Máris kint vannak az ismert űrből!
Úgy fordította a hajót, hogy lássa a csillagokat. Idegen ég húzott el alatta. - Ezek az enyémek, mind az enyémek! - dörzsölgette a kezeit Louis. Az ilyen magányos utakon kénytelen volt saját magát szórakoztatni.
A vörös csillag ismét visszatért a látómezejébe, és Louis hagyta, hogy még kilencven fokkal továbblendüljön. Túl közel ment a csillaghoz, és most kénytelen volt keringeni körülötte.
Ekkor volt úton másfél órája.
És három órája volt úton, amikor megint kiakadt.
Az idegen csillagok nem zavarták. A városok fényei szinte mindig elhomályosították a csillagokat a Föld nagy része felett; Louis Wu pedig síkvidékiként nőtt fel. Huszonhat éves koráig egy fia csillagot sem látott. Ellenőrizte, hogy valóban tiszta űrben van-e, aztán lecsukta a műszerfal tetejét, és kinyújtózott.
- Huh. Úgy érzem; mintha főtt hagymák lennének a szemeim helyén.
Kimászott a védágyból, lebegni kezdett, és kinyújtóztatta a bal kezét. Három órát repült úgy, hogy ezzel a kezével végig a hiperhajtómű-kart szorongatta. Könyöktől ujjhegyig egy merő görcs volt az egész.
A mennyezet alatt izometrikus testgyakorlásra szolgáló létrafokok voltak. Louis használta is őket. A görcs kiment belőle, de attól még fáradt volt.
Hmmm. Ébressze fel Teelát? Jó lenne most beszélgetni vele egyet. Micsoda remek ötlet. Legközelebb, ha kutatóútra megyek, viszek magammal egy nőt is sztázisban. Mindkét világból a javát. De Louis pillanatnyilag úgy festett - és úgy is érezte magát - mint egy temetői szökőár hordaléka. Nem volt szalonképes.
Nem lett volna szabad hagynia, hogy Teela felszálljon a Hosszúlövésre.
Nem lett volna szabad önzőnek lennie! Örült neki, hogy a lány vele volt az eddigi két napban. Olyan volt az egész, mint Louis Wu és Paula Cherenkov története happy endre átírva. Talán még annál is jobb.
Mégis volt valami sekélyes Teelában. És nem csak a kora miatt. Louis barátai mindenféle korúak voltak, és a legfiatalabbak közt is akadtak a lehető legmélyebb gondolkodásúak. Nyilván ók szenvedtek a legtöbbet. Mintha a fájdalom része lenne a tanulási folyamatnak. Ami nagyon valószínű.
Nem, Teelából az empátia hiányzott, az a képesség, hogy átérezze mások kínját…
Mások örömét azonban megérezte, válaszolt rá, és még több gyönyört váltott ki. Csodálatos szerető volt: fájdalmasan gyönyörű, friss, érzéki, mint egy macska, és megdöbbentően gátlástalan…
Csakhogy ettől még nem alkalmas felfedezőnek. 
Teela élete boldogan és unalmasan folyt. Kétszer volt szerelmes, és kétszer lett neki előbb elege az ügyből. Sosem volt szorult helyzetben, sosem bántották igazán. Ha eljön az idő, és Teela szembekerül az első igazi vészhelyzettel, pánikba fog esni.
- De hát én választottam szeretőnek! - mondta magának Louis. - Az az átkozott Nessus! - Ha Teela valaha is szorult helyzetben lett volna, kiesett volna, mint nem elég szerencsés.
Hiba volt elhozni. Csak teher lesz. Túl sok időbe kerül majd őt védeni, amikor inkább az önvédelemre kéne gondolni.
Vajon milyen helyzetekkel kerülhetnek szembe? A bábosok jó üzletemberek. Nem fizetnek túl senkit. A Hosszúlövés pedig hallatlan érték. Louisban feltámadt az a jeges gyanú, hogy meg is kell szolgálniuk.
- Majd akkor - morogta Louis. Visszamászott a védágyba, és egy órát aludt az alvófejhallgatóban. Mikor felébredt, egyenesbe fordította a hajót, és visszazuhant a Vakfoltba. Öt és félórányira a Soltól megint kiugrott.
A bábos koordinátái a Sol felől látható égbolton egy kicsiny négyszögletes területet határoztak meg, az irányba mutató alaptávolsággal együtt. Ebből a távolságból a koordináták egy fél fényévnyi élhosszúságú kockát határoztak meg. Valahol ezen belül kellett lennie egy hajóflottának. És ugyanebben a kockában - hacsak a műszerek nem csaltak - volt maga Louis Wu és a Hosszúlövés is.
Valahol messze mögötte körülbelül hetven fényévnyi átmérőjű csillaghalmaz volt. Az ismert világűr kicsinynek, és nagyon távolinak tűnt.
Semmi értelme keresgélni a flottát. Louis azt sem tudta, mit kéne keresnie. Elment felébreszteni Nessust.
Nessus az egyek gyakorlólétrához horgonyozta magát a fogaival, úgy kukkantott ki Louis válla fölött. - Szükségem van néhány csillagra, támpontnak. Állj rá arra a zöldesfehér óriásra, és tedd át a szkópra…
A pilótafülke tele volt. Louis a műszerfal fölé görnyedt, hogy megóvja a kapcsolókat a bábos gondatlanul csapkodó patáitól.
- Színképelemzés… igen. Most arra a kékessárga kettősre két óránál…
- Kezdek belejönni. 348,72-re.
- Egészen pontosan mit keresünk, Nessus? Fúziófényeket? Vagy rakétafúvókákat…
- Használd a szkópot. Ha meglátod, úgyis felismered.
A szkóp képernyőjén névtelen csillagok csoportja ragyogott fel. Louis addig növelte a nagyítást, amíg… - Öt pont szabályos ötszögben. Ez az?
- Ez az úti célunk.
- Remek. Hadd nézzem a távolságot… Niga! Ez nem jó, Nessus. Túl messze vannak.
Semmi válasz.
- Nos, nem lehetnek hajók, még akkor sem, ha elromlott a távmérő. A bábos flottának épp fénysebesség alatt kell haladnia. Látnánk a mozgást.
Öt halvány csillag szabályos ötszögben. Egyötöd fényévnyi távolságban voltak, szabad szemmel nem is nagyon lehetett látni őket. Az aktuális szkóp-nagyítás alapján teljes nagyságú bolygóknak kell lenniük. A képen az egyik kissé kékes volt, és kissé halványabb, mint a többi.
Kemplerer-rozetta. Milyen különös.
Végy három vagy több azonos tömeget. Állítsd őket egy egyenlőoldatú sokszög csúcspontjaiba, és adj nekik egyenlő szögsebességet a tömegközpontjuk körül.
Ekkor az alakzat stabil egyensúlyú lesz. A tömegek pályája lehet kör alakú vagy elliptikus. Egy másik tömeg elfoglalhatja az alakzat tömegközéppontját, de a központi hely üres is lehet. Mindegy. A formáció stabil.
A gond az, hogy trójai pontokba könnyű tömöríteni a tömeget, - gondoljunk csak a Jupiter körül keringő trójai aszteroidákra - de öt tömeg már egyáltalán nem rendeződik csak úgy véletlenül, könnyen Kemplerer-rozettába.
- Nem semmi - mormogta Louis. - Egyedülálló. Eddig még senki sem talált Kemplerer-rozettát… - A mondat abbamaradt.
Itt, a csillagok között mi világíthatja meg azokat az objektumokat?
- Ó, nem, nem - mondta Louis Wu. - Ezt nem hiteted el velem. Hülyének nézel?
- Mit nem akarsz elhinni?
- Nigán jól tudod, mit nem akarok elhinni!
- Ahogy akarod. Ez az úti célunk, Louis. Ha elég közel kerültünk, kiküldenek egy hajót, hogy összehangolja a sebességünket.
A fogadóhajónak hármas számú teste volt: lekerekített végű, lapított hasú henger, ami ablaktalan volt, és meghökkentően rózsaszín. Nem voltak rajta hajtómű-nyílások. A hajtómű nyilván reakciómentes volt: emberi típusú lökhajtás, vagy valami fejlettebb.
Nessus utasítására Louis hagyta, hogy a másik hajó manőverezzen. A Hosszúlövés pusztán fúziós hajtással hónapokig vesződhetett volna, amíg eltalálja a bábos "flotta" sebességét. A bábos hajó viszont alig egy óra alatt végrehajtotta ezt a feladatot, aztán odavillant a Hosszúlövés mellé, és az átjárócsöve úgy tekergett a Hosszúlövés zsilipé felé, mint valami üvegkígyó.
A kiszállás problémásnak ígérkezett. Nem volt hely ahhoz, hogy az egész legénység egyszerre jöjjön ki a sztázisból. Ezen kívül ez lesz Beszélő utolsó lehetősége arra, hogy elfoglalja a hajót.
- Gondolod, hogy engedelmeskedni fog a taspodnak, Louis?
- Nem. Szerintem meg fog kockáztatni még egy próbálkozást. Legjobb lesz, ha…
Leválasztották a műszerfalat a Hosszúlövés fúziós motorjáról. Ez nem olyan dolog volt ugyan, amit a kzin ne tudott volna megjavítani némi idő alatt, de nem lesz ideje…
Louis nézte, hogyan halad át a bábos a csövön. Nessus Beszélő szkafanderében volt. A szemeit szorosan lehunyta; ami kár volt, mert csodálatos kilátás tárult volna elé.
- Súlytalanság - mondta Teela, amikor Louis felnyitotta a védágyát. - Nem érzem valami jól magam. Vezess, Louis. Mi történt? Megérkeztünk?
Louis elmondta neki a részleteket, amíg a zsilip felé vezette. A lány hallgatta ugyan, de Louis úgy sejtette, hogy Teela inkább a gyomormozgásaira koncentrál. Nagyon nyomorultnak tűnt. - A másik hajón már lesz gravitáció, mondta a lánynak.
A lány megpillantotta az apró rozettát ott, ahová Louis mutatott. Most már szabad szemmel is lehetett látni az objektumot: öt fehér csillag pentagonja. A lány szemében döbbent kérdések tükröződtek.
A Kemplerer-rozetta egy dolog. A súlytalansági betegség pedig egy másik. Louis látta, hogy a lány az ismerős csillagokat keresi.
Mikor az ágy fedele felnyílt, Louis azt mondta: - Ne csinálj semmi meglepőt. Fegyver van nálam.
A kzin narancssárga arcának kifejezése nem változott. Megérkeztünk?
- Ja. Szétkapcsoltam a fúziós hajtóművet. Nem lenne időd visszakapcsolni. Jó pár rubinlézer mered ránk.
- Azt hitted, hogy hiperhajtóművel szöknék? Dehogy. Biztos szingularitásban vagyunk.
- Kapaszkodj meg. Öt szingularitásban vagyunk egyszerre.
- Ötben? Tényleg? De a lézerekkel kapcsolatban hazudtál, Louis. Szégyelld magad.
A kzin mindenesetre elég békésen mászott ki az ágyából. Louis készenlétben tartott változó-karddal követte. A zsilipben a kzin megtorpant, amikor megpillantotta a csillagpentagont.
Ennél jobb helyről nem is nézhette volna.
A Hosszúlövés fél fényórányira állt meg a bábos "flottától"; ez kissé kevesebb volt, mint az átlagos Föld-Jupiter távolság. A "flotta" azonban iszonyú sebességgel haladt, éppen csak egy kicsivel a saját fénye mögött, úgyhogy mire a fény elérte a Hosszúlövést, már sokkal messzebbről jött. Mikor a Hosszúlövés megállt, a rozetta még túl kicsi volt ahhoz, hogy látni lehessen. Amikor Teela átkelt, még alig volt látható. De most már tiszteletet parancsolóan nagy volt, és elképesztő gyorsasággal növekedett.
Öt halványkék pötty szabályos ötszögben, amint nő, terjed az égen…
Egy villanásnyi pillanatig öt világ volt a Hosszúlövés körül. Aztán már el is mentek - el nem halványultak, csak továbbhaladtak - és hátramaradó fényük láthatatlanságba vörösödött. És Állatokhoz-Beszélő fogta a változó-kardot.
- Finagle szemeire! - robbant ki Louis. - Hát benned nincs semmi kíváncsiság?
A kzin elgondolkodott. - Van bennem kíváncsiság, de a büszkeségem sokkal erősebb. - Visszahúzta a drótpengét, és visszaadta a kardot Louisnak. - A fenyegetés - kihívás. Megyünk?
A báboshajó egy robot volt. A zsilipen túl a létfenntartó rendszer egyetlen nagy helyiség volt. Négy védágy - amelyek kialakításában mind leendő utasukhoz alkalmazkodtak állt körben egy frissítőkonzol körül.
Ablakok nem voltak.
Gravitáció azonban igen, Louis nagy megkönnyebbülésére. De nem egészen földi gravitáció, és a levegő sem volt teljesen földi. A nyomás egy árnyalatnyit túl magas volt. És szagok is voltak; nem kellemetlenek, csak furcsák. Louis ózon, szénhidrogének, bábosok szagát érezte - tucatnyi bábosét - , a többit azonban nem ismerte fel.
Nem voltak sarkok. Az ívelt fal egyszerűen beleolvadt a padlóba és a mennyezetbe; az ágyak és a frissítőkonzol olyanok voltak, mintha félig meg lennének olvadva. A bábosvilágban nem volt semmi éles vagy kemény, semmi olyan, ami vért fakaszthatott vagy sérthetett volna.
Nessus olvatagon mászott be az ágyába. Nevetségesen ellazult.
- Nem fog beszélni - nevetett Teela.
- Persze hogy nem - mondta a bábos. - Csak akkor kellett volna elkezdenem, amikor már megérkeztetek. Biztosan kíváncsiak vagytok a…
- A repülő világokra - szólt közbe a kzin.
- És a Kemplerer-rozettára - szólt Louis. Alig hallható zümmögés jelezte, hogy a hajó halad. Ő meg Beszélő is letették a csomagjukat, és befeküdtek az ágyukba. Teela vörös, gyümölcsléforma italt nyújtott át Louisnak facsarópohárban.
- Mennyi időnk van? - kérdezte Louis a bábostól.
- Körülbelül egy óra múlva szállunk le. Akkor majd megtudjátok, mi a végcél.
- Az elég hosszú idő. Akkor beszélj csak. Repülő világok? Nekem valahogy nem tűnik biztonságosnak lakható világokat ilyen derűs hányavetiséggel dobálni!
- Pedig biztonságos, Louis - A bábos ezt teljesen őszintén mondta. - Sokkal biztonságosabb, mint ez a hajó, például, márpedig ez a hajó nagyon is biztonságos a legtöbb emberi készítésű járműhöz képest. Nagy gyakorlatunk van már világok mozgatásában.
- Gyakorlatotok? Hogyhogy?
- Ahhoz, hogy ezt elmagyarázzam, szólni kell a hőségről… és a népességszabályozásról. Ugye nem jöttök zavarba és nem sértődtök meg?
Intettek, hogy nem. Louisban volt annyi méltóság, hogy ne röhögje el magát; Teela kacagott.
- Azt kell tudnotok, hogy a népességszabályozás számunkra nagyon nehéz. Csak két módon kerülhetjük el a szülővé válást. Az egyik a sebészeti beavatkozás. A másik a szexuális tevékenységtől való teljes tartózkodás.
Teela meg volt döbbenve. - De hát ez szörnyű!
- Ez egyfajta hátrány. Ne értsetek félre. A sebészi beavatkozás nem az önmegtartóztatás helyettesítője, hanem annak a kikényszerítője. Manapság ez a beavatkozás visszafordítható; a múltban ez lehetetlen volt. A fajomból nem sokan vetik alá magukat önként ennek az operációnak.
Louis füttyentett. - Érthető: Tehát a népességszabályozásotok az akaraterőn múlik?
- Igen. Az önmegtartóztatásnak vannak kellemetlen mellékhatásai nálunk éppúgy, mint más fajoknál. És az eredmény hagyományosan a túlnépesedés. Félmillió éven keresztül féltrilliónyian voltunk emberi számítás szerint. Kzin számítás szerint pedig…
- Jó vagyok matematikából - jegyezte meg a kzin. - De nem látom, hogy mi köze ennek a problémának a szokatlan flottátokhoz - Nem panaszkodott, pusztán megjegyzést tett. A frissítőkonzolból vett magának egy kzin-stílusú, félgallonos ibriket.
- Pedig van köze, Beszélő. Féltrillió civilizált lény rengeteg hőt termelt civilizációs melléktermékként.
- Hát már ilyen régen is civilizáltak voltatok?
- Persze. Miféle barbár kultúra lenne képes ilyen hatalmas népesség eltartására? Már rég kifogytunk a termőföldből, és kénytelenek voltunk a rendszerünk két világát mezőgazdasági világgá terraformálni. Ehhez szükség volt arra, hogy közelebb vigyük őket a napunkhoz. Értitek?
- Az első tapasztalatotok a világok mozgatásában. Persze robotokat használtatok…
- Persze… Ezek után az élelem már nem volt probléma. Az élettér nem volt probléma. Már akkor is magasra építkeztünk, és szerettük egymás társaságát.
- Csordaösztön, fogadni mernék. Ezért szaglik úgy a hajó, mint egy csapat bábos?
- Igen, Louis. Számunkra megnyugtató a saját fajtánk szaga. Egyetlen problémánk az említett időszakban a hő volt.
- A hő?
- A hő, ami a civilizációnk hulladékaként keletkezett. 
- Nem értem - mondta Állatokhoz-Beszélő.
Louis, aki síkvidéki volt, tökéletesen értette. (A Föld sokkal zsúfoltabb volt, mint a Kzin )
- Mondok egy példát. Ugye éjszaka szükség van fényforrásra, Beszélő? Ha nincs fény, aludnod kell, hiába lenne fontosabb dolgod.
- Ez elemi dolog.
- Feltéve, hogy a fényforrásod tökéletes, akkor csak a kzinek számára látható spektrumban bocsát ki sugárzást. De azt a fényt, ami nem megy ki az ablakon, elnyeli a fal meg a bútor. Randomizált hő lesz belőle.
- Egy másik példa. A Föld túl kevés természetes ivóvizet produkál a tizennyolcmilliárd lakosnak. A sós vizet kell fúzióval desztillálni. Ez hőt termel. De a mi világunk, ami még sokkal zsúfoltabb, egy nap alatt elpusztulna desztillálótelepek nélkül.
- Harmadik példa. A sebességváltoztatással járó szállítás mindig hőt termel. A mezőgazdasági világok gabonájával érkező űrhajó hőt termel érkezéskor, ami eloszlik a légkörben. Felszálláskor pedig még több hő keletkezik.
- De hát a hűtőrendszerek…
- A legtöbb hűtőrendszer csak mozgatja a levegőt, és közben maga is hőt termel.
- Huhh. Kezdem érteni. Minél több bábos van, annál több hő keletkezik.
- Most már érted, hogy a civilizációnk hője kezdte lakhatatlanná tenni a világunkat?
Szmog, gondolta Louis Wu. Belsőégésű motorok. Atombombák és atomrakéták a légkörben. Ipari szenny a tavakban és óceánokban. Sokszor az is elég, ha félig kiirtjuk magunkat a saját szemetünkkel. A Termékenységi Tanács nélkül talán a Föld is saját hulladékkőjében haldokolna?
- Hihetetlen - mondta Állatokhoz-Beszélő. - És miért nem mentetek el?
- Ki bízná az életét az űr rengeteg veszedelmére? Csak egy ilyen magamfajta. Az őrültjeinkkel telepítsünk be új világokat?
- Küldjetek ki lefagyasztott, megtermékenyített petéket. A hajót vezethetik az őrültek.
- Nem szívesen beszélek a szexről. A mi biológiánk nem alkalmas ilyen módszerekre, de nyilván ki tudnánk fejleszteni valami hasonlót… de minek? A populációnk ugyanakkora lenne, és a világunk még mindig haldokolna a hőségtől!
- Bárcsak ki lehetne látni - jegyezte meg Teela, teljesen eltérve a tárgytól.
A bábos megdöbbent. - Te nem félsz, hogy lezuhansz? 
-Egy bábos-hajón?
- I..igen. Bár az, ha kinézünk, nem növeli a veszélyt. Jól van - Nessus valamit zengett a saját nyelvén, és a hajó eltűnt.
Magukat és egymást látták; láttak négy semmiben lebegő ágyat és egy frissítőkonzolt középen. Minden más fekete űr volt. De öt fényes világ ragyogott Teela fekete haja mögött.
Egyforma nagyok voltak: talán kétszer akkora szögátmérőjűek, mint a Hold a Földről nézve. Szabályos ötszöget alkottak. Négy világot apró, csillogó fényszálak vettek körül: mesterséges fehéressárga fényt adó orbitális napok. Ez a négy világ egyforma volt fényességre és kinézetre: homályos kék gömbök; a kontinensek körvonalai láthatóak a távolból. De az ötödik…
Az ötödik világnak nem voltak orbitális fényei. A saját fényével ragyogott, és foltokban látszottak a földrészek körvonalai és a napfényes helyek. A foltok közt olyan feketeség volt, mint a környező űrben, és ez is tele volt csillagokkal. Mintha az űr sötétje ölelte volna körül a napfényes kontinenseket.
- Még sosem láttam ilyen gyönyörűt - mondta Teela könnyes hangon. Még Louis is hajlamos volt egyetérteni ezzel, pedig ő már sok mindent látott.
- Hihetetlen - szólt Állatokhoz-Beszélő. - Alig merem elhinni. Magatokkal hoztátok a világaitokat.
- A bábosok nem bíznak az űrhajókban - mondta Louis színtelenül. Összeborzadt arra a gondolatra, hogy milyen könnyen lemaradhatott volna erről; hogy a bábosok valaki mást is választhattak volna helyette. Meghalhatott volna, anélkül, hogy látja a bábos-rozettát…
- De hogyan?
- Már elmagyaráztam - mondta Nessus -, hogy a civilizációnk haldoklott a saját hőszennyezése miatt. Az energia teljes átalakítása megszabadított minket mindenféle civilizációs hulladéktól, ezt kivéve. Nem volt más lehetőségünk, mint hogy elvigyük a világunkat a főbolygótól.
- Nem volt ez veszélyes?
- De igen. Abban az évben sok őrültség történt; erről híres a történelmünkben. Mindenesetre vásároltunk egy reakciómentes, inerciamentes hajtóművet a Kívülállóktól. Sejthetitek, mennyit kértek érte. Még most is törlesztjük. Elmozdítottunk két mezőgazdasági világot; és kísérleteztünk a rendszerünk más világaival is, a Kívülállók hajtóművének segítségével.
- De megcsináltuk. Elmozdítottuk a világunkat.
-A későbbi évezredekben a létszámunk egy teljes trillióra növekedett. A természetes napfény hiánya szükségessé tette az utcák nappali világítását is, amitől még több hő termelődött. A napunk kezdett rendetlenkedni.
- Hamarosan rájöttünk, hogy a nap inkább teher már, nem kincs. Egytized fényévnyi távolságba vittük a bolygónkat, a főbolygót csak horgonynak tartottuk meg. Szükségünk volt a mezőgazdasági világokra, és veszedelmes lett volna hagyni, hogy a világunk csak úgy bolyongjon az űrben. Különben egyáltalán nem lett volna szükségünk napra.
- Tehát - mondta Louis Wu - ezért nem találta meg soha senki a bábos világot.
- Részben ezért.
- Végigkutattunk minden ismert sárga törpét, és sokat még azon kívül is. Várj egy pillanatot, Nessus. Valaki megtalálhatta volna a mezőgazdasági bolygókat. Egy Kemplerer-rozettában. 
- Rossz napok közt keresgéltek, Louis.
- Micsoda? Nyilvánvalóan sárga törpétek volt.
- Egy sárga törpe alatt fejlődtünk ki, mint amilyen a Procyon. De tudhatnád, hogy fél millió év múlva a Procyon már vörös óriás lesz.
- Finagle súlyos kezére! A napotok vörös óriássá robbant? 
- Igen. Nem sokkal az után, hogy elvittük a világunkat, a napunkban megindult a tágulási folyamat. A ti apáitok még antilop felsőcombcsonttal tördelték egymás koponyáját. Mikor ti elkezdtetek gondolkozni azon, hogy hol is van a világunk, rossz napokat néztetek.
- Áthoztunk lakható világokat a közeli rendszerekből, mezőgazdasági világaink számát négyre növeltük, és Kemplerer-rozettába rendeztük őket. Szükség volt rá, hogy egyszerre tudjuk mozgatni őket, ha a nap elkezd kitágulni, és ultraibolya-forrásokkal kellett őket ellátni a bevörösödött sugárzás kompenzálására. Látni fogjátok, hogy amikor kétszáz évvel ezelőtt elérkezett az idő a galaxis elhagyására, mi már jól fel voltunk készülve. Volt gyakorlatunk a világok mozgatásában.
A világ-rozetta tágult egy ideje. Most már a bábosvilág derengett alattuk, és egyre emelkedett feléjük. A fekete óceánok csillagai megnőttek, és kis szigetcsoportokká váltak. A kontinensek szinte égtek a napfényben. 
Louis Wu egyszer régen állt már az Ígynézd-hegy üres szélénél. A Hosszeső folyó azon a világon az ismert űr legmagasabb vízesésében végződik. Louis addig követte lefelé a tekintetével, amíg belelátott a vízpára ködébe. Az űr jellegtelen fehérsége maga is rabul ejtette az elméjét, és Louis Wu félig hipnotizált állapotban megesküdött, hogy örökké fog élni. Hogyan is nézhetné meg máskülönben mindazt, amit látni érdemes?
Most csak még jobban megerősödött benne ez az elhatározás. És a bábosvilág köréje emelkedett.
- El vagyok képedve - mondta Állatokhoz-Beszélő, Csupasz rózsaszín farka izgatottan csapkodott, de szőrös arca és hangja nem árult el érzelmeket. - A gyávaságotokkal rászolgáltatok ugyan a megvetésünkre, Nessus, de ez a megvetés elvakított minket. Valójában nagyon veszedelmesek vagytok. Ha eléggé féltetek volna tőlünk, kiirtottatok volna minket. Rettentő erősek vagytok. Nem tudtunk volna megállítani benneteket.
- "Egy kzin nem félhet egy növényevőtől".
Nessus nem gúnyolódott, a kzin mégis feldühödött. Milyen értelmes lény nem félne ekkora hatalomtól?
- Megrémítesz. A félelem a gyűlölet édestestvére. A kzinek is megtámadják azt, amitől félnek. 
A beszélgetés kezdett beragadni. Most, hogy a Hosszúlövés millió mérföldekkel mögöttük volt, az ismert űr pedig több száz fényévnyire, túl nyomasztó volt a bábosok hatalma. A bábosok valamiért félnek tőlük…
Válts témát, gyorsan! Louis kinyitotta a száját…
- Hé - mondta Teela. - Állandóan valami Kemplerer-rozettáról beszéltek. Mi a fene a Kemplerer-rozetta?
Mindkét idegen lelkes magyarázatba fogott, és Louis arra gondolt, hogy hogyan tarthatta valaha is sekélyesnek ezt a lányt.

Hatodik fejezet

Karácsonyi szalag

- Rajtam csattant a poén - mondta Louis Wu. - Most már tudom, hol találom a bábos világot. Szép volt, Nessus. Betartottad az ígéreted.
- Megmondtam, hogy jobban meg fogsz lepődni rajta, mint amennyi hasznod lesz belőle.
- Jó vicc volt - mondta a kzin. - Meglep a humorérzéked, Nessus.
Alattuk apró, angolna alakú sziget nyúlt el. Gyorsan közeledett hozzájuk, és Louis magas, karcsú épületeket vélt kivenni rajta. Nyilván nem bíznak annyira az idegenekben, hogy a fő szárazföldre vigyék őket.
- Mi nem viccelünk - mondta Nessus. - Az én fajtámnak nincs humorérzéke.
- Különös. Én azt hittem, hogy a humor az intelligencia egyik vetülete.
- Nem. A humor egy megszakított védelmi mechanizmussal van kapcsolatban.
- De hát…
- Beszélő, egyetlen értelmes lény sem szakít meg védelmi mechanizmust.
Ahogy a hajó ereszkedett, a fény szétesett: utcaszinti nappanelek, ablakok, parkszerű területek fényforrásai. Az utolsó pillanatban Louis pengevékony, kilométernyi magas épületeket pillantott meg. Aztán a város már el is nyelte őket, és leszálltak. 
Egy színpompás, idegen növényekkel teli parkban.
Senki sem mozdult.
A bábosok az ismert űr második legártalmatlanabb külsejű lényei voltak. Túl félénkek, túl kicsik és túl furák voltak ahhoz, hogy veszedelmesnek tűnjenek. Pusztán csak mókásak voltak.
Nessus azonban hirtelen a faja egyik tagja lett, és ez a faj hatalmasabb volt bárminél, amit el lehetett képzelni. A bolond bábos nyugodtan ült, és félrebillentett nyakakkal szemlélte választott beosztottjait. Most nem volt benne semmi mókás. A fajtája világokat mozgatott; egyszerre ötöt is. 
Ezért volt olyan döbbenetes Teela kuncogása.
- Csak gondolkodtam - magyarázta. - Csak úgy lehet elkerülni a túl sok kis bábos keletkezését, hogy egyáltalán nem szexeltek. Igaz, Nessus? 
- Igen.
A lány megint kuncogni kezdett. - Nem csoda, hogy a bábosoknak nincs humorérzékük.
A túl szabályos, túl szimmetrikus, túl rendezett parkon át egy lebegő kék fényt követtek.
A levegő a bábosok fűszeres-kémiai szagától volt terhes. És a szag ott volt mindenütt. Erősnek és mesterségesnek tűnt a komphajóban, de akkor sem csökkent, amikor a zsilip kinyílt. Trilliónyi bábos fogyasztotta ennek a világnak a levegőjét, ami már örökké bábos-szagú lesz.
Nessus táncolt; apró karmos patái szinte nem is érintették a járda rugalmas felszínét. A kzin macskaszerűen siklott; csupasz farka ritmikusan csapkodott előre-hátra. A bábos járásának hangja háromnegyedes ütemű sztepptáncra emlékeztetett. A kzin teljesen zajtalanul ment.
Teela is majdnem ugyanilyen hangtalan volt. Mindig is esetlennek tűnt a járása, pedig nem volt az. Sosem botlott meg, nem rúgott bele semmibe. Így Louis volt négyük közül a legkevésbé kecses.
De hát miért is kellene kecsesnek lennie? Elvégre módosult majom, akit az evolúció sosem tett teljesen alkalmassá a sík terepen járásra. Ősei millió éveken keresztül jártak négy lábon, ha kellett, és fákon, ha lehetett.
A pleisztocén kor vetett véget ennek a maga millió éves szárazságával. Az erdők visszahúzódtak Louis Wu ősei elől, és azok ott maradtak víz nélkül, éhesen. Elkeseredésükben elkezdtek húst enni. Az antilop-combcsont felfedezése sokat lendített rajtuk; ez a kettős dudorban végződő vállcsont rengeteg ásatag koponyán otthagyta a nyomát.
És most Louis Wu, meg Teela Brown, akiknek végtagjain még voltak ujjcsökevények, ott mentek az idegenekkel együtt.
Idegenekkel? De hisz itt mindnyájan idegenek, még az őrült, száműzött Nessus is a maga fésületlen, vad sörényével, és nyugtalan, kémlelő fejeivel. Beszélő is nyugtalan volt. Feketekeretes szemei mérges töviseket, éles fogakat kerestek az idegen vegetációban, de csak ösztönből. A bábosok úgysem engedtek volna veszedelmes lényeket a parkjukba.
Egy kupolához értek, ami hatalmas, félig eltemetett gyöngyként csillogott. Itt a lebegő fény kettéoszlott.
- Magatokra kell hagyjalak benneteket - mondta Nessus. És Louis látta, hogy a bábos meg van rémülve.
- Megyek találkozni azokkal - Akik Vezetnek - Halkan és sietősen beszélt. - Beszélő, mondd csak! Ha nem jönnék vissza, megkeresnél, hogy bosszút állj a sértésért, amit Krushenkónál kaptál tőlem?
- Fennáll annak a kockázata, hogy nem jössz vissza?
- Valamelyest igen. Azoknak - Akik Vezetnek esetleg nem tetszhet, amit mondanom kell nekik. Ismét csak kérdezem, utánam jönnél?
- Itt, egy idegen világon, ilyen hatalmas lények között, akik annyira nem hisznek a kzinek békés szándékaiban? - A kzin farka meglendült. - Nem. De az expedíciót sem folytatnám. 
- Ezzel megelégszem - totyogott el Nessus a vezetőfény után, szemlátomást remegve.
- Mitől fél annyira? - panaszkodott Teela. - Mindent megtett, amit mondtak neki. Miért haragudnának rá?
- Szerintem készül valamire - mondta Louis. - Valami kétes dologra. De mire?
A kék fény elindult. Ők pedig követték egy irizáló fénygömb belsejébe…
A kupola egyszer csak eltűnt. A három ágyból két ember és egy kzin nézett ki a csodás idegen növények szelíd dzsungelére, és figyelték egy különös bábos közeledtét. Vagy a kupola volt láthatatlan belülről, vagy a park képe volt vetítve.
A levegő rengeteg bábostól szaglott.
A különös bábos áttört az utolsó bíborszínű liánokon is. (Louisnak eszébe jutott, amikor még dologként gondolt Nessusra. Mikor lett a bábos "ő"? Beszélő, az ismerős idegen viszont kezdettől fogva "ő" volt.) A bábos megállt, épp a kupola feltételezhető szélénél. Az ő sörénye barna helyett ezüst volt, bonyolult csigákba rendezve; a hangja azonban Nessus borzongató kontraaltja.
- Elnézéseteket kell kérnem, amiért nem voltam jelen az üdvözlésetekre. Szólítsatok Chironnak.
Tehát kivetítés. Louis és Teela udvarias semmiségeket mormogott. Beszélő kivicsorította a fogait.
- Az, akit ti Nessusnak neveztek, mindent tud, amit ti most fogtok megtudni. Rá most máshol van szükség. De említette a reakciótokat, amikor tudomást szereztetek mérnöki képességeinkről.
Louis összerezzent. A bábos folytatta: - Ez talán még jó is. Jobban meg fogjátok érteni, amikor a mi reakcióinkról hallotok egy még ambiciózusabb mérnöki művel kapcsolatban.
A kupola fele elfeketedett.
Bosszantó módon ez a fél a kivetített bábossal átellenes oldalon volt. Louis talált egy kapcsolót, amivel forgatni lehetett az ágyát, de arra gondolt, hogy két fejre volna szüksége ahhoz, ha egyszerre akarná nézni a kupola mindkét oldalát. A sötét részen csillagos űr tűnt fel egy kicsiny, izzó korong hátterében.
Egy gyűrűvel körülvett korong hátterében. A látvány a Louis zsebében lapuló holo nagyított változata volt.
A fényforrás kicsiny és ragyogóan fehér; nagyon hasonló ahhoz, amilyennek a Solt lehetne látni a Jupiter közeléből. A gyűrű hatalmas átmérővel rendelkezett, félig elfoglalta a sötét kupolafelet, de ugyanakkor keskeny volt, nem vastagabb a fényforrás a tengelyméreténél. A közeli oldala fekete volt, és ahol átvágott a fényen, éles volt a széle. A távolabbi fele halványkék szalag volt az űrben.
Louis ugyan kezdett már hozzászokni a csodákhoz, de annyira még nem volt blazírt, hogy idióta találgatásokba bocsátkozzék. Ehelyett azt kérdezte: - Olyan, mint egy csillag, gyűrűvel. Mi ez?
Chiron válasza nem okozott meglepetést.
- Ez egy csillag, gyűrűvel - mondta a bábos. - Szilárd anyagú gyűrűvel. Ereklye.
Teela Brown összecsapta a kezét, úgy kuncogott. Aztán sikerült elfojtani a derültségét, hogy kellőképpen ünnepélyesnek tűnjön; de a szemei még mindig csillogtak. Louis tökéletesen megértette, hisz ő maga ugyanezt az örömet érezte. A gyűrűs nap az ő magánjátékuk: új dolog az evilági univerzumban.
( Végy egy halványkék, ujjnyi széles karácsonyi szalagot, amivel ajándékokat szokás átkötni. Állíts égő gyertyát a csupasz padlóra. Fogj öt méter szalagot, és terítsd körül vele a gyertyát úgy, hogy a szalag az élén álljon, és a belső oldala nézzen a láng felé.)
A kzin farka előre-hátra, előre-hátra csapkodott.
(Végül is nem egy gyertya van középen. Hanem egy nap! ) - Most már tudjátok - szólt Chiron - hogy észak felé tartunk a galaktikus tengely mentén kétszáznégy földi év óta. Kzin években ez…
- Kétszáztizenhét.
- Igen. Ez alatt természetesen figyeltük magunk előtt az űrt, nehogy valami veszedelmesbe, váratlanba ütközzünk. Tudtuk, hogy az EC-1752-es csillagot egy szokatlanul sűrű és keskeny, sötét gyűrű veszi körül. Feltételezhető volt, hogy rozsdából vagy kőből áll. Mégis meglepően szabályos volt.
- Körülbelül kilencven nappal ezelőtt a világflottánk olyan pozícióba ért, ahol a gyűrű eltakarta magát a csillagot. Láttuk, hogy a sáv éles szélű. A további vizsgálatok feltárták, hogy a gyűrű se nem gáz, se nem por, se nem kő, hanem tömör, szilárd gyűrű, ami nagyon erős. Érthetően megijedtünk.
Beszélő megkérdezte: - Hogyan tudtátok megállapítani szakítószilárdságát?
- A színképelemzés és frekvenciaeltérések relatív különbséget mutattak a sebességekben, A gyűrű nyilvánvalóan 770 mérföld per szekundum sebességgel forog a bolygója körül, amely sebesség elég nagy ahhoz, hogy kompenzálja a bolygó gravitációs vonzását, és plusz 9,94 méter per szekundum centripetális gyorsulást nyújtson. Ilyen erők mellett könnyen elképzelhető a szerkezet szilárdsága.
- Gravitációja van - mondta Louis. - Szemlátomást.
- A Földnél kissé alacsonyabb gravitációja. Valaki él ott, a belső felszínen. Huh - mondta Louis Wu, mert most jutott el a tudatáig a dolog teljes hordereje, és a gerince melletti apró pihék kezdtek felmeredni. Hallotta a kzin farkának sihi-suhiját.
Az ember nem először találkozik felsőbbrendű lényekkel. De eddig szerencséje volt…
Louis hirtelen felállt, és elindult a fal felé. Nem jött össze. A gyűrű és a csillag elhúzódott előle, amíg neki nem ütközött a sima felszínnek. De meglátott valamit, amit eddig nem.
A gyűrű kockás volt. Szabályos szögletes árnyak helyezkedtek el a kékes feketeségen.
- Tudnál egy jobb képet mutatni?
- Kinagyíthatjuk - felelte a kontraalt. A G2-es csillag előrelendült, aztán kitért jobbra, és Louis a gyűrű megvilágított belső felszínét látta. Mivel elmosódott volt a kép, Louis csak tippelhetett, hogy a világosabb, fehérebb részek talán felhők, a kissé sötétebb kékek szárazföldek, míg a világosabbak tengerek.
Az árnyékos területek azonban meglehetősen jól láthatóak voltak. A gyűrű mintha négyszögekből lett volna kirakva: hosszú sávnyi élénk babakék, majd rövidebb tengerészkék, utána újabb hosszú világoskék. Pontok és vonalak.
- Valami csinálja ezeket az árnyékokat- mondta. - Valami orbitális dolog?
- Igen, olyasmi. Húsz négyszögletes alakzat kering Kemplerer-rozettában sokkal közelebb a bolygóhoz. Nem tudjuk, mi célból.
- Nem is tudhatjátok. Túl régen nincs napotok. Azok a keringő négyszögek azért kellenek, hogy elválasszák a nappalt az éjszakától. Különben mindig fényes dél lenne a gyűrűn.
- Most már láthatod, miért van szükségünk a segítségedre. Az idegen látásmód értékes lehet.
- Huh. Mekkora ez a gyűrű? Sokat tanulmányoztátok? Küldtetek ki szondákat?
- Annyira tanulmányoztuk, amennyire lassítás és feltűnés nélkül lehetett. Természetesen nem küldtünk szondákat. Mivel ezeket hiperhullámal kell távirányítani, visszakövethetők hozzánk.
- Egy hiperhullámú jelet nem lehet visszakövetni. Ez elméleti lehetetlenség.
- Talán azok, akik a gyűrűt építették, más elméleteket alakítottak ki.
- Hmmm.
- De más műszerekkel tanulmányoztuk a gyűrűt - Miközben Chiron beszélt, a kupolafal képe fekete-fehér szürkére váltott. A körvonalak elcsúsztak és remegni kezdtek. Készítettünk fotókat és holoképeket mindenféle elektromágneses frekvencián. Ha érdekelnek…
- Nem látszik rajtuk túl sok részlet.
-Nem. A fényt túlságosan elhajlítják a gravitációs mezők, napszelek, porok, gázok. A teleszkópjaink nem tudtak további részleteket megmutatni.
- Tehát nem tudtatok meg valami sokat.
- Én azt mondanám, hogy nagyon is sokat megtudtunk. Egy zavarba ejtő dolgot is. A gyűrű nyilvánvalóan mindent megállít a neutrínók negyven százalékának közelítő nagyságrendjéig.
Teela csak csodálkozni látszott, Beszélő azonban meghökkent neszt hallatott, Louis pedig halkan füttyentett. Ez mindent kizárt.
A normális anyag, de még egy csillag közepének rettentően összesűrített anyaga sem képes megállítani szinte semmilyen neutrínót. Minden neutrínónak ötven százalékos esélye van arra, hogy átjusson több fényévnyi vastag ólmon.
Egy Slaver-sztázisban lévő objektum minden neutrínót visszaver. Szintúgy az Általános Termék-hajótestek.
De nincs olyan, ami a neutrínók negyven százalékát megállítja, a többit pedig átengedi.
- Szóval ez valami új - mondta Louis. - Chiron, milyen nagy ez a gyűrű? Milyen tömör?
- A gyűrű tömege kétszer tíz a harmincadikon, a sugara 0,95-ször tíz a nyolcadikon mérföld, és a szélessége kissé kevesebb tíz a hatodikon mérföldnél.
Louis nem szokott hozzá ahhoz, hogy a tíz absztrakt hatványaiban gondolkodjék. Megpróbálta képszerűen látni az adatokat.
Igaza volt az ujjnyi széles karácsonyi szalaggal, ami az élére van állítva, és hurokba van tekerve. A gyűrű több mint kilencvenmillió mérföld sugarú - becsülhetően hatezer millió mérföld hosszú - de kevesebb, mint egy millió mérföld szélességű. A tömege kicsit több, mint a Jupiter bolygóé…
- Valahogy nem tűnik elég masszívnak - jegyezte meg. Amilyen nagy, annak legalább olyan nehéznek kell lennie, mint egy jókora napnak.
A kzin helyeselt. - Az egészből az a nevetséges kép alakul ki, hogy milliárdnyi lény próbál élni egy könyvfilm-vékonyságú felületen.
- Csal az ösztönöd - mondta a bábos. - Vedd figyelembe a dimenziókat. Ha a gyűrű hajófémből lenne, akkor körülbelül ötven láb vastag lenne.
Ötven láb? Ezt nehéz volt elhinni.
Teela a plafonra meredt, és némán, de gyorsan mozgott a szája. - Igaza van - mondta. - Stimmel a számolás. De minek? Miért építene bárki is ilyet?
- Hogy legyen helye. 
- Helye?
- Helye, ahol élhet - mondta Louis. - Erre megy ki az egész. Hatszáztrillió négyzetmérföldnyi felület hárommilliószor akkora, mint a Föld felszíne. Olyan, mintha hárommillió világot kiteregetnénk, és összevarrnánk. Hárommiliőnyi világ egymás mellett. Ez minden népesedési problémát megold.
- És jókora problémájuk lehetett! Senki sem fog bele csak úgy szórakozásból egy ekkora vállalkozásba.
- Igaz - felelte a kzin. - Chiron, kerestetek a szomszédos csillagoknál hasonló gyűrűket?
- Igen…
- És nem találtatok. Gondoltam. Ha az a faj, ami ezt építette, ismerte volna a fénynél gyorsabb utazást, áttelepültek volna más csillagokra. Nem lett volna szükségük a gyűrűre. Következésképpen csak egy gyűrű van.
- Igen.
- Megnyugodtam. Legalább egy téren előbbre vagyunk a gyűrűcsinálóknál - A kzin hirtelen felállt. - Fedezzük fel a gyűrű lakható felületét?
- Egy tényleges leszállás talán túl vakmerő elképzelés. Ugyan már. Át kell vizsgálnunk a járművet, amit adtatok nekünk. A leszálló-berendezése kellőképpen sokoldalú? Mikor indulhatunk?
Chiron meglepetten füttyentett. - Te megőrültél. Gondolj arra, milyen erősek lehetnek azok, akik a gyűrűt építették! Mellettük még a saját civilizációm is primitívnek látszik!
- Vagy gyávának.
- Nos jól van. Átvizsgálhatjátok a hajót, ha az általatok Nessusnak nevezett visszajön. Addig további információkat kaptok a gyűrűről.
- Próbára teszed a türelmemet - felelte Beszélő, de azért leült.
Te hazug, gondolta Louis. Jól színlelsz, és büszke vagyok rád. Szorító gyomorral ment vissza az ágyához. Batikék szalag húzódott a csillagok között; az ember felsőbbrendű lényekkel találkozott - megint.
A kzinek voltak az elsők.
Amikor az emberek fúzióhajtóművekkel szelték át a csillagok közti távolságot, a kzinek már gravitáció-polarizátort használtak csillagközi hadihajóik hajtására. Ettől a hajóik gyorsabban és jobban irányíthatóak lettek az emberekénél. Az emberi ellenállás csak névleges lehetett volna, ha nincs a Kzin Lecke: A reakció-hajtómű fegyver, melynek pusztító ereje egyenes arányban áll a meghajtóteljesítményével.
Az első kalandozás az emberi űrben szörnyű sokk volt a kzinek számára. Az emberi társadalom évszázadok óta békében élt, így gyakorlatilag elfelejtette a háborút. De az emberi csillaghajók fúziós fotonhajtóműveket használtak, és az indítást fotonvitorlákkal és aszteroidákra telepített lézerágyúkkal oldották meg.
Így a kzin telepaták egyre azt jelentették, hogy az emberi világnak egyáltalán nincsenek fegyverei…miközben hatalmas lézerágyúk martak a kzin hajókba, és kisebb mozgó ágyúk rohangáltak ide-oda saját sugaraik fény-nyomásától hajtva.
A váratlan ellenállás és a fénysebesség korlátja miatt a háború évek helyett évtizedekig tartott. A kzinek azonban végül győzedelmeskedtek.
Csak éppen egy Kívülálló-hajó botlott a Kezünk Munkája nevű kicsiny emberi kolóniába, és eladta az embereknek a hipersegédmű titkát - hitelbe. A Kezünk Munkája nem tudott a kzin háborúról, de hamarosan tudomást szerzett róla, amikor megépítette az első fénynél gyorsabb hajót.
A hiperhajtómű ellen a kzineknek nem volt megállásuk. Később a bábosok állítottak fel kereskedőállomásokat az emberi űrben…
Az emberiség nagyon szerencsés volt. Háromszor találkozott technikailag magasabb rendű fajokkal. A kzinek szétzúzták volna a Kívülálló-hiperhajtómű nélkül. De a Kívülállók is nyilvánvalóan magasabbrendűek voltak, de nekik nem kellett semmi, amit az emberek adni tudtak, kivéve néhány ellátóbázist vagy némi információt, és ezeket meg is vehették. A Kívülállók törékeny lények voltak hélium II metabolizmussal: túl érzékenyek voltak a hőre és gravitációra ahhoz, hogy jó harcos legyen belőlük. Az elképesztő hatalmú bábosok pedig túl gyávák voltak.
Kik építették ezt a Gyűrűvilágot? És… vajon harcosok-e? Hónapokkal később Louis már saját személyes fordulópontját látta Beszélő hazugságában. Akkor meghátrálhatott volna - persze Teela érdekében. A Gyűrűvilág már absztrakt számaiban is épp elég rémisztő volt. Nem is beszélve arról, hogy űrhajóval odamenni, és leszállni rá…
De Louis a repülő bábosvilágoktól való félelmében látta akkor a kzint. Beszélő hazugsága csodálatosan bátor tett volt. Ezek után Louis sem mutatkozhatott gyávának.
Leült, és szembefordult a derengő képpel, futólag Teelára pillantva, akit hirtelen idiótának látott. A lány derűs csodálkozással nézett. Éppúgy várta már az indulást, mint ahogy a kzin színlelte. Olyan ostoba, hogy nem is fél?
A gyűrű belső oldalán légkör volt. A színképelemzés kimutatta, hogy a légkör olyan sűrű, mint a Földé, és nagyjából ugyanolyan összetételű is: teljes mértékben belélegezhető mind az emberek, mind a kzinek és a bábosok számára. Hogy miért nem szökött el, azt csak találgatni lehetett. Majd odamennek és megnézik.
A G2-es nap rendszerében semmi nem volt, csak maga a gyűrű. Nem voltak bolygók, aszteroidák, üstökösök.
- Kitakarították - mondta Louis. - Nem akarták, hogy valami nekimenjen a gyűrűnek.
- Ez természetes - mondta a bábos. - Ha valami nekimenne, az legalább 770 mérföldes sebességgel csapódna be, magának a gyűrűnek a forgási sebességével. Bármilyen erős is a gyűrű anyaga, mindig fenn áll a veszélye annak, hogy egy objektum elkerüli a külső felületet, és a nap mellett a védtelen, lakott belső felszínbe csapódik.
A nap maga sárga törpe volt, kissé hidegebb és kisebb a Solnál. - Szükségünk lesz majd meleg öltözékre - mondta a kzin. Bedörzsölésre, gondolta Louis.
- Nem - felelte Chiron. - A belső felszín hőmérséklete elviselhető mindnyájunk számára.
- Honnan tudod?
- A külső felszín által kibocsátott infravörös sugárzás… 
- Ne beszélj mellé.
- Nem beszélek. Mi már rég tanulmányozzuk a gyűrűt, ti meg csak néhány perce. Az infravörös frekvencia 290 fokos abszolút hőmérsékletet mutat, ami természetesen a belső felszínre is ugyanúgy érvényes. Ez neked az optimumnál körülbelül tíz fokkal melegebbet jelent, Állatokhoz-Beszélő. Louisnak és Teelának optimális.
- Ne hagyjátok, hogy a részletek félrevezessenek vagy megijesszenek benneteket - folytatta Chiron. - Nem engedélyeznénk a leszállást, ha csak a gyűrűkészítők maguk nem kérnék. Mi csak azt akarjuk, hogy minden eshetőségre fel legyetek készülve.
- Nincsenek részletes felszíni információitok?
- Sajnos nincsenek. A műszereink felbontóképessége elégtelen.
- Azért egy-két dolgot feltételezhetünk - mondta Teela. Például a harminc órás nappal-éjszaka ciklust. Az eredeti világuk nyilván ilyen gyorsan forgott. Gondoljátok, hogy ez az eredeti rendszerük?
- Feltételezzük, mert nyilvánvalóan nincs hiperhajtóművük - mondta Chiron. - De az általunk használt technikával átvihették a világukat egy másik rendszerbe.
- És ezt is kellett tenniük - morogta a kzin - ha nem akarták elpusztítani a saját rendszerüket a gyűrű építése közben. Azt hiszem, hogy meg fogjuk találni az eredeti rendszerüket valahol itt a közelben, épp ilyen üresen, mint amilyen ez. Terraformáló technikákat alkalmazhattak a saját rendszerük világainak betelepítésére, mielőtt bevetették ezt az elkeseredett kísérletet.
- Elkeseredett? - kérdezte Teela.
- Aztán amikor befejezték a gyűrű építését a nap körül, arra kényszerültek, hogy a lakosság áthozása céljából minden világukat áthozzák ide.
- Talán nem is - mondta Louis. - Lehet, hogy nagy STL hajókat használtak a gyűrű betelepítésére, már ha tényleg olyan közel volt a rendszerük.
- De miért kétségbeesett? Mindenki Teelára nézett.
- Én azt hittem, hogy azért építették a gyűrűt, mert… zavarodott bele Teela - …mert ehhez volt kedvük.
- Csak úgy? Szórakozásból? Finagle ökle! Teela, gondolj arra a rengeteg erőforrásra, amit ide kellett irányítaniuk. Ne feledd, hogy valószínűleg óriási népességi problémájuk volt. Mire szükségük lett volna a gyűrű életterére, már nem engedhették volna meg maguknak. De azért megépítették, mert kellett.
- Hmmm - mondta Teela zavartan.
- Jön Nessus - mondta Chiron. Megfordult, és eltűnt a park sűrűjében.

Hetedik fejezed

Lépőkorongok

- Ez durva volt - mondta Teela.
- Chiron nem akart találkozni Nessusszal. Nem mondtam? Bolondnak hiszik Nessust.
- Mind bolondok.
- Hát, ők nem így gondolják, de ettől még nem tévedsz nagyot. Még mindig menni akarsz?
Teela válaszul azt a jellegzetes, értetlen arcot vágta. Szóval igen - vonta le a következtetést szomorúan Louis.
- Hát persze. Ki ne akarna? Mitől félnek a bábosok?
- Ezt értem - szólt a kzin. - A bábosok gyávák. De azt nem értem, miért akarnak mindenáron többet tudni annál, amit most tudnak. Louis, már elhaladtak a gyűrűs nap mellett, majdnem fénysebességgel. Azoknak, akik a gyűrűt építették, valószínűleg nincs fénynél gyorsabb járművük. Így sem most, sem később nem veszélyeztetik a bábosokat. Nem értem, hogy mi az ügyben a mi szerepünk.
- Pedig adja magát.
- Ezt vegyem sértésnek?
- Ne, a világért se. Csak arról van szó, hogy nekünk is állandó népességi problémáink vannak. Ti viszont ezt nem értitek.
- Így van. Elmagyaráznád?
Louis a tekintetével Nessust kereste a szelíd dzsungelben. - Nessus valószínűleg jobban el tudná mondani. Kár. Oké, akkor képzelj el egy trilliónyi bábost ezen a világon. Megvan?
- Egyenként is érzem a szagukat. Már a gondolattól is vakaróznom kell.
- Most képzeld el őket a Gyűrűvilágon. Jobb, mi?
- Hrrrr. Igen. Több mint nyolc a hetedikenszer nagyobb hely…De még mindig nem értem. Arra gondolsz, hogy a bábosok hódítóhadjáratot terveznek? De hogyan mennének át a gyűrűre? Az űrhajókban nem bíznak.
- Nem tudom. De nem csinálnak háborút sem. Nem ez a lényeg. A lényeg az, hogy a Gyűrűvilágon biztonságos-e az élet?
- Hrrr.
- Érted már? Talán arra gondoltak, hogy ők is megépítik a saját Gyűrűvilágaikat. Vagy talán arra számítanak, hogy találnak egy űreset, kint a Magellán-felhőben. Ami azt illeti, ez nem is esztelen remény. De nem számít. Mielőtt bármit is tennének, tudniuk kell, hogy biztonságos-e.
- Jön Nessus - Teela felállt, és odament a láthatatlan falhoz. - Részegnek látszik. A bábosok szoktak berúgni? Nessus nem jött, hanem lábujjhegyen tipegett, egy négylábnyi krómsárga toll körül körözve eltúlzott óvatossággal. Egyszerre mindig csak egy lábát mozgatta, miközben a fejei erre-arra jártak. Már majdnem odaért a kupolához, amikor egy nagy, fekete pillangószerűség telepedett a farára. Nessus magas női sikolyt hallatott, és úgy szökkent előre, mintha magas kerítést ugrana át. Bukfencezve érkezett a talajra, aztán úgy maradt labdába gömbölyödve, a hátát meggörbítve, a lábait behúzva, a fejeit az elülső lábai közé dugva.
Louis már rohant is. - Depresszív fázis - kiáltotta vissza a válla fölött. Egy kis szerencsével és némi memóriával megtalálta a láthatatlan kijáratot. Kirontott a parkba.
Minden virágnak bábos-szaga volt. (Ha a bábosvilág minden élőlénye ugyanazokon a kémiai alapokon áll, akkor hogyan ihatott Nessus meleg répalevet?) Louis egy derékszögű cikkcakkba nyírt narancsszín sövény mentén eljutott a bábosig.
Letérdelt melléje. - Én vagyok az, Louis - mondta. Semmi baj - Óvatosan odanyúlt a bábos kis dudorához, és megvakargatta. A bábos összerándult az érintésre, aztán lecsillapodott.
Nehéz ügy. És éppen most kell őt felkészíteni egy új világra. - Veszélyes volt az a valami? Ami rád szállt.
- Az? Nem - A kontraalt fojtottan hallatszott, de csodálatosan tisztán, torzítatlanul. - Csak egy… virágszívó volt.
- Hogy ment a dolog azokkal-akik-vezetnek?
Nessus megborzongott. - Megnyertem. 
- Ez remek. És mit nyertél meg?
- A jogot arra, hogy szaporodjak, és párjaim legyenek.
- Hát ezért féltél annyira? - Nem valószínű, gondolta Louis. Nessus lehetett a fekete özvegypók hím megfelelője, akinek végzete a szerelem. De lehet ideges szűz is… bármilyen nemű, mindkét nemű.
- Kudarcot is vallhattam volna, Louis - mondta a bábos. - De föléjük kerekedtem. Blöfföltem nekik.
- Folytasd csak! - Louis tudta, hogy Teela és Beszélő is ott van már. Tovább vakargatta Nessus sörényét. Nessus meg sem mozdult.
A fojtott kontraalt folytatta: - Azok-akik-vezetnek felajánlották nekem a szaporodás törvényes jogát, ha túlélem az utat, amire készülünk. De ez még, semmi. Ahhoz, hogy szülő legyek, párra van szükségem. És ugyan ki párosodna önként egy hígagyú mániákussal?
- Szükség volt a blöffre. Találjatok nekem párt, mondtam nekik, különben nem megyek el az útra. És ha én nem megyek, akkor nem megy a kzin sem, ezt mondtam. Dühöngtek.
- Azt el tudom képzelni. Biztos a mániákus fázisodban voltál.
- Felpörgettem magam. Azzal fenyegettem őket, hogy romba döntöm a terveiket, és erre beadták a derekukat. Azt mondtam, hogy néhány önzetlen önkéntesnek párosodnia kell velem, ha visszajövök a gyűrűtől.
- Hát ez csodálatos. És kaptál önkénteseket?
- Az egyik nemünk… tulajdontárgy. Nem értelmes; ostoba. És nekem csak egy önkéntes kellett. Azok-Akik Vezetnek…
Teela közbeszólt: - Miért nem mondasz egyszerűen vezetőket?
- Én csak a ti fogalmaitokra próbáltam lefordítani - felelte a bábos.
- Találóbb fordítás lenne az azok-akik-hátulról-vezetnek. Van egy választott elnök vagy mindenkiért-szóló vagy… ennek a címnek a pontos fordítása: Leghátsó.
- A Leghátsó volt az, aki párjául fogadott. Azt mondta, hogy nem tudna mást rávenni az önbecsülése feláldozására.
Louis füttyentett. - Ez már valami. Görnyedezz csak tovább, megérdemelted. Most, hogy vége, már nyugodtan félhetsz.
Nessus megmoccant; kissé kezdett felengedni.
- És te vagy a lány, vagy az a Leghátsó?
- Ez tapintatlanság tőled, Louis. Idegen fajokkal nem szokás szexről beszélgetni - Egy fej bukkant elő Nessus lábai közül, és helytelenítő arcot vágott: - Te meg Teela sem párosodnátok a szemem láttára, nem igaz?
- Fura; de egyszer felmerült ez a téma, és Teela azt mondta, hogy…
- Meg vagyok bántva - jelentette ki a bábos.
- Miért? - kérdezte Teela. A bábos kidugott feje visszahúzódott. - Jaj, gyere már ki! Nem foglak bántani.
- Biztos?
- Biztos. Egészen őszintén. Szerintem aranyos vagy.
A bábos kibontogatta magát. - Jól hallottam, hogy aranyosnak neveztél?
- Igen - A lány felpillantott Állatokkal-Beszélő narancssárga falára. - És te is aranyos vagy - mondta nagylelkűen. 
- A világért sem akarlak megbántani - mondta a kzin - de nekem ne mondd ezt még egyszer. Soha többet.
Teela meglepett arcot vágott.
A narancssárga sövény tízlábnyi magas volt, tökéletesen egyenes, ernyedten lógó kobaltkék csápokkal, amelyek ragadozó külsőt kölcsönöztek a bokornak. Ez a park határvonala volt, és Nessus erre vezette a kis csapatot.
Louis arra számított, hogy nyílás lesz a sövényen. Kissé megdöbbent, amikor Nessus egyenesen belevezette őket. A sövény szétnyílt a bábos előtt, és összezárult utána. Louisék követték.
Égszínkék ég alól indultak; de amikor a sövény bezárult mögöttük, az égbolt már fekete-fehér volt. Az örök éjszaka fekete ege előtt lebegő felhők derengtek fehéren a hasukra vetülő városi fényektől. Mert a város ott tornyosult felettük.
Első pillantásra csak nagyságrendjében látszott különbözni a földi városoktól. Az épületek tömörebbek, robosztusabbak, egységesebbek voltak; és magasabbak, sokkal magasabbak, hogy az ég tele volt ablakokkal, és közöttük csak hajszálvékony sötét vonalak jelezték az eget. Itt megvoltak az éles szögek, amelyek a bábos bútorokból hiányoztak; itt az épületeken, ahol egy-egy derékszögbe nem lehetett beverni senki térdét.
De vajon miért nem magasodott a város ugyanígy a park fölé is? A Földön kevés épület volt magasabb egy mérföldnél. Itt egyik sem volt alacsonyabb. Louis úgy sejtette, hogy fényeltérítő mezők vannak a park szélén. De sosem jutott hozzá, hogy megkérdezze. Ez lett volna a bábosvilág legkisebb csodája.
- A járművünk a sziget másik végén van - mondta Nessus. - Egy perc vagy még kevesebb alatt ott vagyunk a lépőkorongokkal. Megmutatom.
- Most már jól vagy?
- Igen, Teela. Ahogy Louis mondaná, a legrosszabbon már túl vagyok - A bábos kissé előrelépett. - A Leghátsó a szerelmesem. Csak vissza kell jönnöm a Gyűrűvilágról.
Az út puha volt. Szemre irizáló részecskékkel berakott betonnak tűnt, de a láb nedves, süppedős talajnak érezte. Aztán egy nagyon hosszú házsor után kereszteződéshez értek. - Erre kell mennünk - bökött előre Nessus. - Ne lépjetek az első korongra, Kövessetek.
A kereszteződés közepén nagy kék négyszög virított. Négy kék korong vette körül a négyszöget, az egyes utcák elejénél. - A négyszögre ráléphettek, ha akartok - mondta Nessus - de rossz korongra ne. Kövessetek - Megkerülte a legközelebbi korongot, átment a kereszteződésen, rálépett a túloldali korongra, és eltűnt.
Egy döbbent pillanatig senki sem moccant. Aztán Teela felsipított, és a korongra vetette magát. Eltűnt. Állatokhoz-Beszélő vicsorogva ugrott. Egyetlen tigris sem célozhatott volna pontosabban. Louis egyedül maradt.
- A Köddémonokra - tűnődött. - Nyitott transzferfülkéik vannak.
És elindult előre.
Egy téren állt a következő kereszteződés közepén, Nessus és Beszélő között. - A párod előrerohant - mondta Nessus. - Remélem, megvár minket.
A bábos elindult arrafelé, amerre nézett. Három lépéssel egy korongra érkezett. És eltűnt.
- Micsoda tervezés! - mondta Louis elismerően. Egyedül volt, mert a kzin már követte Nessust. - Csak sétálsz. Ennyi az egész. Három lépés egy háztömb. Tiszta varázslat. Így olyan hosszúra lehet csinálni a háztömböt, amilyenre csak akarják! - Előrelépett.
Mintha hétmérföldes csizma lett volna a lábán. Könnyedén, lábujjhegyen szökellt, és a szín minden három lépésnél más lett. Az épületek sarkán lévő kör alakú jelzések voltak (nyilván címkódok), hogy ha a gyalogos elérte a célját, tudjon róla. Aztán megkerüli a korongokat, hogy a háztömb közepéhez jusson.
Louis szívesen nézegette volna az utcai kirakatokat. Vagy talán nem is azok voltak? De a többiek már tömbökkel előrébb jártak. Louis látta őket megvillanni az épület-szoros végén. Gyorsított.
Az egyik lépés végén az idegenek ott álltak előtte.
- Féltünk, hogy elvesztesz minket - mondta Nessus. És elindult balra.
- Várjatok… - De a kzin is eltűnt. Hol a pokolban van Teela?
Biztosan előrement. Louis balra fordult, és lépett. Hétmérföldes csizma. A város álomként. suhant el mellette. Louis rohant, és színes cukorkák képe táncolt a szeme előtt. Gyorsforgalmi utak a város közepén, különféle színű korongok tízblokknyi távolságban. Távolsági korongok százmérföldnyire egymástól, egy-egy város közepén; a fogadónégyszögek egy teljes tömbbel arrébb. Óceánokat átszelő utak: egy lépés - egy sziget! Szigetek, mint lépőkövek!
Nyílt transzferfülkék. A bábosok félelmetesen előrehaladtak. A korong alig egy vállnyi átmérőjű, és még nem is kell teljesen rajta lenni, már működik. Egy lépés, és már a következő fogadónégyszögön vagy. Ez utcákkal veri a siklójárdákat!
Futás közben Louis elméje felidézett egy százmérföldnyi magas bábost, aki óvatosan lépked a szigetek között, nehogy elhibázza, és vizes legyen a lába. Aztán a fantombábos növekedni kezdett, és már világok voltak a lépőkövei… a bábosok félelmetesen fejlettek…
Nyugodt fekete tenger partjára érkezett. A világ peremén túl négy kövér telihold lebegett függőleges sorban a csillagok háttere előtt. Félúton a láthatár felé egy fényesen kivilágított kicsiny sziget látszott. Az idegenek már várták. - Hol van Teela?
- Nem tudom - felelte Nessus.
- Szentséges köddémonok! Nessus, hogy a fenébe fogjuk megtalálni?
- Neki kell megtalálnia minket. Nincs miért aggódnod, Louis. Amikor…
- De hát eltévedt egy idegen világban! Bármi megtörténhet!
- Itt nem, Louis. Nincs a miénknél biztonságosabb világ. Amikor Teela eléri a sziget valamelyik végét, látni fogja, hogy a következő szigetre vezető korong neki nem működik. Addig fog körbemenni a part mentén, amíg nem talál egyet, ami működik.
- Azt hiszed, hogy egy eltévedt számítógépről van szó? Teela egy húszéves kislány!
Teela villant fel mellette. - Helló. Egy kicsit eltévedtem. Mi ez az izgalom?
Beszélő rávigyorgott éles agyaraival. Louis kerülte Teela értetlen tekintetét, és érezte, hogy meleg kúszik fel az arcában. Nessus azonban csak ennyit mondott: - Gyertek utánam.
Követték a bábost arra, ahol a lépőkorongok vonalat alkottak a parton. Találtak egy piszkosbarna ötszöget. Ráléptek…
Puszta sziklán álltak, amit napcsövek világítottak meg. A sziklaszigetecske akkora volt, mint egy magán-űrkikötő. A közepén egy magas épület és egy magányos űrhajó állt.
- Nézzétek meg jól; ez a járművünk - mondta Nessus. Teela és Beszélő csalódottnak látszott; a kzin fülei behúzódtak, Teela pedig gyászosan nézett vissza a sziget felé, amerről jöttek; a szorosan egymás mellett álló mérföldnyi épületek falára a csillagközi éjszakában. Louis azonban megkönnyebbülten ellazult. Már elege volt a csodákból. A lépőkorongokból, a hatalmas városból, a négy sütőtök-szín holdból a láthatár felett… mindez olyan elrettentő volt. A hajó viszont nem. Kettes Számú Általános Termék volt háromszögletű szárnyba illesztve; a szárnyon tolórakéták és fúziós motorok. Ismerős szerkezet, semmi kérdéses rész.
A kzin azonban rácáfolt. - Furcsa alkotmánynak tűnik egy bábos-mérnök szemszögéből. Nessus, nem éreznéd nagyobb biztonságban magad, ha a hajó teljesen a burok belsejében lenne?
- Nem. Ez a hajó óriási tervezési újítást jelent. Gyertek, megmutatom - indult el Nessus.
A kzin rátapintott a lényegre.
Az Általános Termékek, ez a bábos-tulajdonú kereskedelmi vállalat rengetegféle változatos áruval foglalkozott az ismert űrben, de a szerencséjüket mégis az Általános Termék-hajótesttel alapozták meg. Négy változatot gyártottak a kosárlabda-méretű gömbtől az ezerlábnyi átmérőjű gömbig: ilyen volt a négyes számú, a Hosszúlövés teste. A hármas számú test - a lapított hasú, lekerekített végű henger - nagyon jó vegyes legénységű utasszállító volt. Ilyen hajó hozta le őket a bábos-világba néhány órája. A kettes test darázsderekú henger volt, a két végén elvékonyodó csúccsal. Ebben általában csak egy pilótának volt hely.
Az Általános Termék-hajótest átjárható volt a látható fénynek. Az elektromágneses energia minden más formájával szemben azonban ellenálló volt. A társaság jó híre volt erre a garancia, és ez a garancia kitartott több száz évig és milliónyi hajóra. Az Általános Termék hajótest felülmúlhatatlan volt biztonságban.
Az előttük álló jármű alapját egy kettesszámú test szolgáltatta.
De… amennyire Louis meg tudta ítélni, csak a létfenntartó rendszer és a hipersegédhajtómű volt belül. Minden más kívül volt - a lapos, lefelé irányzott lökhajtásos egységek, az előre néző két kicsi fúziós motor., a szárny szélein lévő két nagyobb fúziós motor, és a szárnycsúcs óriási gubói, amelyekben nyilván felderítő- és kommunikációs berendezések voltak, mivel máshol Louis nem látott ilyeneket. És mindez egyetlen hatalmas deltaszárnyon!
A hajó fele a szárnyon volt, kiszolgáltatva mindenféle veszélynek, ami egy bábost aggaszthat. Miért nem hármas testet használtak, és raktak mindent belülre?
A bábos bevezette őket a szárny alá, a hajótest-szekció elvékonyodó végéhez. - Az volt a célunk, hogy a lehető legkevesebb helyen törjük meg a hajótestet - mondta Nessus. Látjátok?
Az üvegszerű burkon keresztül Louis egy combnyi vastag vezetéknyalábot látott áthaladni a hajótesten, a szárnyba. A dolgok itt már kezdtek bonyolulttá válni, amíg Louis rá nem jött arra, hogy a vezeték úgy van tervezve, hogy egyben visszacsússzon a testbe. Aztán kiszúrta a motort, ami mindent csinált, és a fémajtót, ami lezárta a nyílást.
- Egy átlagos hajón - mondta a bábos - sok nyílásra van szükség a testen: a látható fényt nem használó érzékelőknek, a reakció-motoroknak, ha vannak, az üzemanyagtartályokba vezető csöveknek. Nekünk csak két nyílásunk van: a vezetéké és a légzsilipé. Az egyik utasokat, a másik információt enged át. Mind a kettőt le lehet zárni.
- Mérnökeink átlátszó vezetővel borították a hajótest belső felületét. Ha a zsilip zárva van és a vezetéknyílás is zárva van, akkor a belső rész megszakítatlan vezetőfelület. - Sztázismező - találgatott Louis.
- Pontosan. Ha veszély fenyeget, az egész létfenntartó rendszer Slaver-típusú sztázisba kerül több másodpercnyi periódusra. A sztázisban nem múlik az idő; így az utasoknak semmi sem árthat. Nem vagyunk olyan ostobák, hogy egyedül a hajótestben bízzunk. A látható fényt használó lézerek át tudnak hatolni az Általános Termék-testen úgy, hogy az utasok meghalnak, de a burkolat sértetlen marad. Az antianyag teljesen szétbomlasztja az Általános Terméktestet.
- Ezt nem is tudtam. 
- Nem reklámozzuk.
Louis visszament a szárny alá, ahol Beszélő vizsgálgatta a motorokat. - Miért kell ennyi motor?
A kzin szortyintott. - Hogy felejtheti el egy ember a Kzin Leckét?
- Ó - Persze azok a bábosok is ismerték a Kzin Leckét, akik tanulmányozták az emberi vagy a kzin történelmet. A reakciómotor fegyver, a teljesítményével egyenes arányban. Ezért voltak lökhajtásos rakéták békés felhasználásra, és fúziós hajtóművek fegyvernek.
- Most már tudom, hogy tanultad meg kezelni a fúziós hajtóművet.
- Természetesen háborúban, Louis.
- Hátha lesz egy újabb ember-kzin háború?
- Muszáj demonstrálnom a harci képességeimet, Louis? - Igen - szólt közbe a bábos. - A mérnökeink ragaszkodtak hozzá, hogy a hajót kzin vezesse. Megnéznéd a vezérlést, Beszélő?
- Csak futólag. Teljesítményadatokra, tesztrepülési eredményekre, miegymásra lesz szükségem. A hiper-segédhajtómű szabványos?
- Igen. De nem volt tesztrepülés.
Jellemző, gondolta Louis, amikor elindultak a zsilip felé. Ezek csak megépítették, aztán itt hagyták nekünk. Kénytelenek voltak. Egyetlen bábos sem volt hajlandó kipróbálni.
De hol van Teela?
Már éppen kiabálni akart, amikor a lány megjelent az ötszögű fogadólapon. Megint a lépőkorongokkal játszadozott; a hajó nem érdekelte. Követte a többieket a fedélzetre, és továbbra is vágyakozva nézett vissza a fekete vízen túli bábosvárosra.
Louis a belső zsilipajtónál várta. Már készült arra, hogyan szidja majd le Teelát. Az ember azt hinné, hogy miután egyszer már eltévedt, egy kicsit óvatosabb!
Az ajtó kinyílt. Teela csak úgy ragyogott. - Ó, Louis. Úgy örülök, hogy eljöttem! Az a város… annyira muris! - Megragadta Louis kezét, és megszorította. A mosolya úgy ragyogott, mint a napfény.
Louis egyszerűen képtelen volt ledorongolni. - Tényleg jó volt - csókolta meg a lányt. Átfogta Teela karcsú derekát, úgy indultak a vezérlőterem felé.
Louis most már biztos volt a dolgában: Teela Brownt még sosem érte baj, nem ismeri a félelmet. Az első fájdalom ijesztő meglepetésként fogja érni. Talán teljesen szétmorzsolja.
Fájni fog neki Louis Wu halála.
Az istenek nem vigyáznak az őrültekre. Az őrülteket az ügyesebb őrültek óvják.
A kettesszámú Általános Termék hajótest húsz láb széles és háromszáz láb hosszú volt, elöl és hátul csúcsba keskenyedve.
A hajó zöme a hajótesten kívül volt, a vékony, túlméretezett szárnyon. A létfenntartó rendszer elég tágas volt ahhoz, hogy elférjen benne három lakószoba, egy hosszú, keskeny előcsarnok, egy irányítóhelyiség, szekrények, plusz konyha, orvosi automata, reciklálók, akkumulátorok, satöbbi. Az irányítópult kzin-módra volt kialakítva, és kzin feliratok voltak rajta. Louis úgy érezte, hogy szükség esetén ő is el tudná vezetni a hajót, de ahhoz igen csak nagy szükség kellett volna, hogy megpróbálkozzon vele.
A szekrényekben felfedezőeszközök baljós arzenálja sorakozott. Nem volt ott semmi, amire Louis rámutathatott volna, és azt mondhatta volna: "Ez fegyver!", de volt egy csomó olyan dolog, amit fegyverként is lehetett használni. Volt ott még négy repcikli, négy repdoboz (tartószíjakkal és katalitikus hajtórakétákkal), élelemtesztelők, táplálkozás-kiegészítő fiolák, orvosi csomagok, légérzékelők és szűrők. Valaki niga-biztosan meg volt győződve róla, hogy a hajó le fog szállni valahol.
De hát miért is ne? Egy olyan hatalmas - és a hiperhajtómű hiányában oly elszigetelt - faj, mint a gyűrűvilági, talán lehívja őket. Talán erre számítanak a bábosok is.
Semmi olyan nem volt a fedélzeten, amire Nessus azt mondhatta volna: "Ez nem fegyver, hanem ilyen és ilyen okból hoztuk fel a hajóra."
Három faj volt a fedélzeten, sőt, négy, ha valaki külön fajnak tekinti a férfit és a nőt, ami egy kzin és egy bábos esetében nem volt lehetetlen. (Tegyük fel, hogy Nessus és a Leghátsó is hím. Miért ne kellhetne két hím meg egy értelem nélküli nőstény az utódnemzéshez?) Így a feltételezett gyűrűvilágiak azonnal láthatják, milyen sokféle életforma tud kijönni egymással barátságosan.
Mégis túl sok tárgy - a villanófény-lézerek, a párbajsokkolók - volt fegyverként is használható.
A reakciómentes lökhajtással emelkedtek fel, nehogy kárt tegyenek a szigetben. Fél óra múlva már maguk mögött hagyták a bábos-rozetta gyenge gravitációs kútját. Louisnak ekkor jutott eszébe, hogy Nessustól, - aki velük van -, meg Chiron kivetített képétől eltekintve egyetlen bábost sem láttak a bábosvilágon.
Miután áttértek hiperhajtásra, Louis másfél órán keresztül vizsgálgatta a szekrények tartalmát. Jobb félni, mint megijedni, mondogatta magának. A fegyverek és az egyéb felszerelések mégis keserű utóízt hagytak benne, rossz előérzetet. Villanófény-lézerek. Fúzióreakciós motorok. Amikor keresztelőünnepséget tartottak az első hiperhajtásos napon, Louis azt javasolta, hogy nevezzék a hajót Hazug Fattyúnak. Teela és Beszélő egyetértett; csak ők tudták, miért. Nessus sem tiltakozott; hogy miért nem, azt csak ő tudta.
Híperhajtáson voltak egy hétig, és alig több mint két fényévet tettek meg. Amikor visszaugrottak az einsteini űrbe, már a gyűrűs G2-es csillag rendszerében voltak; és Louis Wut továbbra sem hagyta el a rossz előérzete.
Valaki niga biztosan meg volt győződve róla, hogy le fognak szállni.

Nyolcadik Fejezet

Gyűrűvilág

A bábosvilágok közel fénysebességgel haladtak a galaktikus észak felé. Beszélő a hiperűrben a G2 nap galaktikus délje felé fordult, melynek eredményeként a Hazug a Vakfoltból kilépve már jócskán benne is járt a Gyűrűvilágrendszerben.
A G2-es csillag izzó fehér pont volt. Louis más csillagokról visszatérőben nagyon hasonlónak szokta látni a Solt a naprendszer széléről. De ennek a csillagnak volt egy alig látható fényudvara. Louis sosem felejtette el ezt, a Gyűrűvilág első látványát. A rendszer széléről a Gyűrűvilág szabad szemmel látható objektum volt.
Beszélő teljesen felpörgette a hatalmas fúziós motorokat. A lapos lökhajtásos korongokat kibillentette a szárny síkjából, tengelyüket a hajó vége felé fordítva, lökőerejüket hozzáadva a fúvókákéhoz. A Hazug ikernap-izzással hátrált be a rendszerbe, majdnem kétszáz gés lassulással.
Teela ezt nem tudta, mert Louis nem mondta meg neki. Nem akarta aggasztani a lányt. Ha a kabingravitáció egy pillanatra is kihagyott volna, akkor szétlapultak volna, mint bogár a kerék alatt.
A kabingravitáció azonban kifogástalanul működött. A létfenntartó-rendszeren keresztül csak a bábosvilág enyhe vonzása és a fúziós motorok állandó, fojtott remegése érződött. A rezgés az egyetlen nyíláson jött be: a vastag vezetéken. És ha egyszer már bent volt, akkor ott volt mindenütt.
Beszélő még hiperüzemmódban is jobb szeretett átlátszó hajóállásban repülni. Szeretett körbelátni; és a Vakfolt nem zavarta. A hajó még mindig átlátszó volt a magánkabinok kivételével, és az így keletkező látványhoz hozzá kellett szokni.
A folyosó és a vezérlőhelyiség, az egymásba hajló fal, padló és mennyezet nem volt annyira átlátszó, hogy láthatatlan legyen. A látható semmiben szilárd blokkok voltak: Beszélő a pilótaszékben, körülötte a patkó alakú pult zöld és narancs gombokkal, az ajtók neonfényű kerete, a hall asztala körül álló ágyak, az átlátszatlan kabinok tömege, és persze a szárny lapos háromszöge. Ezen túl a csillagok ragyogtak. Az univerzum olyan közelinek tűnt, és valahogy állónak, mert a gyűrűs csillag épp a hátuk mögött volt, a kabinokon túl, és nem látták, ahogy növekszik.
A levegőnek ózon- és bábos-szaga volt.
Nessus, akinek rémülten kellett volna görnyedeznie, fülében a kétszáz gé dübörgésével, teljesen nyugodtan üldögélt a többiekkel a hall asztalánál.
- Nincs hiperhullámuk - mondta. - A rendszer matematikája garantálja ezt. A hiperhullám a hiperhajtás matematikájának általánosítása, hiperhajtásuk pedig nem lehet.
- De felfedezhették a hiperhullámot véletlenül is.
- Nem, Teela. Végigpróbálhatjuk a hiperhullám-sávokat, mivel mást úgysem tehetünk lassulás közben, de…
- Még több niga várakozás! - pattant fel Teela, és félig rohanva kirontott a hallból.
Louis dühös vállvonogatással felelt a bábos kérdő tekintetére.
Teela csapnivaló kedvében volt. A hiperhajtásban töltött egy hét alatt halálra unta magát, és ha a lassulás várható másfél tétlen napjára gondolt, falra tudott volna mászni. De hát mit várt Louistól? A fizika törvényeit ő sem tudja megváltoztatni.
- Várnunk kell - helyeselt Beszélő. Az irányítókabinból beszélt, így talán nem érzékelte Teela utolsó szavalnak érzelmi felhangjait. - A hiperhullámú tartományban tiszta. Garantálom, hogy a gyűrűvilági tervezők nem próbálnak velünk kapcsolatot teremteni ismert hiperhullámon.
A beszélgetés kezdett általános síkra terelődni. Amíg el nem tudják érni a gyűrűvilágukat, a jelenlétük ebben az idegen rendszerben a banditizmus határát súrolja. Mindeddig nem volt jele annak, hogy észrevették volna őket.
- A vevőcsatornáim nyitva vannak - mondta Beszélő. - Ha elektromágneses frekvencián próbálkoznak, tudni fogok róla.
Hacsak nem a nyilvánvaló módszerrel próbálkoznak ellenkezett Louis.
- Igaz. Sok faj használt hideg hidrogénvonalat idegen elmék kifürkészésre.
- Mint a kdatlynók. Ügyesen megtaláltak benneteket. 
- És mi ügyesen rabszolgává tettük őket.
A csillagközi rádióban zajt kelt a csillagok hangja. De a huszonegy centiméteres sáv megfelelően csendes; végtelen köbfényévnyi hideg csillagközi hidrogén mosta tisztára. Ez volt az a vonal, amit minden faj használt volna idegenekkel szemben. Sajnos a Hazug nova forróságú hidrogén-kibocsátása használhatatlanná tette ezt a sávot.
- Ne feledd - mondta Nessus - hogy az eltervezett súlytalan pályánknak nem szabad kereszteznie magát a gyűrűt.
- Ezt már nagyon sokszor elmondtad, Nessus. És nekem kitűnő a memóriám.
- Nem szabad veszélyesnek látszanunk a gyűrűlakók szemében. Bízom benne, hogy ezt sem fogod elfelejteni.
- Te bábos vagy. Nem bízol semmiben - mondta Beszélő. - Nyugi - szólt Louis fáradtan. Most nem volt szüksége erre a piszkálódásra. Elment a kabinjába aludni.
Órák teltek el. A Hazug egyre lassulva közeledett a gyűrűs csillag felé, novafény és nóvahő kettős lándzsájával maga előtt.
Beszélő nem találta nyomát annak, hogy állandó fény érné a hajótestet. A gyűrűvilágiak vagy még nem vették észre őket; vagy nincsenek komlézereik.
A hiperűrben töltött hét alatt Beszélő sokat volt együtt az emberekkel. Louis és Teela rákaptak a kzin kabinjára, a kissé erősebb gravitáció, a narancssárga dzsungel holoképei, és egy idegen világ éles, változó illatai miatt. A saját kabinjuk eléggé fantáziátlanul volt berendezve városi látképekkel és genetikailag átszabott hínárral borított agrotengerek képeivel. A kzinnek jobban tetszett a kabinjuk, mint nekik maguknak.
Egyszer még enni is megpróbáltak együtt a kzin kabinjában. A kzin azonban úgy falt, mint egy kiéhezett farkas, és panaszkodott, hogy az emberek ételének olyan szaga van, mint az égett szemétnek, mivelhogy az is.
Most Teela és Beszélő halkan sustorgott a hallbéli asztal végénél. Louis a csendet és a fúzió távoli zümmögését hallgatta.
Hozzá volt szokva, hogy a belső gravitációs rendszer védi az életét. A saját hajója elbírt harminc gét is. De az ő hajója lökhajtást használt, és az csendes volt.
- Nessus - mondta az égő napok sistergése közepette. - Tessék, Louis.
- Mi olyat tudsz a Vakfoltról, amit mi nem? 
- Nem értem a kérdést.
- A hiperűr megrémiszt benneteket. Ez… ez a hátrálás az űrben egy tűzoszlopon… ez nem. A ti fajotok építette a Hosszúlövést. Tudnotok kell valamit a hiperűrről, amit mi nem tudunk.
- Talán így van. Talán tényleg tudunk valamit. 
- Mit? Hacsak nem ez is valami becses titok.
Beszélő és Teela most már rájuk figyeltek. Beszélő fülei, amelyek összehúzott állapotban el tudtak tűnni a szőre alatt, most áttetsző rózsaszín ernyőként feszültek ki.
- Azt tudjuk, hogy nincs halhatatlan részünk mondta Nessus. - Persze nem a fajom nevében beszélek. Nincs rá jogom. A fajomnak nincs halhatatlan része. A tudósaink bebizonyították ezt. Félünk meghalni, mert tudjuk, hogy a halál örök.
- És?
- Hajók tűntek el a Vakfoltban. Egyetlen bábos sem menne túl közel egy szingularitáshoz hiperűrben; mégis eltűntek, még akkoriban, amikor a hajóink pilótával jártak. Bízom azokban a mérnökökben, akik a Hazugot építették. Ezért bízom a kabingravitációban is. Nem fog minket cserbenhagyni. De még a mérnökök is félnek a Vakfolttól.
Eljött a hajó-éjszaka. Louis rosszul aludt és látványosakat álmodott, nappal pedig kezdték elviselhetetlennek találni egymást Teelával. A lány nem félt. Louis úgy vélte, hogy sosem fogja őt félni látni. A lány egyszerűen csak unatkozott.
Aznap éjjel a gyűrűs csillag előkerült a kabinok mögül. A csillag kicsi és fehér volt, kevésbé intenzív árnyékkal, mint a Sol, és egy sekély ceruzavonal-kékség közepében.
Ott álltak Beszélő háta mögött, miközben a kzin aktiválta a szkópképernyőt. Megtalálta a Gyűrűvilág belső felületének égkék vonalát, megnyomta a nagyítás gombját…
Egy kérdésre szinte azonnal fény derült. - Valami van a szélén - mondta Louis.
- Tartsd a szkópot a szélen - adta ki az utasítást Nessus. A gyűrű pereme megnőtt előttük. Egy fal volt rajta, ami befelé, a csillag felé nyúlt. Látták a fekete űr felé néző külső oldalának sziluettjét a napfényes kék táj előtt. Alacsony peremfal volt, de persze csak a gyűrűhöz viszonyítva.
- Ha a gyűrű egy milliónyi mérföld szélességű - becsülgetett Louis - akkor a falnak legalább ezer mérföld magasnak kell lennie. Hát most már tudjuk. Ez tartja benn a levegőt. - Tényleg képes rá?
- Elvileg igen. A gyűrű körülbelül egy gével forog. Egy kis levegő kiszökhet a széleken az évezredek folyamán, de azt tudják pótolni. Ahhoz, hogy egyáltalán megépítsék ezt a gyűrűt, olcsó átalakítási módszerekkel kellett hogy rendelkezzenek - kilotonnánként néhány tizedcsillagos áron -, egy tucatnyi más dologról nem is beszélve.
- Kíváncsi vagyok, milyen lehet belülről.
Beszélő meghallotta ezt. Megérintett egy kapcsolót, és a kép elcsúszott. A nagyítás még nem volt elég erős ahhoz, hogy ki lehessem venni a részleteket. Élénk kék és még élénkebb fehér siklott el a képernyőn, meg egy tengerészkék árny elmosódott, egyenes vonala…
A perem további része is megjelent. Itt a fal kifelé dőlt. Nessus átdugta a fejeit Beszélő válla fölött. - Add rá a legnagyobb nagyítást.
A kép kitágult.
- Hegyek - mondta Teela. - Milyen gyönyörű - Mert a fal szabálytalan volt, mintha lepusztult szikla lenne, és olyan színe volt, mint a Holdnak. - Ezer mérföld magas hegyek.
- Nem tudom ennél tovább nagyítani: Közelebb kell mennünk.
Először próbáljunk meg kapcsolatba lépni velük mondta a bábos. - Milyen a sebesség?
Beszélő a hajóaggyal konzultált. - Talán harminc mérföld per szekundummal közeledünk a bolygóhoz. Ez elég lassú?
- Igen. Kezdd el az adást.
Egyetlen lézersugár sem érte a Hazugot.
Az elektromágneses sugárzás ellenőrzése már bonyolultabb volt. Rádió, infravörös, ultraibolya, röntgen - az egész spektrumot meg kellett vizsgálni, a Gyűrűvilág sötét oldala által kibocsátott szobahőmérséklettől kezdve a fénykvantumokig, amelyek olyan energikusak voltak, hogy anyag-antianyag párokra tudtak szétválni. A huszonegy centiméteres hullámsáv üres volt, és minden más is. Ezek után Beszélő vakon próbálkozott a keresőkkel.
A hajó szárnyán lévő kommunikációs gubók felnyíltak. Rádióüzeneteket küldtek a hidrogénelnyelő frekvencián és másokon is, tíz különböző frekvenciájú lézerfényben fürösztve a gyűrű belsejét, valamint világközi morzejeleket adva a fúziós motorok kilövelléseivel.
- Az autopilóta végső soron bármilyen üzenetet lefordít mondta Nessus. - Fel kell tételeznünk, hogy a lenti számítógépeik legalább ennyit tudnak.
Beszélő kissé epésen felelt: - Tudják a gépeitek fordítani a teljes csendet?
- Koncentráld az adást a peremre. Ha van űrkikötőjük, akkor annak a peremnél kell lennie. Mindenhol máshol nagyon veszélyes lenne a leszállás.
Állatokhoz-Beszélő vicsorgott valami rettentően sértőt a Hősi Nyelven. Ezzel hatásosan véget vetett a beszélgetésnek, de Nessus azért úgy maradt, ahogy már négy órája állt: fejeit éberen kidugva a kzin válla fölött.
A Gyűrűvilág a hajón túl várt; kockás kék szalag az égbolton.
- Valamit elkezdtél mondani a Dyson-gömbökről - mondta Teela.
- Te pedig azt mondtad, hogy inkább a tetveket szedegessem a hajamból - Louis talált egy leírást a Dyson-gömbökről a könyvtárban. Annyira elkápráztatta az ötlet, hogy elkövetett egy hibát: megzavarta Teelát a pasziánszozásban.
- Most már elmondhatod - hízelgett a lány.
- Szedegesd a tetveket a hajadból. 
Teela várt.
- Győztél - mondta Louis. Az elmúlt órát azzal töltötte, hogy komoran meredt kifelé a gyűrűre. Ő is éppúgy unatkozott, mint a lány.
- Már próbáltam elmondani neked, hogy a gyűrű kompromisszum, tervezési kompromisszum egy Dyson-gömb és egy normál bolygó között.
- Dyson korai természetfilozófus volt, Belt előtti, majdhogynem atom előtti. Rámutatott, hogy egy civilizációnak a rendelkezésére álló energia szab határt. Az emberiség szerinte úgy használhatott volna fel minden elérhető energiát, ha gömbhéjat épít a nap köré, és felfog minden napsugarat.
- Most ha abbahagynád egy pillanatra a nevetgélést, megértenéd. A Föld a nap kibocsátásának csak mintegy félmilliomodnyi részét nyeli el. Ha az összes energiát felhasználhatnánk…
- Akkoriban ez nem volt őrültség. A fénynél gyorsabb utazásnak még az elméleti alapja sem létezett. Ha emlékszel, nem fedeztük fel a hiperhajtást. És sose fedeztük volna fel véletlenül sem, mert sosem gondoltunk arra, hogy a szingularitáson kívül kísérletezzünk.
- És ha a Kívülálló-hajó nem botlott volna bele egy ENSZ-lökrobotba? Ha a Termékenységi Tanács nem jön létre? Ha egymás hátán állt volna a trilliónyi emberi lény, és a lökhajók lettek volna a leggyorsabb járművek, hogyan boldogultunk volna a fúziós energiával? Száz év alatt elhasználtuk volna a Föld óceánjainak összes oxigénjét.
- De a Dyson-gömb nem csak a napenergia összegyűjtését jelenti.
- Mondjuk hogy a gömböt egy csillagászati egységnyi sugarúra csináljuk. Úgyis ki kell takarítanunk a naprendszert, ezért az összes bolygót fel lehet használni az építéshez. Ebből mondjuk lesz egy néhány méternyi vastag krómacél héj. A Föld felszínénél milliárdnyiszor nagyobb felszín. Trilliónyi ember bolyonghat rajta úgy, hogy egész életében nem találkozik senkivel.
Teela végre kapisgálta. - A gravitációgenerátorokkal rögzítesz le mindent?
- Igen, a belső felszínre. Beterítjük a belső részt termőtalajjal…
- És ha a generátorok elromlanak?
- Akkor baj van. Úgy… egymilliárdnyi ember kirepülne a napba. És a levegő menne utánuk. Olyan tornádó formájában, ami elnyelhetné az egész Földet. Semmi remény nem lenne a javításra ilyen viharban…
- Nekem ez nem tetszik - mondta Teela határozottan.
- Ne siesd el. Vannak módszerek arra, hogy bombabiztossá tegyük a gravitáció-generátort.
- Nem erről van szó. Nem látszanak a csillagok.
Louis erre nem gondolt. - Sose bánd. A Dyson-gömb lényege az, hogy egy idő után minden értelmes, iparosodott fajnak szüksége lesz rá. A technológiai civilizációk az idő előrehaladtával egyre több energiát használnak fel. A gyűrű kompromisszum egy normál bolygó meg egy Dyson-gömb között. A gyűrű ugyan csak a lehetséges hely töredékét nyújtja, és a rendelkezésre álló napfénynek csak egy töredékét nyeli el, de látod a csillagokat, és nem kell aggódnod a generátorok miatt.
A pilótafülkéből Beszélő valami bonyolultat morgott, olyan erőteljes hangon, mintha a levegőt akarná megátkozni. Teela kuncogott.
- Ha a bábosok ugyanúgy gondolkodtak, mint Dyson folytatta Louis - akkor lehet, hogy számítottak rá, hogy a Magellán-felhő tele lesz gyűrűvilágokkal.
- És ezért szedtek össze minket.
- Nem szívesen fogadnék arra, hogy a bábosok mit gondolnak. De ha mégis muszáj lenne, akkor így fogadnék.
- Nem csoda, hogy állandóan a könyvtárban vagy.
- Elképesztő! - rikoltotta a kzin. - Gyalázat! Szándékosan keresztülnéznek rajtunk. Direkt hátat fordítanak, hogy támadást provokáljanak!
- Ez valószínűtlen - mondta Nessus. - Ha nem találsz rádióadást, akkor nem rádiót használnak. Ha használnának rádiólézereket, valamit biztos érzékelnénk belőle.
- Nem használnak lézert, nem használnak rádiót, nem használnak hiperhullámot. Akkor mivel kommunikálnak? Telepátiával? Írott üzenetekkel? Nagy tükrökkel?
- Talán papagájokkal - vélte Louis, aki időközben bement hozzájuk a pilótafülkébe. - Hatalmas papagájokat, amiket szándékosan túlfejlett tüdőre tenyésztettek. Akkorák, hogy repülni nem is tudnak. Csak ülnek a hegytetőn, és rikoltoznak egymásnak.
Beszélő szembefordult Louisszal. - Négy órája próbálok kapcsolatba lépni a Gyűrűvilággal. Négy órája nem mozgatják még a fülük botját sem. Semmibe vesznek minket. Egy szóra sem méltattak. Az izmaim remegnek a sok üléstől, a szőröm összeragadt, a szemem nem engedelmeskedik, az a stondhat-fajzat szobám túl kicsi, a mikrohullámú sütőm minden húst ugyanolyan hőmérsékletre melegít - rossz hőmérsékletre -, és nem tudom megjavítani. Ha nem lenne a segítséged, meg a javaslatod, teljesen kétségbeesnék, Louis.
- Nem lehet, hogy elveszítették a civilizációjukat? - tűnődött Nessus. - Persze ez elég nagy ostobaság lenne.
- Lehet, hogy meghaltak - mondta gonoszul Beszélő. - Ez is elég nagy ostobaság lenne. Az is ostobaság volt, hogy nem léptek kapcsolatba velünk. Szálljunk le, és derítsük ki.
Nessus rémülten füttyentett. - Leszállni egy olyan világra, ami megölte a saját készítőit? Megőrültél?
- Hogyan tudhatnánk meg másképp?
- Hát persze! - csilingelt közbe Teela. - Nem azért jöttünk el idáig, hogy most csak körözzünk!
- Megtiltom. Beszélő, folytasd a kísérletezést. 
- Részemről vége a kísérletezésnek.
- Folytasd. 
- Nem.
Ekkor lépett közbe Louis Wu, az önjelölt diplomata. Nyugi, szőrös cimbora. Nessusnak igaza van. A gyűrűvilágiaknak nincs mondanivalójuk a számunkra. Különben már tudnánk róla.
- De hát hogyan tudnánk, ha nem próbálkozunk tovább? 
- Folytassuk. Adjunk időt a gyűrűvilágiaknak arra, hogy elhatározzák magukat velünk kapcsolatban.
A kzin kelletlenül engedelmeskedett.
Szálltak a Gyűrűvilág felé.
Beszélő úgy irányította a Hazugot, hogy a gyűrű peremén kívül haladjon el. A bábos félt, hogy a feltételezett gyűrűvilágiak fenyegetésnek veszik, ha a hajó pályája átszeli a gyűrűt. Azt is mondta, hogy a Hazug fúziós hajtóművei fegyvernek látszanak, így csak lökhajtással mentek tovább.
A szem semmilyen viszonyítási alapot nem talált. A gyűrű lassan helyet változtatott. De nagyon lassan. A kompenzáló kabingravitáció mellett a belsőfül nem érzékelte a mozgást. Az idő légüres térben telt, és Louis - a Föld elhagyása óta előszór - már majdnem a körmét rágta.
Végül a gyűrű széléhez értek. Beszélő körpályára állt a nap körül, aztán elindult a gyűrű felé.
Most már láttak mozgást.
A Gyűrűvilág széle homályos vonalból fekete fallá nőtt. Ezermérföldnyi magas, jellegtelen fallá, bár a részleteket úgyis elmosta a sebesség. Félezer mérföldnyire, az eget kilencvenfokos szögben eltakarva a fal pokoli, 770 mérföld per óra sebességgel haladt. A szélei egy nemlétező pont felé tartottak össze, az univerzum másik végének végtelenében lévő pontba; és a végtelen minden pontjából keskeny babakék vonal nyúlt egyenesen felfelé.
Ha valaki a végtelen pontok felé nézett, megtette az első lépést egy másik univerzumba, az igazán egyenes vonalak, derékszögek és más geometriai absztrakciók univerzuméba. Louis hipnotizáltan meredt a találkozópontba. Mi az a pont, a forrás vagy a lefolyó? A fal onnan jön, vagy abban tűnik el?
…és a végtelenben lévő pontból valami megindult feléjük. Egy él volt, és nőtt, mint a többi absztrakció a fal alja mentén. Először ez az él jelent meg, aztán az él tetején egy sor álló gyűrű. Egyenesen a hajó felé tartottak, egyenesen Louis orrnyerge felé. Louis lehunyta a szemét, és felkapta a kezét, hogy védje az arcát. Rémült vinnyogást hallott.
Abban a pillanatban a halálnak kellett jönnie. Amikor nem így történt, Louis kinyitotta a szemét. A gyűrűk egyenletes sorban jöttek tovább, és Louis látta, hogy alig ötven mérföld átmérőjűek.
Nessus labdába volt gömbölyödve. Teela az átlátszó falhoz tapasztotta a tenyerét, és mohón bámult kifelé. Beszélő csöppet sem félt; csak a műszerfalat figyelte. Talán ő jobban meg tudta ítélni a távolságokat, mint Louis.
Vagy csak úgy tett. A vinnyogás tőle is származhatott. Nessus kicsomózta magát. Kinézett a gyűrűkre, amelyek most már kisebbek voltak. - Beszélő, egyeztesd a sebességünket a Gyűrűvilággal. Tartsd a pozíciónkat egy gés tolóerővel. Ezt meg kell vizsgálnunk.
A centrifugális erő illúzió, az inercia törvényének megnyilvánulása. A valóság a centripetális erő, egy olyan erő, ami derékszögben hat egy tömeg sebességvektorára. A tömeg ellenáll, inkább szeret a maga egyenes vonalában mozogni.
A sebessége és az inercia törvénye miatt a Gyűrűvilág hajlamos lett volna szétrepülni, de merev szerkezete ezt nem engedte. A Gyűrűvilág saját magára gyakorolta a saját centrifugális erejét. A Hazugnak, ami átvette a 770 mérföld per szekundumos sebességet, alkalmazkodnia kellett ehhez a centripetális erőhöz.
Beszélő gondoskodott erről. A hajó ott lebegett a peremfal mellett, 0,992 gé tolóerővel egyensúlyozva, míg a legénység szemügyre vette az űrkikötőt.
Az űrkikötő egy keskeny perem volt, olyan keskeny, hogy dimenzió nélküli vonalnak látszott, amíg Beszélő beljebb nem vitte a hajót. Aztán széles lett, olyan széles, hogy a hatalmas űrhajók is eltörpültek mellette. Lapított orrú hengerek voltak ezek a hajók, furcsa alakúak, mégis kétségtelenül fúziós Tökhajók. Úgy voltak tervezve, hogy önmagukat lássák el üzemanyaggal, csillagközi hidrogént felvéve elektromágneses markolóval. Az egyiket szétszedték alkatrészekért, úgyhogy nyitva állt a légüres térben, belső szerkezetét feltárva az idegen szemek előtt.
Az érintetlen hajó felső peremén ablakok látszottak; ezekből fel lehetett mérni a hajó nagyságát. A véletlenszerű csillagfényben az ablakok éppúgy csillogtak, mint a tortára szórt csillámcukor. Ezernyi ablak. Tényleg nagy volt az a hajó.
És sötét. Az egész űrkikötő sötét volt. Talán azoknak a lényeknek, akik használják, nincs szükségük "látható" frekvenciákra. Louis Wu azonban inkább elhagyatottnak nézte a helyet.
- Nem értem ezeket a gyűrűket - mondta Teela.
- Elektromágneses ágyú - felelte Louis szórakozottan. Felszálláshoz.
- Nem - szólt Nessus. 
- He?
- Az ágyú a hajók leszállásához van. Még az elvét is sejteni lehet. A hajónak a fal mentén kell bolygókörüli pályára állnia. Nem kell átvennie a gyűrű sebességét, csak huszonöt mérföldnyire kell helyezkednie a peremfal aljától. Ahogy a gyűrű forog, az elektromágneses ágyú körei elkapják a hajót, és felgyorsítják a gyűrű sebességére. Minden elismerésem a tervezőknek. A hajónak nem kell veszedelmes közelségbe mennie a gyűrűhöz.
- De felszálláshoz is lehet használni a gyűrűt. 
- Nem. Nézd csak meg azt a létesítményt ott balra… 
- Niga legyek - mondta Louis Wu.
A "létesítmény" alig volt több egy akkora csapóajtónál, amin az egyik hajó beférhetett.
Stimmelt a dolog. A 770 mérföld per szekundum Tökhajó-sebesség. A gyűrű kilövő-létesítménye pusztán arra szolgált, hogy kidobja a hajót a semmibe. A pilóta azonnal felgyorsulhat a Tökfúziós energiával.
- Elhagyatottnak tűnik - jegyezte meg Beszélő. 
- Van energiafelhasználás?
- A műszereim semmit sem mutatnak. Nincsenek furcsán forró foltok, nagyszabású elektromágneses tevékenységek. Ami a lineáris gyorsító szenzoralt illeti, ezek valószínűleg olyan kevés energiát fogyasztanak, amit mi nem is érzékelünk.
- Mi a javaslatod?
- A telep talán még működőképes állapotban van. Kipróbálhatjuk, ha odamegyünk a lineáris gyorsító szájához, és belerepülünk.
Nessus labdává gömbölyödött.
- Nem fog menni - mondta Louis. - Lehet, hogy van valami jel, amivel el kell indítani, és mi nem ismerjük. Lehet, hogy csak fém hajótestre reagál. Ha a Gyűrűvilág sebességével próbálnánk átmenni az ágyún, nekimehetnénk az egyik gyűrűnek, és minden felrobbanna.
- Repültem én már hasonló körülmények között harci manőverekben.
- Milyen régen?
- Lehet, hogy túl régen. Hagyjuk. Mit javasolsz?
- Az alsó oldalt - mondta Louis. A bábos azonnal kibontakozott.
A Gyűrűvilág padlója alatt lebegett, összehangolták a sebességet, 9,94 méter per szekundum kifelé irányuló tolóerővel. - Fények - mondta Nessus.
A fénypontok félezer mérföld hosszan nyúltak el; de ha a fényük elérte is a gyűrű hátát, nem verődött vissza róla. A fénypontok a leszállás segítésére szolgáltak.
- Még mindig bízol a mérnökeidben, Nessus?
- Számításba kellett hogy vegyék ezt a lehetőséget.
- Én számításba is vettem. Meg tudom világítani a Gyűrűvilágot, ha használhatom a fúzióhajtóműveket - mondta a kzin.
Rajta. Beszélő mind a négyet beindította: az előre néző kettőt és a hátrafelé néző nagyobb motorokat is. De az elülső párt vészféknek és talán fegyvernek szánták. Beszélő kinyitotta a csöveket. A hidrogén túl gyorsan süvített át a csövön, és félig elégve bukkant ki. A fúziócső hőmérséklete úgy leesett, hogy az általában novamag-forróságú kipufogógáz most olyan hideg volt, mint egy sárga törpe felszíne. Fény lövellt ki kettős nyalábban, és hullt a Gyűrűvilág fekete aljára.
Az alja nem volt sima. Süllyedt és emelkedett; dudorok és mélyedések voltak rajta.
- Én azt hittem, sima - mondta Teela.
- Szobrászmunka - szólt Louis. - Fogadni mernék, hogy az. Ahol dudort látunk, ott tenger van a másik oldalon. Ahol mélyedést, ott pedig hegy.
Az alakzatok azonban aprók, észrevehetetlenek voltak, amíg Beszélő közelebb nem vitte a hajót. A Hazug Fattyú a Gyűrűvilág peremétől repült befelé, félezer mérföldre a világ alsó részétől. Mesterséges dudorok, mesterséges mélyedések suhantak el mellettük szabálytalan mintázatban, szinte kellemesen…
A túrahajók évszázadok óta így siklottak a Föld Holdjának felszíne fölött. A hatás itt is hasonló volt: légtelen gödrök és csúcsok, élesen elhatárolódó feketék és fehérek, amelyeket a Hold sötét oldalán erős reflektorokkal mutattak meg. Valami mégis más volt. A Hold fölött bármilyen magasságból látni lehetett a holdhorizontot, ami csipkésen, enyhe ívvel rajzolódott ki a fekete űr előtt.
A Gyűrűvilág horizontján nem voltak éles csipkék, nem volt ív. Egyenes, geometriai vonal volt, elképzelhetetlenül messze, alig láthatóan, mint fekete a feketén. Hogyan bírja ezt ki Beszélő?, tűnődött Louis. Órák óta vezeti a Hazugot ennek a… műtárgynak a hasa mellett és alatt.
Louis megborzongott. Fokozatosan kezdte érzékelni a Gyűrűvilág méretét, arányait. Kellemetlen volt, mint minden tanulás.
Elfordította a tekintetét a szörnyű horizonttól, vissza az alattuk és fölöttük elterülő kivilágított területre.
- Mintha minden tenger ugyanolyan nagyságú lenne mondta Nessus.
- Én láttam néhány tavacskát - mondott neki ellent Teela. - És… nézzétek csak, ott egy folyó. Az kell hogy legyen. De nagy óceánt nem láttam.
Louis látta, hogy tengerek bőven vannak - már ha jól gondolta, és a lapos tetejű dudorok valóban tengerek. Bár egyáltalán nem voltak egyforma nagyságúak, egyenletesen voltak elosztva, hogy egyetlen terület sem maradjon víz nélkül. És… - Simák. Minden tengernek sima az alja.
- Igen - felelte Nessus.
- Ez bizonyíték. Minden tenger sekély. A gyűrűvilágiak nem tengerlakók. Az óceánnak csak a tetejét használják. Mint mi.
- De minden tenger olyan kacskaringós - mondta Teela. - És, a partok cikcakkosak. Tudjátok, hogy ez mit jelent? - Öblöket. Kikötőket.
- A gyűrűvilágiak ugyan szárazföld-lakók, de nem félnek a hajózástól - szólt Nessus. - Különben nem lenne szükségük öblökre. Louis, ezek olyanok lesznek, mint az emberek. A kzinek utálják a vizet, az én népem pedig fél a megfulladástól.
Mi mindent meg lehet tudni egy világról az aljáról, gondolta Louis. Valakinek kéne írnia egy tanulmányt erről… Teela szólalt meg: - Szép lehet, ha rendelésre faragnak ki egy világot.
- Tán nem tetszik neked a saját világod? 
- Tudod jól, mire gondolok.
- Hatalom? - Louis szerette a meglepetéseket, de a hatalommal szemben közömbös volt. Nem volt kreatív, nem hozott létre dolgokat. Jobb szerette megtalálni őket.
Látott valamit előttük. Egy kiugróbb dudort…és egy kiálló taraj-félét. Ezernyi négyzetmérföldes területen.
Ha a többi tenger volt, akkor ez az óceán, minden óceánok királya. Végtelenül suhant el alattuk, és nem volt lapos az alja. Olyan volt, mint a Csendes-óceán: völgyek, gerincek, sekélyesek, mélységek és szigetnek is beillő csúcsok.
- Meg akarták tartani a tengeri élővilágukat - vélte Teela. - Kellett nekik egy mély óceán. Az a taraj biztos arra kell, hogy a mély részeket hidegen tartsa. Hűtő.
Egy akkora óceánhoz, ami ugyan nem elég mély, de épp elég széles ahhoz, hogy elnyelhesse a Földet.
- Elég legyen ebből - mondta hirtelen a kzin. - Meg kell néznünk a belső felszínt.
- Először végre kell hajtani néhány mérést. Valóban kerek a gyűrű? Egy kicsi eltéréstől is kiömlik a levegő.
- Tudjuk, hogy van lent levegő, Nessus. A víz eloszlása a belső felszínen majd megmutatja, mennyire tér el a gyűrű a körtől.
Nessus megadta magát. - Hát jó. Ahogy elérjük a távolabbi peremet.
Voltak meteor ütötte lyukak. Nem sok, de volt. Louis arra gondolt, hogy a gyűrűlakók hanyagul takarítottak a naprendszerükben. De nem, ezek a meteorok kívülről jöttek, a csillagok közül. Egy kúpos kráter úszott el a fúziós fényben, és Louis valamit csillanni látott az alján. Valami fényes, tükröző dolgot.
A gyűrűalj lehetett. A gyűrűalj, ami olyan sűrű, hogy megállítja a neutrínók negyven százalékát, és valószínűleg nagyon kemény. Felül és belül a gyűrűben talaj, tengerek, városok vannak, és fölötte levegő. Alul és kívül szivacsos anyag van, talán valamilyen plasztikhab, hogy felfogja a meteor-becsapódásokat. A legtöbb elpárolgott a vastag habanyagban, de egy pár átjuthatott, és fényes aljú tölcsérkrátereket hagyott…
A Gyűrűvilág széle mentén, szinte a végtelenül finom hajlaton túl Louis szeme gödröcskét talált. Ez egy nagyobb darab lehetett, gondolta. Akkora, hogy csillagfénynél is látszik, ilyen messziről is.
Nem hívta fel a többiek figyelmét a meteorgödörre. A szeme és az agya még nem volt hozzászokva a Gyűrűvilág arányaihoz.

Kilencedik fejezet

Az árny-négyszögek

A G2-es nap izzóan kelt fel a gyűrű egyenes fekete pereme fölött. kellemetlenül fényes volt, amíg Beszélő be nem kapcsolta a polarizálót; ezután Louis már bele tudott nézni a korongba, és látta, hogy egy árnyszél szakítja meg az ívét. Egy árny-négyszög.
- Vigyáznunk kell - intette őket Nessus. - Ha összehangolnánk a sebességünket a gyűrűvel, és a belső felszín felett kezdenénk el lebegni, biztosan megtámadnának minket.
Beszélő válasza hadaró morgás képében érkezett. A kzin nyilván fáradt volt az órákig tartó koncetrálás után. - Miféle fegyverrel? Már láttuk, hogy még egy nyavalyás működő rádióállomásuk sincsen.
- Nem ismerhetjük a kommunikációjuk természetét. Talán telepátia, vagy a gyűrűaljzat rezonáns vibrációja, vagy fémdrótokon továbbított elektromos impulzusok. És a fegyvereikről sem tudunk semmit. A felszínük fölött lebegve komoly fenyegetést is jelenthetünk. Bármilyen fegyvert bevethetnek.
Louis helyeslően bólintott. Ő ugyan nem volt természettől fogva óvatoskodó, és a Gyűrűvilág lenyűgözte a kíváncsiságát, de a bábosnak igaza volt.
A felszín fölött lebegve a Hazug potenciális meteor lehet. Méghozzá nagy. Egy ekkora tömeg már csak orbitális sebességgel mozogva is hatalmas veszély, mert a légkör egyetlen érintése több száz mérföld per szekundummal lökheti le a felszínre. Orbitális sebességnél gyorsabban, a hajtóművekkel körpályát tartva a hajó kisebb, de biztosabb fenyegetés, mert ha a hajtómű csődöt mond, akkor a hajó ki-le zuhan a lakott területekre. A gyűrűvilágiak pedig igencsak komolyan veszik a meteorokat, hisz a gyűrűaljzaton keletkező egyetlen lyukon át is kisüvíthet az összes levegő az űrbe.
Beszélő elfordult a vezérlőpulttól, Farkasszemet nézett a bábossal. - Akkor mi a parancsod?
- Először is orbitális sebességre kell lassítanod. 
- Aztán?
- Gyorsulj a nap felé. Valamennyire meg tudjuk vizsgálni a gyűrű lakható felszínét úgy is, ahogy zsugorodik alattunk. A fő célpontok az árny-négyszögek.
- Az ilyesfajta óvatosság felesleges és megalázó. Csöppet sem érdekelnek minket az árny-négyszögek.
Niga!, gondolta Louis. Itt áll éhesen és fáradtan, és még játsszon békekövetet a két idegen között? Már régóta nem evett és nem aludt egyikük sem. Ha Louis fáradt, akkor a kzin rettentő kimerült lehet.
- Igenis érdekelnek minket a négyszögek - mondta a bábos. - A területük több napfényt kap, mint a Gyűrűvilág maga. Ideális termoelektrikus generátorok lennének a világ energiaellátásához.
A kzin mondott valami epéset a Hősi Nyelven, a világközi válasza azonban nevetségesen enyhe volt. - Logikátlan vagy. Minket egyáltalán nem érdekel a Gyűrűvilág energiája. Szálljunk le, keressünk egy őslakót, és őt kérdezzük meg az energiaforrásaikról.
- Nem vagyok hajlandó még csak fontolóra sem venni a leszállást.
- Kétségbe vonod a pilóta-képességeimet? 
- Kétségbe vonod a vezetői döntéseimet? 
- Ha már így kiélezted ezt a kérdést…
- Még mindig nálam van a tasp, Beszélő. Egy szavamba kerül, hogy megsemmisítsék a Hosszúlövést, meg a másodlagos kvantum hiperhajtóművet. És még mindig én vagyok a Leghátsó ezen a hajón. Tartsd szem előtt, hogy… 
- Állj - mondta Louis.
Mindketten ránéztek.
- Éretlenek az érveitek - szólt Louis. - Miért nem fordítjuk a teleszkópokat az árnyékos területekre? Így mindketten több tényt vághattok majd egymás fejéhez. Sokkal szórakoztatóbb lesz.
Nessus szembenézett önmagával. A kzin behúzta a karmait.
- Gyakorlatiasabb szinten - mondta Louis - mindnyájan kivagyunk. Fáradtak vagyunk. Éhesek. Kinek lenne kedve üres gyomorral harcolni? Én alszom egy órácskát. Nektek is ugyanezt javaslom.
Teela meg volt döbbenve. - Te nem akarod nézni? Látni fogjuk a belső oldalt!
- Te majd nézed, és elmondod, mi történt - Azzal Louis elment.
Rozzantan és éhesen ébredt. Az éhség kicibálta az alvólapok közül, és még elég ideig megtartotta a kabinjában ahhoz, hogy szendvicset rendeljen. Egyik kezében az ennivalóval kilépett a hallba.
- Mi az ábra?
Teela felelt, meglehetősen hidegen egy képernyő mögül: - Mindenről lemaradtál. Slaver-hajók, köddémonok. űrsárkányok, kannibál csillagmagok, és mind egyszerre támadtak. Beszélő a puszta két kezével verte vissza őket. Imádtad volna.
- Nessus?
A bábos a pilótafülkéből szólt ki: - Beszélő meg én megegyeztünk abban, hogy tovább megyünk az árny-négyszögek felé. Beszélő alszik. Hamarosan tiszta űrben leszünk.
- Valami új?
- Van. Megmutatom.
A bábos babrálni kezdett a szkópképernyő konzolján. Nyilván valahol tanult kzin szimbológiát.
A szkópernyőn látható kép olyan volt, mintha a Földet ábrázolta volna nagy magasságból. Hegyek, tavak, völgyek, hatalmas puszta területek - talán sivatagok.
- Sivatagok?
- Úgy tűnik, Louis. Beszélő megnézte a hőmérsékletet és a nedvességet. Egyre biztosabb, hogy a Gyűrűvilág visszatért a vadság állapotába, legalábbis részben. Mi másért lennének sivatagok?
- Találtunk egy másik mély sós óceánt a gyűrű átellenes oldalán. A színkép megerősítette, hogy sós. A tervezők nyilván szükségesnek találták, hogy kiegyensúlyozzanak egy ilyen hatalmas víztömeget.
Louis beleharapott a szendvicsébe.
- Jó volt a javaslatod - jegyezte meg Nessus. - Talán te vagy köztünk a legügyesebb diplomata, hiába van Beszélőnek is meg nekem is szakirányú kiképzésünk. Miután ráfordítottuk a szkópot az árnyékokra, Beszélő mindjárt hajlandó volt közelebb menni.
- Ó! És miért?
- Találtunk valami furcsaságot. Az árny-négyszögek az orbitális sebességet meghaladó gyorsasággal mozognak. Louis szájában megállt a falat.
- Ez persze nem lehetetlenség - tette hozzá a bábos. - Az árny-négyszögeknek talán van megfelelő stabil elliptikus pályájuk. Nem kell állandó távolságot tartaniuk a naptól.
Louis nagyot nyelt, hogy beszélni tudjon. - Ez őrület. Akkor változik a napok hossza!
Teela szólt közbe: - Arra gondoltunk, hogy talán a nyár és a tél elválasztására szolgál, hogy először hosszabbra, aztán rövidebbre vegye az éjszakákat. De ennek sincs értelme.
- Nincs. Az árnyak alig egy hónap alatt teszik meg a körüket. Kinek kell háromhetes év?
- Jól látod a problémát - mondta Nessus. - Ez az abnormalitás túl kicsiny volt ahhoz, hogy a saját rendszerünkből felderítsük. Mi okozza? A gravitáció emelkedik rendellenesen a nap közelében, ezért kell a nagyobb orbitális sebesség? Mindenesetre a dolog megéri a közelebbi vizsgálódást.
Az idő múlását jól jelezte a nap előtt elhaladó árny-négyszög éles fekete széle.
A kzin előjött a szobájából, csevegett egy kicsit az emberekkel a hallban, aztán felváltotta Nessust a pilótafülkében. Hamarosan azonban kijött. Semmilyen zaj nem jelzett bajt, de Louis hirtelen meglátta, hogy a bábos kifelé hátrál a kzin gyilkos tekintete elől. Beszélő kész volt ölni.
- Oké - mondta Louis rezignáltan. - Mi a baj?
- Ez a levélfaló - kezdte a kzin, és nagy nehezen leküzdötte a dühét. Amikor kissé lecsillapodott, újra kezdte: - Skizofrén vezetőnk minimum-üzemanyag pályára állított minket azóta, hogy elmentem aludni. Ebben a tempóban négy hónapig tartana, amíg elérnénk az árnyak övezetét - Ezzel Beszélő átkozódni kezdett a Hősi Nyelven.
- Te magad állítottál minket arra a pályára - mondta szelíden a bábos.
A kzin hangja megemelkedett: - Az volt a szándékom, hogy lassan távolodjak a Gyűrűvilágtól, hogy hosszan lássuk a belső felületet. Azután közvetlenül gyorsíthattunk volna az árnyak felé, és órák alatt értünk volna oda, nem hónapok alatt!
- Nem kell ordítani, Beszélő. Ha gyorsítani kezdtünk volna a négyszögek felé, előrevetített pályánk keresztezte volna a Gyűrűvilágot: Ezt pedig szeretném elkerülni.
- Becélozhatná a napot - mondta Teela. Mindnyájan feléje fordultak.
- Ha a gyűrűvilágiak félnek, hogy nekik megyünk - magyarázta Teela türelmesen - akkor nyilván előrevetítik a pályánkat. Ha a nap felé tartunk, akkor nem vagyunk veszélyesek. Értitek?
- Ez menne - mondta Beszélő.
A bábos megremegett. - Te vagy a pilóta. Csinálj, amit akarsz, de ne feledd…
- Nem óhajtok átrepülni a napon. Idejében el fogok fordulni az árny-négyszögek felé - Ezzel a kzin visszadobogott a pilótafülkébe. Márpedig egy kzinnek nem könnyű dobogni.
A hajó a gyűrűvel párhuzamos irányba fordult. Nem nagyon lehetett érezni, hogy bármi is történne; a kzin a parancs szerint csak lökhajtást használt. Megszüntette a hajó orbitális sebességét, így hullani kezdtek a nap felé; aztán befordította a hajó orrát, és növelte a sebességet.
A Gyűrűvilág széles kék vonal volt világító fehér felhőfodrokkal. Most már láthatóan húzódott hátra. Beszélő sietett. Louis két pohár mochát hozatott, és az egyiket Teelának adta.
Meg tudta érteni a kzin dühét. A Gyűrűvilág megrémítette. Meg volt győződve róla, hogy le kell szállnia… és sietett minél előbb túl lenni rajta, mielőtt elveszti a fejét.
Aztán Beszélő kiment a hallba. - Tizennégy órán belül elérjük az árny-négyszög sávot. Nessus, minket, a Patriarkia harcosait gyerekkorunk óta türelemre tanítanak, de nektek levélfalóknak olyan türelmetek van, mint egy hullának.
- Mozgunk - állt fel félig Louis. A hajó orra elfordult a naptól.
Nessus felsikoltott, és átszökkent a hall másik végébe. A levegőben volt, amikor a Hazug felvillant, mint egy villanykörte belseje.
A hajó meglódult… Szakadás.
…meglódult a kabingravitáció ellenére. Louis elkapta a széke támláját; Teela hihetetlen pontossággal zuhant a saját védágyába; a bábos összegömbölyödve csapódott a falba. Mindez egyetlen ibolyaszín villanással történt. A sötétség csak egy pillanatig tartott, hogy aztán egy UV-cső izzó fénye lépjen a helyére.
Kívülről jött, a hajótest burkán túlról.
Beszélő nyilván befejezte a Hazug becélzását, és átadta a vezérlést a robotpilótának. Aztán a robotpilóta nyilván felülbírálta Beszélő pályatervét, úgy döntött, hogy a nap veszélyesen nagy meteorit, és kezdte kikerülni.
A kabingravitáció visszatért. Louis felkaparta magát a földről. Sértetlen volt. Szemlátomást Teela is. A lány a fal mellett állt, és előrenézett az ibolyaszín fényben.
- A fél műszerfal lehalt - jelentette be Beszélő.
- Meg a műszerek fele is - mondta Teela. 
- Eltűnt a szárny. 
- Tessék?
- Eltűnt a szárny.
És valóban. Mindennel együtt, ami rajta volt: lökhajtókkal, fúziós telepekkel, kommunikációs berendezésekkel, tárlókkal, leszálló-alkalmatosságokkal együtt. A hajótest teljesen csupasz lett. A Hazugból az maradt meg csak, amit az Általános Termék-test megóvott.
- Ránk lőttek - mondta Beszélő. - És még mindig lőnek ránk, valószínűleg röntgenlézerekkel. Hadiállapotban vagyunk. Következésképpen átveszem a parancsnokságot.
Nessus nem ellenkezett. Még mindig össze volt gömbölyödve. Louis letérdelt melléje, és megsimogatta.
- Finagle a tanúm, nem vagyok jártas az idegen-orvoslásban. Nem látom, hogy megsérült-e.
- Csak megijedt. Próbál a saját hasába bújni. Szíjazzátok le, és hagyjátok ott.
Louis nem lepődött meg azon, hogy engedelmeskedik, Nagyon megrázták a történtek. Egy pillanattal ezelőtt ez még űrhajó volt. Most már csak egy üvegtű, ami a nap felé zuhan.
Bevonszolták a bábost a saját védágyába, és a biztonsági hálóval lekötözték.
- Ez itt nem egy békés kultúra - mondta a kzin. - A röntgenlézer mindenhol fegyver. Ha nem lenne ez az átjárhatatlan hajótest, már meghaltunk volna.
- A Slaver-sztázismező is bekapcsolódhatott. Nem lehet tudni, meddig voltunk sztázisban - szólt Louis.
- Néhány másodpercig - felelte Teela. - Az a lila fény a szárnyunk fémgőze lehet.
-Amit felgerjesztett a lézer. Igaz. Azt hiszem, kezd oszlani - És valóban, a ragyogás máris gyengébb volt.
- Kár, hogy az automatikánk olyan egysíkúan defenzív. A bábosoknak fogalmuk sincs a támadófegyverekről! - mondta Beszélő. - Még a fúziós motorjaink is a szárnyon voltak. És az ellenség tovább tüzel! De majd megtanulják, mikor támadjanak meg legközelebb egy kzint!
- Le akarod vadászni őket? 
- Persze.
- Mivel? - robbant ki Louis. - Tudod, mink maradt? Egy hiperhajtóművünk meg egy létfenntartó-rendszerünk. Még egy pár fordulórakétánk sincs. Nagyzási hóbortban szenvedsz, ha azt hiszed, hogy egy ilyen hajóval harcolhatunk!
- Ezt higgye az ellenség! Mert nem tudják azt… 
- Miféle ellenség?
-… hogy ha kihívnak egy kzint…
- Automatika, te tökfej! Egy élő ellenség már akkor lőni kezdett volna, amikor egyáltalán a közelébe jöttünk!
- Magam is csodálkoztam ezen a szokatlan stratégián.
- Automatika! Röntgen-lézerek a behulló meteorok ellen. Úgy vannak programozva, hogy lelőjenek mindent, ami nekimehet a gyűrűnek. Abban a pillanatban, ahogy a zuhanásunk előrevetített vonala keresztezte a gyűrűt, puff! Lézerek.
- Ez… lehetséges - A kzin kezdte rácsukni a fedeleket a vezérlőpult használhatatlan műszereire. - De remélem, tévedsz.
- Biztos. Jó lenne, ha lehetne valakit hibáztatni, mi?
- Az segítene, ha a pályánk nem keresztezné a gyűrűt - A kzin a fél pultot lecsukta. - A sebességünk nagy. Kivisz a rendszerből, túl a helyi diszkontinuitáson, oda, ahol már használhatjuk a hiperhajtást, hogy visszatérjünk a bábos flottához. De először el kell térnünk a gyűrű irányából.
Louis nem gondolkodott ennyire előre. - Sietni kell, mi? - mondta keserűen.
- Legalább a napnak ne menjünk neki. Az automatika nem lőtt volna, amíg a pályánk a nap körül haladt volna. - A lézerek még mindig mennek - jelentette Teela. – Látok csillagokat az izzáson túl, de még nem maradt abba. Ez azt jelenti, hogy még mindig a gyűrű felszíne felé tartunk, nem? - De, ha a lézerek automaták.
- Ha nekimegyünk a gyűrűnek, meghalunk?
- Kérdezd meg Nessust. Ők építették a hajót. Nézd meg, hogy ki lehet-e hajtogatni.
A kzin undorral szívott egyet a fogán. Már majdnem az egész pultot lecsukta. Csak szánalmasan kevés fény jelezte a hajó még élő részeit.
Teela Brown a bábos fölé hajolt, aki még mindig összegömbölyödve kuporgott hálója alatt. Louis jóslata ellenére a lányon nyoma sem volt pániknak a támadás kezdete óta. Most vakargatni kezdte a bábos nyakát, ahogy Louistól látta.
- Ostoba, gyáva alak vagy! - szidta a rémült bábost. Mutasd már a fejed! Nézz rám! Kimaradsz minden buliból!
Tizenkét órával később Nessus gyakorlatilag még mindig katatóniában volt.
- Ha próbálom kiédesgetni, csak még jobban összehúzódik! - Teela a sírás határán volt. Visszavonultak a szobájukba ebédelni, de Teela egy falatot sem bírt lenyelni. Rosszul csinálom, Louis. Tudom.
-Állandóan az izgalmat hangsúlyozod. Nessus pedig nem kedveli az izgalmat - vélte Louis. - Hagyd békén. Nem árt sem magának, sem nekünk. Ha szükség lesz rá, majd kibontja magát, már csak azért is, hogy védje magát. Addig hadd bújjon a saját hasába.
Teela félig-meddig botorkálva járkált; még mindig nem alkalmazkodott teljesen az eltérő gravitációhoz. Mondani akart valamit, de aztán meggondolta magát, majd megint mást gondolt, és kibökte: - Te félsz?
- Igen.
- Gondoltam - bólintott Teela, és járkált tovább. Aztán megkérdezte: - És Beszélő miért nem fél?
A kzin ugyanis megállás nélkül ténykedett a támadás óta: katalogizálta a fegyvereket, primitív számításokat készített a pályájuk becslésére, és időnként velős, józan parancsokat osztogatott azonnali engedelmességet követelő modorban.
- Szerintem ő is fél. Nem emlékszel, milyen volt, amikor meglátta a bábos-világokat? Meg van ijedve, de nem hagyhatja, hogy Nessus lássa rajta.
A lány megrázta a fejét. - Nem értem. Egyszerűen nem! Miért fel mindenki rajtam kívül?
Szeretet és szánalom mart Louis bensőjébe valami olyan régi, olyan félig elfeledett fájdalommal, hogy szinte már újnak érzett. Én új vagyok itt, és mindenki tud mindent, csak én nem! - Nessusnak félig igaza volt - próbált magyarázkodni. - Ugye téged még sosem ért baj? Túl szerencsés vagy hozzá. Mi attól félünk, hogy bajunk eshet, de te ezt nem érted, mert veled még sosem történt ilyen.
- Ez őrület. Ugyan még sosem törtem el semmimet, vagy ilyesmi, de hát ez nem valami pszi-képesség!
- Nem. A szerencse nem pszi. A szerencse statisztika, te pedig egy matematikai véletlen vagy. Az ismert űr negyvenhárommilliárd emberi lénye között meglepő lett volna, ha Nessus nem talál hozzád hasonlót. Nem érted, mit tett?
Fogott egy csapat embert, akik a Szülésjogi Lottó nyerteseinek leszármazottai voltak. Azt mondja, hogy ezerszám voltak ilyenek, de jó esély van arra, hogy ha köztük nem találta volna meg, amit keresett, akkor a lottónyertesek egy-két nemzedéknyi leszármazottai közt is keresgélni kezdett volna. Ez már több tízmillió…
- De hát mit keresett?
- Téged. Fogta ezt a több ezer embert, és elkezdte kizárni a pecheseket. Ez a fickó tizenhárom évesen eltörte az ujját. Annak a lánynak személyiség-problémái vannak. Amannak pattanásai. Ez a fickó alulmarad a verekedésekben. Amaz győzött ugyan, de a rákövetkező bírósági ügyet nem nyerte meg. Ez a fickó modellrakétákkal játszott, és leégett a kisujja körme. Az a lány állandóan veszt a ruletten… Érted? Te vagy az a lány, aki mindig nyert. Akinél a kenyér sosem a vajas felére esik.
Teela elgondolkodni látszott. - Ez valószínűség dolga. De hát Louis, én sem nyertem mindig a ruletten.
- De sosem vesztettél annyit, hogy bántson. - Nnnem.
- És ez kellett Nessusnak.
- Szóval azt mondod, hogy én afféle csodabogár vagyok. 
- Nigára, nem! Épp azt mondom, hogy nem vagy az. Nessus zárogatta ki a szerencsétlen jelölteket, és maradtál te. Azt hiszi, hogy ráakadt valami alapelvre. Pedig csak a haranggörbe egyik végét találta meg.
A valószínűség elve szerint létezned kellett. És ugyanezen elv szerint, ha most feldobnál egy érmét, akkor az esélyed ugyanakkora, mint nekem: ötven-ötven százalék, mert a szerencsének nincs emlékezőképessége.
Teela egy székbe rogyott. - Hát, jó kis szerencse amulettnek bizonyultam. Szegény Nessus. Csalódott bennem.
- Úgy kell neki.
A lány szája széle felfelé húzódott. - Ellenőrizhetjük. 
- Mit?
- Kérj egy darab pirítóst, és kezdd el feldobálni.
Az árny-négyszög feketébb volt a feketénél, a drágán beszerzett, középiskolai feketetest-kísérletekhez használt feketénél. Az egyik sarka éles szöget vetett a Gyűrűvilág megtört kék csíkjára. Ennek a jelzőszögnek az alapján a szem és az elme el tudta képzelni a többit, a keskeny, téglalap alakú űr-feketeséget, ami gyanúsan csillagtalan. Máris jókora darabot metszett ki az égből, és egyre nőtt.
Louis dudorlencsés szemüveget viselt, olyan anyagból, ami fekete foltokat fejlesztett magában túl a sok függőlegesen beeső fény hatására. A hajótest polarizációja már nem volt elég. Beszélő, aki a pilótafülkében felügyelte a maradék műszereket, szintén ilyet viselt. Találtak két különálló, külön zsinórra fűzött lencsét is; ezeket ráerőltették Nessusra.
A szemüveg mögül a tizenkétmillió mérföldnyi távolságra lévő nap homályos lángkarima volt egy széles, tömör korong szelén. Minden felforrósodott. A levegődúsító telep szinte sistergett.
Teela kinyitotta a kabinja ajtaját, és gyorsan be is csapta, aztán szemüveggel felszerelkezve nézett ki ismét. Odament Louis mellé a hall asztalához.
Az árny-négyszög maga volt a hatalmas semmi. Olyan, mintha nedves szivacsot húztak volna végig a fekete táblán, letörölve a csillagok fehér krétafoltjait.
A légtelep sivítása közepette lehetetlen volt beszélgetni. Hogyan semlegesítheti a meleget ott kint, a nap felszínének poklánál? Sehogy, vélte Louis. Nyilván tárolja a hőt. Valahol a légcserélő áramkörben kell lennie egy nova forróságú pontnak, ami pillanatról pillanatra jobban izzik. Egy dologgal több, ami miatt aggódni lehet.
A fekete téglalap tovább nőtt.
A mérete miatt tűnt úgy, mintha olyan lassan közeledne. Az árny-négyszög olyan széles volt, mint a nap, és sokkal hosszabb: két és fél millió mérföld hosszú. Egyik percről a másikra kezdett hatalmasnak látszani. A szélei a nap elé kúsztak, és sötét lett.
Az árny-négyszög betakarta a fél univerzumot. A szélei határozatlanok voltak, fekete a feketén; borzasztó látvány. A hajó egyik része fehéren izzott a kabinok mögött. A légtelep sugározta ki magából a hőt, amíg lehetett. Louis vállat vont, és tovább nézte a téglalapot.
A levegő sivítása abbamaradt. Csengett utána a fülük. - Hát - mondta Teela bizonytalanul.
Beszélő kijött a pilótafülkéből. - Kár, hogy a szkópképernyő már nem kapcsolódik semmihez odakint. Annyi kérdésre választ kaphattunk volna.
- Például mire? - kérdezte Louis.
- Miért mozognak a négyszögek gyorsabban az orbitális sebességnél? Valóban energia-generátorok? Mi tartja őket szemben a nappal?" Minden kérdésre tudni lehetne a választ, ha lenne működő szkópunk.
- Nekimegyünk a napnak?
- Dehogy. Már mondtam neked, Louis. Egy fél óráig a négyszög mögött leszünk. Aztán egy órával később áthaladunk a következő négyszög meg a nap között. Ha a kabin túlságosan felforrósodik, még mindig bevethetjük a sztázismezőt.
A csengő csend összehúzódott. A téglalap jellegtelen, határtalan fekete mezővé vált. Az emberi szem semmilyen információt nem tudott kiolvasni ebből a színtiszta feketeségből.
Aztán előbukkant a nap. A kabint megint betöltötte a légtelep sivítása.
Louis addig kutatott az égen, amíg meg nem látta a másik árnyat. Figyelte, hogyan közeledik, amikor a villám becsapott.
Olyan volt, mint a villám. Úgy jött, mint a villám, figyelmeztetés nélkül. Egy szörnyű lilásfehér villanás. A hajó meglódult…
Szakadás.
…meglódult. és a fény kihunyt. Louis benyúlt a szemüvege alá, és megdörgölte káprázó szemeit.
- Mi volt ez? - visította Teela.
Louis látása lassan kitisztult. Látta, hogy Nessus kidugta az egyik szemüveges fejét; hogy Beszélő az egyik szekrénynél babrál; hogy Teela őrá mered. Nem, nem is rá, hanem valamire a háta mögött. Louis megfordult.
A nap fekete korong volt, kisebb, mint az előbb, sárgásfehér lángkoronával. Jelentősen összezsugorodott a sztázis pillanata alatt. Ez a "pillanat" órákig is tarthatott. A légtelep sivítása idegesítő vinnyogássá halkult.
Valami más égett ott kint.
Fekete, hurkos szál volt, nagyon vékony, kékesfehér kővonalú. Nem látszott, hegy lenne végpontja. Az egyik vége beleveszett a napot eltakaró fekete foltba, a másik olyannyira elvékonyodott a hajó előtt, hogy már nem is lehetett követni.
A szál úgy tekergett, mint egy sebesült giliszta.
- Úgy látszik, nekimentünk valaminek - mondta Nessus nyugodtan. Mintha eddig nem is lett volna összegömbölyödve. - Beszélő, ki kell menned megnézni. Kérlek, vedd fel a szkafandered.
- Hadiállapot áll fenn - felelte a kzin. - Én vagyok a parancsnok.
- Remek. És most mit akarsz csinálni?
A kzinben volt annyi érzés, hogy csendben maradjon. Már majdnem teljesen felrángatta magára a többszörös ballont meg a háticsomagot, azaz a szkafanderét. Szemlátomást magától is ki akart menni.
Az egyik repciklin ment, egy súlyzó alakú, lökhajtásos járművel, amelynek a keskenyedő végében egy karosszék volt.
Látták, hogyan manőverezik a tekeregő fekete szál mentém. A szál jelentősen lehűlt, mert a szemüveg által keltett feketeség pereme kékesfehérből narancsfehérré halványult. Látták, ahogy Beszélő sötét tömege elhagyja a repciklit, és mozogni kezd a forró, tekergő drót körül.
Hallották a légzését. Egyszer vicsorgó hang hallatszott. De Beszélő egyszer sem mondott semmit a mikrofonba. Teljes fél óráig volt kint, míg a forró dolog szinte észrevehetetlenné nem hűlt.
Aztán visszatért a Hazugra. Mikor belépett a hallba, övé volt a többiek teljes és osztatlan figyelme.
- Nem volt vastagabb egy szál drótnál - mondta a Kzin. Látjátok, mi történt a fogómmal.
Felemelte a szerszámot, hogy lássák. A fogóból tiszta, tükörsima vágási felülettel hiányzott egy darab.
- Amikor már olyan közel voltam, hogy láttam, milyen vékony, nekimentem a fogóval. A szál könnyedén átvágott rajta. Alig éreztem valami rándulást.
- Mintha egy változókard csinálta volna - mondta Louis. - De a változó-kard Slaver-sztázismezőbe zárt fém. Ez a… szál pedig állandó mozgásban volt, mint láthattátok.
- Akkor hát ez valami új - Valami, ami úgy vág, mint egy változó-kard. Könnyű, vékony, erős, meghaladja az emberi képességeket. Valami, ami szilárd marad ott, ahol egy természetes tárgy plazmává olvadna. - Valami egészen új. De mit keresett előttünk?
- Gondolkozz csak. Árny-négyszögek között haladtunk át, amikor nekimentünk valami azonosítatlan dolognak. Aztán találtunk valami végtelenül hosszú szálat, egy csillag belsejének megfelelő hőmérsékleten. Nyilvánvalóan nekimentünk a szálnak. Az felfogta az ütközés hőjét. Felteszem, hogy a négyszögek között volt kifeszítve.
- Lehet. De miért?
- Csak spekulálhatunk. Gondolkozz! - mondta Beszélő. A gyűrűvilágiak a négyszögek segítségével csinálnak nappalt és éjszakát. Emiatt a négyszögeknek el kell takarniuk a napfényt. Ha oldalvást lennének, az nem lenne jó.
- A gyűrűvilági mérnökök ezekkel a szálakkal kötötték össze az árny-négyszögeket. A láncolatot az orbitális sebességnél nagyobb sebességgel pörgették meg, hogy megfeszüljenek a szálak. Ha a szálak feszesek, a négyszögek szembefordulnak a nappal.
Ez különös képet vázolt eléjük. Húsz árny-négyszög körtánca, amelyek széleit milliónyi mérföld hosszú szálak köti össze… - Szükségünk van arra a szálra - mondta Louis. Határtalan lehetőségeink nyílnának vele.
- Sehogy sem tudtam a fedélzetre hozni. De még csak levágni sem tudtam belőle.
A bábos közbeszólt: - Megváltozhatott a pályánk az ütközés következtében. Nem lehet valahogy megnézni, hogy még mindig a Gyűrűvilág felé tartunk-e?
Senkinek sem jutott eszébe semmi.
- Talán elkerüljük a gyűrűt, de az ütközés túl sokat elvehetett a lendületünkből. Lehet, hogy örökös elliptikus pályára kerültünk - siránkozott a bábos. - Teela, cserbenhagyott minket a szerencséd.
A lány vállat vont. - Én sose mondtam, hogy szerencsét hozok.
- A Leghátsó volt az, aki tévesen így tájékoztatott. Ha most itt lenne, lenne hozzá egy-két szavam.
Az aznap esti étkezésből szertartás lett. A Hazug legénysége a hallban költötte el az utolsó vacsorát. Teela Brown bántóan gyönyörű volt az asztal végén libbenő fekete-mandarinszín köpenyében, ami talán harminc grammot, ha nyomott.
A válla fölött lassan növekedett a Gyűrűvilág. Teela néha hátrafordult, hogy megnézze. Mindnyájan nézték. De míg Louis az idegenek érzéseit találgatta, Teelában csak mohóságot látott. Éppúgy érezte, ahogy Louis is, hogy nem fognak elmenni a Gyűrűvilág mellett.
Louis aznap éjjel olyan hévvel szeretkezett, ami először meglepte, aztán megörvendeztette Teelát. - Szóval ilyen vagy, ha félsz! Ezt jól megjegyzem.
Louis nem bírt visszamosolyogni. - Mindig azt gondolom, hogy ez lesz az utolsó. - Mindenkivel, tette hozzá magában némán.
- Ó, Louis. Hisz Általános termék-hajóban vagyunk! 
- És ha a sztázismező nem kapcsolódik be? A hajótest túléli, de mi szétolvadunk.
- Finaglé szerelmére, ne aggodalmaskodj már! - Teela végighúzta az ujjait Louis hátán. Louis magához húzta, úgy, hogy a lány ne láthassa az arcát…
Mikor Teela már mélyen aludt, gyönyörű álomként lebegve az alvólapok közt, Louis otthagyta. Kimerülten, kielégülten merült bele egy kád forró vízbe, egy pohár hideg Bourbonnal.
Voltak olyan örömök, amelyekbe még egyszer utoljára bele kellett kóstolnia.
Babakék alap fehér csíkokkal, végtelen tengerészkék; a Gyűrűvilág így nyújtózott az égen. Először csak a felhők látszottak részletesebben: viharok, párhuzamos áramlatok, kócos puffok. Minden nagyon kicsi. Aztán nőni kezd. Tengerek körvonalai bukkannak elő… a Gyűrűvilágnak szinte a fele víz…
Nessus az ágyában volt, lekötözve, védekezően összegömbölyödve. Beszélő, Teela és Louis Wu is lerögzített állapotban figyelt.
- Én a helyedben nézném - mondta Louis a bábosnak. A topográfia később érdekes lehet.
Nessus engedelmeskedett: az egyik lapos pitonfej előbukkant, hogy szemügyre vegye a tájat.
Óceánok, folyók hajlott villái, hegyláncok.
Életnek semmi nyoma. Ezer mérföldnél magasabbról nem lehet látni a civilizáció jeleit. A Gyűrűvilág elsuhant alattuk, elrántva előlük a részleteket. De a részletek úgysem számítottak. Ismeretlen, nem látott területre fognak leérkezni.
A hajó becsült valós sebessége: kétszáz mérföld per szekundum. Ezzel könnyen kijuthattak volna a rendszerből, ha nem lett volna ott az útban a Gyűrűvilág.
A felszín eléjük és köréjük magasodott, 770 mérföld per másodperccel. Rézsút szalamandra-alakú tenger közeledett, nőtt, alájuk került, aztán elsuhant. Aztán a táj ibolyaszínnel felvillant…
Szakadás.

Tizedik fejezet

A gyűrűaljzat

Pillanatnyi kékesfehér villanykörte-pislanás. Száznyi mérföld légkör csapta orrba a hajót, egy pillanat alatt csillagforróságú plazmakúpba préselődve. Louis pislogott.
Louis pislogott, és már lent is voltak.
Teela csalódott hangja hallatszott: - Niga! Lemaradtunk az egészről!
Aztán a bábos válasza: - Titáni események tanújának lenni mindig veszedelmes, általában fájdalmas, és sokszor végzetes. Köszönd a Slaver-sztázismezőnek, meg a megbízhatatlan szerencsédnek.
Louis mindezt hallotta, de nem törődött vele. Hihetetlenül szédült. A szeme próbált beállni egy állandó szintre… A hirtelen átmenet szörnyű zuhanásból a stabil talajba önmagában is elég szédítő lett volna, de a dolgot még súlyosbította a Hazug helyzete. A hajó harmincöt fok híján teljesen fejjel lefelé állt. Mivel a kabingravitáció tökéletesen működött, Louis úgy látta a tájat, mint egy félrebillentett kalapot.
Az ég a mérsékeltövi Föld déli ege volt. A táj zavarba ejtő volt: fényesen sima és áttetsző, távoli vörösesbarna gerincekkel. Ahhoz ki kellett volna menni, hogy valaki rendesen megnézze.
Louis kioldotta a védőhálóját, és felkelt.
Az egyensúlya bizonytalannak tűnt; a szeme és a belsőfüle ugyanis nem értett egyet a Lent fogalmában. Lassan. Nyugodtan. Nem sietünk. A veszély elmúlt.
Megfordult, és Teelát pillantotta meg a zsilipben. A lányon nem volt szkafander. A belső ajtó éppen kezdett becsukódni.
- Teela, te ostoba nőszemély, gyere ki onnan! - kurjantotta Louis.
De már késő volt. Teela nem hallhatta a hermetikusan záró fal mögött. Louis a zsiliphez ugrott.
A hajó szárnyán lévő levegőelemző készülékek elporlottak a többi külső érzékelővel egyetemben. Louisnak szkafanderben kellett volna kimennie, és a mellkasi szenzorokkal megállapítania, hogy a Gyűrűvilág levegője biztonságosan belélegezhető-e.
Hacsak Teela össze nem esik és meg nem hal, mielőtt ő kijutna. Akkor vizsgálódni sem kell.
A külső ajtó nyílni kezdett.
A belső gravitáció automatikusan kikapcsolódott a zsilip belsejében. Teela Brown fejjel lefelé zuhant ki a nyitott ajtón. Kétségbeesetten kapott az ajtófogantyú után, és annyi időre sikerült is megfognia, hogy módosítsa az esése szögét. A feje helyett a fenekére érkezett.
Louis belekászálódott a szkafanderébe, összehúzta a cipzárt, felvette a sisakot és lezárta a csatokat. Kint és fönt Teela már felállt, és az esés helyét dörzsölgette magán. Továbbra is lélegzett, hála Finagle-nek az ő türelméért.
Louis belépett a zsilipbe. Semmi értelme ellenőrizni a szkafander levegőjét. Úgyis csak addig lesz benne, amíg a műszerei meg nem mondják, hogy be lehet-e lélegezni a kinti levegőt.
Még időben eszébe jutott a hajó furcsa állása ahhoz, hogy elkapja az ajtó fogantyúját, lógjon egy darabig, és csak aztán essen le.
A lába kiszaladt alóla, alighogy földet ért. Jó alaposan beverte a gluteus maximusát.
A hajó alatti lapos, szürkés, áttetsző anyag szörnyen csúszós volt. Louis egyszer megpróbált felállni, aztán feladta. Ülve vette szemügyre a műszerek kijelzéseit.
A sisakja egyszer csak megszólalt Beszélő hangján: Louis!
- Na!
- Belélegezhető a levegő?
- Ja. Bár kicsit ritka. Kábé olyan, mint a Földön egy mérföldes tengerszint feletti magasságban.
- Kimenjünk?
- Persze, de vigyetek be egy kötelet a zsilipbe, és kössétek oda valamihez. Vigyázzatok, ha lejöttök. A felszínnek szinte egyáltalán nincs tapadási súrlódása.
Teelának semmi gondja nem volt a síkos felszínnel. Keresztbetett karral állt, és várta, hogy Louis abbahagyja végre a hülyéskedést, és levesse a sisakot.
Louis meg is tette. - Valamit mondanom kell neked kezdte, és gorombán beszélni kezdett.
Mesélt az atmoszféra színképelemzéses megállapításának bizonytalanságáról két fényév távolságról. Beszélt az alattomos mérgekről, a fémes összetevőkről, a különös porokról, szerves hulladékokról és katalizátorokról, amelyek megmérgezhetik az amúgy belélegezhető levegőt, és amelyeket csak tényleges levegőmintából lehet kimutatni. Bűnös gondatlanságról beszélt, és vétkes ostobaságról, valamint az önkéntes kísérleti nyúl-szerep vállalásának kevéssé bölcs voltáról. Mindezt azelőtt mondta el, hogy az idegenek előjöttek volna a zsilipből.
Beszélő lemászott, a talpára érkezett, aztán macska-óvatossággal, táncos-egyensúlyozással tett néhány lépést. Nessus hol az egyik, hol a másik fogsorával kapaszkodott a kötélbe, úgy kúszott le. Három lábra érkezett.
Ha észrevették is, hogy Teela feldúlt, nem mutatták. Megálltak a hajó megdőlt teste alatt, és körülnéztek.
Egy hatalmas, sekély szurdokban voltak. A talaj áttetsző szürke volt, és tökéletesen sima, mint egy roppant üveg asztallap. A szélein, százlábnyira a hajótól, szelíd lávalejtők emelkedtek. Louis mintha fodrozódni és folyni látta volna a lávát. Tatám még forró a landolás hőjétől, gondolta.
Az alacsony lávafalak tökéletesen egyenesen nyúltak el a hajó mögött, egyre messzebbre, amíg el nem tűntek egy láthatatlan pontban.
Louis megpróbált fölállni. Négyük közül egyedül neki volt gondja az egyensúlyozással. Nagy nehezen felállt, aztán úgy is maradt. Nem tudott mozogni.
Beszélő elővette villanófény-lézerét, és a lába elé lőtt a földbe. Némán figyelték a zöld fénypontot. Nem hallatszott a gőzzé oszló szilárd anyag pattogása. Nem szállt fel füst vagy gőz a sugár becsapódási helyén. Mikor Beszélő elengedte a ravaszt, a fény azonnal megszűnt; a helye nem izzott, és semmilyen más formában nem látszott.
Beszélő kimondta az ítéletet: - A saját leszállásunkkal vájt árokban vagyunk. A gyűrű alapzata állíthatta meg az esésünket. Nessus, mit tudsz erről mondani?
- Valami új - felelte a bábos. - Úgy tűnik, nem tartja magában a hőt. De nem az Általános Termék hajótest egyik változata, és nem is a Slaver-sztázismezőé.
Végül is ő volt az egyetlen, aki hőszigetelt szkafandert viselt.
- Megyek - mondta Teela. Erőfeszítés nélkül odament Louishoz, és megtámasztotta a hónaljánál, úgy indultak együtt a lávalejtő felé.
A láva jobb lábtámasz volt, még ha kissé meredek is. Kösz - mondta Louis, és elindult felfelé. Látta, hogy Teela megy utána. Nem szólt semmit. Minél hamarabb megtanul körülnézni ugrás előtt, annál tovább marad életben.
Már jó pár lépést megtettek fölfelé, amikor Teela elkiáltotta magát, és táncikálni kezdett. Magasra rúgott, megfordult, és lerohant. Korcsolyázósiklással érte el az aljzatot. Ott csípőre tett kézzel csúszott tovább, dühösen, sértetten és zavartan.
Rosszabb is lehetett volna, mondta magának Louis. Le is csúszhatott volna, eleshetett volna, és megégethette volna a kezét - és Louisnak akkor is igaza lett volna. Mászott tovább, elnyomva magában a bűntudat dühös döféseit.
A lávapart körülbelül negyven láb magas volt. A tetején tiszta fehér homokban folytatódott.
Egy sivatagba zuhantak le. Louis körülnézett, de nyomát sem látta növény-zöldnek vagy víz-kéknek. Ez legalább szerencse. Szétégethettek volna egy várost is.
Vagy többet is egyszerre! Jó kis árkot húztak…
A mélyedés hosszú mérföldeken át húzódott a fehér homokban. A távolban, túl az árok végén egy másik kezdődött. A hajó megpattant, nem is egyszer. A vájat folytatódott, elvékonyodva, a semmibe tűnve… Louis követte a szemével, és azon kapta magát, hogy a végtelenbe néz.
A Gyűrűvilágnak nem volt horizontja. Nem volt olyan vonal, ahol a föld elvált volna az égtől. Az égbolt és a talaj inkább összeolvadni látszott egy olyan sávban, ahol kontinensnyi nagyságú objektumok is csak kicsiny pontnak tűntek volna, és ahol minden szín fokozatosan az ég kékjébe ment át. Ez a végtelen pont fogva tartotta Louis tekintetét. Tudatos erőfeszítéssel bírt még csak pislantani is.
Mint az Ígynézd-hegy üres párái, évtizedekkel ezelőtt, fényévszázadokra innen… mint az űr zavartalan mélységei, ahogy egy Belt-bányász látja egyszemélyes hajójából… a Gyűrűvilág láthatára rabul ejtette a szemet, mielőtt az ember tudatára ébredt volna a veszélynek.
Louis az árok felé fordult. - Lapos a világ! - kiáltotta. A többiek felnéztek rá.
- Elég szép vonalat húztunk lejövetelkor. Nem látok semmi élőt a környéken, tehát szerencsénk volt. Ahol becsapódtunk, szétfröccsent a föld. Látok egy csomó kicsi krátert, másodlagos meteoritot arra, amerről jöttünk.
Megfordult. - A másik irányban… - Elhallgatott.
- Louis!
- Ez a legnagyobb niga hegy, amit életemben láttam! 
- Louis!!
Túl halkan beszélt. - Egy hegy! - ordította. - Gyertek, nézzétek meg! A tervezők nyilván akartak egy túlságosan nagy hegyet is tenni a világra, ami semmire sem jó. Túl nagy ahhoz, hogy kávé, fa teremjen rajta, de még síelni is túl nagy: Elképesztő!
Mert valóban elképesztő volt. Egy durván kúp alakú hegy, teljesen magányosan, nem hegyláncban. Olyan volt, mint egy vulkán, egy ál-vulkán, hisz a Gyűrűvilág alatt nem volt magma. Az alja elveszett a ködükben. A felsőbb lejtői tisztán látszottak a nyilván egyre ritkább levegőben, a csúcsa pedig fényes: piszkos hó, mert ahhoz nem elég élénk, hogy tiszta hó legyen. Talán örök jég.
A csúcs élei kristályos tisztaságúak voltak. Lehet, hogy kinyúlik a légkörből? Egy ilyen méretű valódi hegy összerogyna a saját súlya alatt, ez a hegy azonban nyilván csak héja a gyűrű anyagának.
- Kezdem kedvelni az itteni tervezőket - mondta Louis Wu magának. Egy megrendelésre készült világon semmi logikus ok nincs arra, hogy egy ilyen hegy létezzen. Mégis minden világnak kell egy megmászhatatlan hegy.

A többiek a hajó alatt várták. A kérdéseik egyetlen mondatba sűrűsödtek: - Láttad jelét civilizációnak?
- Nem.
Elmondattak vele mindent, amit látott. Megállapították az irányokat. A forgásirány a leszállóárok mentén volt visszafelé. Az ellenforgásirány az ellenkező irányba, a hegy felé. A balfedélzet és a jobbfedélzet a forgásirányban álló ember bal és jobb keze felé volt.
- Láttad a peremfalat jobb- vagy balfedélzet felé? - Nem. Nem értem, miért. Ott kellene lennie.
- Kár - mondta Nessus.
- Lehetetlenség. - Onnan fentről több ezer mérföldre ellátni.
- Nem lehetetlenség. Kár.
Aztán: - Nem láttál valamit a sivatagon túl?
- Nem. Messze balfedélzetre láttam valami kékséget talán óceán lehetett. De lehet, hogy csak a messzeség csinálta.
- Épület nem volt? - Nem.
- Kondenzcsíkok az égen? Egyenes vonalak, amik utak lehetnek?
- Semmi.
- A civilizáció valami jele?
- Ha láttam volna, már mondtam volna. Ahogy így elnézem, mind a tíztrilliónyian átköltöztek egy hónappal ezelőtt egy igazi Dyson-gömbbe.
- Louis, kell találnunk civilizációt. - Tudom.
Ez kézenfekvő volt. Valahogy el kellett szabadulniuk a Gyűrűvilágról, és egyedül nem tudták beindítani a Hazugot. Barbárokkal nem sokra mennek; bármilyen sokan vannak is.
- Egy jó oldala van az egésznek - mondta Louis. - Az, hogy nem kell megjavítani a hajót. Ha le tudjuk juttatni a gyűrűről, akkor a gyűrű forgása kihajtja a csillag gravitációs kútjából. Kint pedig már használhatjuk a hiperhajtást.
- De először segítséget kell találnunk.
- Vagy kikényszerítenünk - mondta Beszélő.
- Mit álltok itt és jártatjátok a szátokat? - robbant ki Teela. Eddig csendben várakozott a kör közepén. - Ki kell jutnunk innen, nem? Miért nem szedjük ki a repcikliket a hajóból? Induljunk már! Beszélgetni utána is lehet!
- Nem szívesen hagynám itt a hajót - jelentette ki a bábos. - Ugyan már! Arra számítasz, hogy idejön a segítség? Érdeklődött valaki irántunk? Válaszoltak a rádióhívásokra? Louis azt mondja, hogy egy sivatag közepén vagyunk. Meddig akarunk itt ücsörögni?
Nem látja, hogy Nessusnak össze kell szednie a bátorságát. És egy csepp türelme sincs, gondolta Louis.
- Elmegyünk innen, hogyne mennénk - mondta a bábos. - Én csak hangot adtam az érzéseimnek. De el kell döntenünk, hová megyünk. Különben nem fogjuk tudni, mit vigyünk magunkkal, és mit hagyjunk itt.
- Induljunk a legközelebbi peremfal felé!
- Teelának igaza van - mondta Louis. - Ha van valahol civilizáció, akkor az a fal. Csak éppen nem tudjuk, merre van. Onnan fentről látnom kellett volna.
- Nem - szólt a bábos.
- De hát te nem voltál ott, a nigáját! A végtelenségig el lehet látni! Több ezer mérföldre, megszakítás nélkül. Várj csak egy pillanatot!
- A Gyűrűvilág majdnem egy millió ENSZ-mérföld szélességű.
- Éppen most jöttem rá én is - mondta Louis Wu. - A nagyságrend csapott be. Egyszerűen nem tudok felfogni ilyen hatalmas méreteket!
- Majd belejössz - nyugtatta meg a bábos.
- Nem tudom. Talán nem elég nagy az agyam, hogy befogadja. Mindig eszembe jut, hogy milyen keskeny volt a gyűrű a mélyűrből nézve. Mint egy kék szalag. Kék szalag - ismételte borzongva Louis.
Ha minden egyes peremfal ezer mérföld magas, akkor milyen messziről lehet egyáltalán megpillantani? Feltételezzük, hogy Louis Wu átlát ezernyi mérföld vastag porrétegen, vízgőz-rétegen és a levegőn. Ha ez a levegő negyven mérföldnél vákuumnak adná át a helyét…
Akkor a legközelebbi peremnek legalább huszonötezer mérföldre kell lennie.
Ha a Földön valaki ennyit repül, az visszatér a kiindulópontjára. A legközelebbi peremfal azonban még ennél is messzebb lehetett.
- Nem húzhatjuk a hajót ciklivel magunk után - mondta Beszélő. - Ha megtámadnak minket, úgyis el kéne hagynunk. Jobb lesz, ha itt hagyjuk, ahol megtaláljuk.
- Ki mondta, hogy húzzuk magunk után?
- Egy jó harcos mindenre gondol. Lehet, hogy a végén mégis ez lesz, ha nem találunk segítséget a peremen.
- Találunk - vélte Nessus.
- Valószínűleg igaza van - mondta Louis. - Az űrkikötők a peremen vannak. Ha az egész gyűrű visszasüllyedt a kőkorszakba, és a civilizáció most kezdene újra elterjedni, akkor az visszatérő lökhajókkal kezdődne. Ennek így kell lennie.
- Elég vad spekuláció - mondta Beszélő. - Meglehet.
- Mégis egyetértek veled. Még azt is hozzátehetném, hogy ha a gyűrű el is vesztette nagy titkait, még mindig találhatunk gépeket az űrkikötőben. Működő gépeket, megjavítható gépeket.
De melyik perem van közelebb?
- Teelának igaza van - mondta hirtelen Louis. - Fogjunk hozzá. Éjszaka messzebbre elláthatunk.
Órákig tartó kemény munka következett. Gépeket szedtek ki, szétválogatták őket, a nehéz tárgyakat kötélen eresztették le a zsilipből. A gravitáció hirtelen irányváltozása okozott ugyan problémákat, de a berendezések szerencsére nem voltak túl törékenyek.
Valamikor munka közben Louis elkapta kint Teelát, amikor az idegenek éppen bent voltak a hajóban. - Úgy nézel, mint akinek megmérgezték a kedvenc orchidea-lényét. Akarsz beszélni róla?
A lány megrázta a fejét, és kerülte Louis tekintetét. Louis látta, hogy a lány szája gyönyörűen megduzzadt. Teela azon ritka emberek közé tartozott, akiket a sírás nem csúfított el.
- Akkor beszélek én. Amikor kimentél a zsilipből szkafander nélkül, jól lehordtalak. Tizenöt perccel később pedig egy szál hajószandálban felmásztál egy megszilárdulófélben lévő lávalejtőn.
- Szóval azt akartad, hogy megégessem a lábamat!
- Valóban. Ne nézz már olyan meglepetten. Szükségünk van rád. Nem akarjuk, hogy meghalj. Szeretném, ha megtanulnál óvatosnak lenni. Ezelőtt sosem tanultad, ezért kénytelen vagy most. A fájós lábadra tovább fogsz emlékezni, mint az én prédikációimra.
- Még hogy szükségetek van rám! Ez nevetséges. Tudod jól, miért hozott el Nessus. Szerencse-kabalának, de csődöt mondtam.
- Nos, akkor szerencse-kabalaként ki vagy rúgva. Gyerünk, mosolyogj! Szükségünk van rád! Kellesz ahhoz, hogy én jókedvemben legyek, és ne erőszakoljam meg Nessust. Kellesz, hogy megcsináld a munka nehezét, amíg mi a napon heverészünk. Kellesz, hogy intelligens javaslatokat tegyél.
Teela magára erőltetett egy mosolyt, de a maszk széthullt, és ő sírva fakadt. Louis vállába fúrta a fejét, úgy zokogott, és körmeit Louis hátába mélyesztette.
Nem ez volt az első eset, hogy egy nő Louis Wu vállán sírt, de Teelának valószínűleg nyomósabb oka lehetett rá, mint a többieknek. Louis tartotta őt, a hátát simogatta félig önkéntelen masszírozó mozdulatokkal, és várt.
Teela a szkafander anyagába beszélt: - Honnan tudhattam volna, hogy a szikla megéget!
- Jussanak eszedbe a Finagle Törvények. Az univerzum perverzitása a maximum felé tart. Az univerzum ellenséges. - De fáj!
- A szikla ellened fordult. Megtámadott. Hallgass ide kérte Louis a lányt. - Meg kell tanulnod paranoiásan gondolkodni. Úgy, mint Nessus.
- De nem megy. Én nem tudom, hogyan gondolkodik. Egyáltalán nem értem őt - emelte fel könnyáztatta arcát. És téged sem értelek.
- Jó - mondta Louis Wu, és végigsimított a lány gerincén. - Hallgass ide. Azt hiszem, azt mondtam, hogy az univerzum az ellenségem. Szerinted őrült vagyok?
A lány dühös hevességgel bólogatott.
- Az univerzum ellenem van - mondta Louis Wu. - Az univerzum gyűlöl engem. Az univerzum nem gondoskodik egy kétszáz éves emberről.
- Mi alakít ki egy fajt? Az evolúció, nem? Az evolúció adta Beszélőnek a sötétben látását meg az egyensúlyérzékét. Az evolúció adta Nessusnak azt a reflexet, hogy hátat fordítson a veszélynek. Az evolúció kapcsolja ki az emberi szexet ötven-hatvan éves korban. Aztán az evolúció kiszáll.
- Mert az evolúció végzett minden olyan organizmussal, ami már túl idős ahhoz, hogy szaporodjon. Tudsz követni? - Persze. Te már túl öreg vagy a szaporodáshoz - felelte keserű gúnnyal Teela.
- Igen. Néhány száz évvel ezelőtt biomérnökök belenyúltak a parlagfű génjeibe, és létrehozták a serkfűszert. Ennek a közvetlen eredménye az, hogy én kétszáz éves vagyok, és még mindig egészséges. Nem pedig annak, hogy az univerzum szeret engem.
- Az univerzum gyűlöl engem - mondta Louis Wu. Rengetegszer próbált megölni. Bár megmutathatnám neked a forradásokat. És újra meg újra próbálkozik.
- Mert te már túl öreg vagy a szaporodáshoz.
- Finagle haragjára, te lány! Te nem tudsz vigyázni magadra! Ismeretlen területen vagyunk, nem ismerjük a szabályokat, és nem tudjuk, mi vár ránk. Ha forró láván akarsz járni, legközelebb már nem biztos, hogy megúszod égett lábbal. Légy mindig éber. Megértettél?
- Nem - felelte Teela. - Nem.
Később, miután Teela megmosta az arcát, kivitték a negyedik repciklit a zsilipbe. Az idegenek fél órára egyedül hagyták őket. Úgy gondolták, hogy inkább elkerülik a két embert, amikor azok szigorúan emberi problémákkal foglalkoznak? Meglehet.

A magas fekete lávafalak között a gyűrűaljzat anyagának végtelen sávja húzódott tükörsimán. Az előtérben hatalmas üveg katódcső hevert az oldalán. Az átlátszó henger oldala alatt mindenféle gépezetek, és kissé elveszettnek tűnő alakok voltak.
- Mi a helyzet a vízzel? - kérdezte Louis. - Nem láttam tavat. Magunkkal kell cipelni a vizet?
- Nem - Nessus kinyitotta a saját repciklije hátulját, és megmutatta a víztartályt meg a hűtő-kicsapatót, ami a levegőből tudta lepárolni a vizet.
A repciklik a kompakt tervezés csodái voltak. A személyre szabott nyergek kivételével teljesen egyformák voltak: két négylábnyi gömb összekötve a rúddal, amin a nyereg van. A hátsó rész fele raktér volt, és voltak szíjak a csomagok felerősítéséhez. Négy lapos láb - ami most, álló helyzetben ki volt nyújtva - húzódott vissza a gömbökbe a repülés alatt.
A bábos ciklijének fekvőnyerge volt, afféle hastámasz három vájattal a három lábnak. Nessus mozdulatlanul feküdt rajta a hasán, és a szájával irányította a járművet.
Louis és Teela ciklijein párnázott kontúrszékek voltak nyaktámasszal és testhelyzet-állító gombokkal. Ezek az ülések is a cikli súlyzó-formájának összekötőszakaszán voltak, és lábtámaszokkal is rendelkeztek. Beszélő nyerge sokkal nagyobb és szélesebb volt; nyaktámasz nélkül. A nyerge mindkét oldalán szerszámtartó alkalmatosságok voltak. Talán fegyvereknek?
- Mindent magunkkal kell vinnünk, ami elvileg fegyverként használható - mondta Beszélő, miközben nyugtalanul járkált a felhalmozott dolgok között.
- De hát nem hoztunk fegyvereket - felelte Nessus. - Mivel a lehető legbékésebbeknek akartunk tűnni, egyáltalán nem hoztunk fegyvereket.
- Akkor ezek mik? - Beszélő már össze is szedett egy halom könnyű tárgyat.
- Mind szerszám - mondta Nessus. - Ezek változtatható sugarú villanófény-lézerek. Éjszaka nagyon messzire el lehet látni velük, mert a végtelenségig vékonyítani lehet a sugárnyalábot a gyűrű elforgatásával. Persze nagyon kell vigyázni, hogy ne égessünk vele lyukat semmibe, mert a sugarat tökéletesen párhuzamossá és rendkívül erőssé lehet tenni.
- Ezek a párbajpisztolyok az egymás közti vitáink rendezésére szolgálnak. Tíz másodperces töltetet lőnek ki. Vigyázni kell a biztosítógombra, mert…
- Mert különben egyórás töltetet lő ki. Jinxi modell, nem? - Igen, Louis. Ez pedig egy módosított ásószerszám.
Talán ismered a Slaver-sztázisdobozban található ásószerszámot…
A Slaver-dezintegrátorra gondol, vélte Louis. A dezintegrátor valóban ásóeszköz. Ahová a sugara esik, ott az elektron töltése időlegesen megszűnik. A szilárd anyag, ami ilyenformán hirtelen és erősen pozitívvá válik, hajlamos monoatomikus köddé foszlani.
- Fegyverként nem ér semmit - morogta a kzin. - Mi már tanulmányoztuk. Túl lassan működik ahhoz, hogy be lehessen vetni.
- Pontosan így van. Ártalmatlan játékszer. Ez itt… - A bábos szájában lévő tárgy olyan volt, mint egy duplacsövű puska, csak éppen a markolatnak volt jellegzetesen bábos stílusa, mintha higany fagyott volna meg két konkrét állapot között.
- Ez éppen olyan, mint a Slaver-dezintegrátorásó, csak éppen ez az egyik sugár itt a proton pozitív töltését oltja ki. Vigyázni kell, hogy ne használjuk mind a két sugarat egyszerre, mert a sugarak párhuzamosak és különállók. - Értem - mondta a kzin. - Ha az ikersugarak találkoznának, áram keletkezne.
- Pontosan.
- Gondolod, hogy ezek a vacakok jók leszek? Ki tudja, mivel találkozunk.
- Ez nem egészen igaz - mondta Louis Wu. - Hisz végül is nem egy bolygó. Ha van olyan állat, amit a gyűrűvilágiak nem szerettek, azt biztosan otthon hagyták. Tigrisek biztosan nem lesznek. Se szúnyogok.
- És ha a gyűrűvilágiak szeretik a tigriseket? - vetette fel Teela. Ez józan gondolat volt, minden gúny ellenére. Hisz mit tudnak a gyűrűvilági lélektanról? Csak annyit, hogy egy vizes világról jöttek, ami kb. K9-es napfénnyel él. Ezen az alapon lehetnek akár olyanok is, mint az emberek, a bábosok, kzinek, grogok, delfinek, gyilkos bálnák vagy akár a cetek, de valószínűleg mégis mások.
- Inkább a gyűrűvilágiaktól kell tartanunk, nem az állataiktól - jövendölt Beszélő. - Magunkkal kell vinnünk minden elképzelhető fegyvert. Javaslom, hogy én legyek az expedíció vezetője addig, amíg el nem hagyjuk a Gyűrűvilágot.
- Nálam van a tasp.
- Nem felejtettem el, Nessus. A tasp lehet abszolút vétóhatalom. De azt javaslom, hogy ne nagyon használd. Gondolkozzatok, mindahányan! - Tornyosult föléjük a kzin; kétszáz kiló fog, karom és narancssárga szőr. - Értelmesen kell viselkednünk. Gondoljatok bele a helyzetünkbe! Támadás ért minket. A hajónk félig tönkrement. Ismeretlen hosszúságú utat kell megtennünk ismeretlen területen. A gyűrűvilágiak hatalma valaha óriási volt. Még mindig hatalmasak, vagy már csak a csontlándzsa szintjén vannak?
- De lehet, hogy képesek anyagátalakításra, van totálkonverzió sugaruk, vagy valami másuk, amivel fel tudták építeni ezt a… - A kzin körülnézett a fekete lávafalakon, a tükörsima talajon, és mintha megborzongott volna. - …hihetetlen dolgot.
- Nálam van a tasp - mondta Nessus. - Az enyém az expedíció.
- Elégedett vagy az eddigi sikerrel? Nem akarlak megbántani, sem kihívni. Engem kell vezetőnek kinevezned. Négyünk közül én vagyok az egyetlen, akinek van éles harci kiképzése.
- Várjunk - mondta Teela. - Lehet, hogy nem is találunk majd semmit, amivel harcolni kell.
-Úgy van - szólt Louis. Nem lelkesedett az ötletért, hogy a kzin vezesse őket.
- Hát jó. De fegyvereket azért kell vinnünk. Elkezdték rakodni a cikliket.
Volt más csomag is a fegyvereken kívül. Tábori felszerelés, élelemvizsgáló és újraépítő berendezések, táplálékkiegészítő fiolák, könnyűsúlyú légszűrők…
Ezen kívül voltak kommunikátorkorongok, amelyeket a bábos a nyakán, a kzin meg az ember a csuklóján viselhetett. Elég terjedelmesek voltak, és nem túl kényelmesek.
- Ezek miért kellenek? - kérdezte Louis, mert a bábos már megmutatta nekik a ciklibe épített interkom-rendszert.
- Eredetileg a hajó robotpilótáját lehetett irányítani velük, hogy magunkhoz hívhassuk a hajót, ha kell.
- Akkor most mire jók?
- Tolmácsolásra, Louis. Ha esetleg értelmes lényekbe botlunk, ami elég valószínű, szükségünk van arra, hogy a robotpilóta tolmácsoljon.
- Ó.
Elkészültek. Még mindig egy csomó minden hevert a hajó alatt, de ezek már csak hasznavehetetlen kacatok voltak: súlytalansági felszerelés a mélyűrbe, az elpárolgott műszerek pótalkatrészei. Az expedíció még a légszűrőket is magával vitte, nem mintha olyan nagy szükség lett volna rájuk, hanem inkább azért, mert mindössze annyi helyet foglaltak, mint egy zsebkendő. 
Louis hullafáradt volt. Felült a ciklijére és körülnézett. Azon gondolkozott, nem felejtett-e el valamit. Látta, hogy Teela fölfelé mered, és Louis még a fáradtsága ködén keresztül is látta, hogy meg van rémülve. 
- Nincs igazság - nyögött fel a lány. - Még mindig dél van! - Csak semmi pánik. A…
- Louis! Már vagy hat órája dolgozunk, ezt biztosan tudom! Hogy lehet még mindig dél?
- Emiatt ne aggódj. Itt nem nyugszik le a nap, elfelejtetted?
- Nem nyugszik le? - Teela hisztériája épp olyan hirtelen elszállt, mint ahogy kezdődött. - Ó. Hát persze hogy nem. - Ehhez hozzá kell szoknunk. Nézd csak meg újra: az ott nem egy árny-négyszög széle a nap előtt?
Valami tényleg leszelt egy darabot a fényes korongból. A nap a szemük láttára fogyott.
- Jobb lesz, ha indulunk - mondta Beszélő. - Mire besötétedik, már rég úton kell lennünk.

Tizenegyedik fejezet

A mennybolt íve

Négy repcikli emelkedett fel rombusz-alakzatban a halványuló napfényben. A csupasz gyűrűfelület elmaradt alattuk.
Nessus megmutatta nekik, hogyan kell használni a szolgaáramköröket. Most minden cikli arra volt programozva, hogy ugyanazt csinálja, amit Louis gépe. Louis navigált mindenki helyett. Pedálokkal és egy botkormány segítségével irányította a repciklijét.
Négy áttetsző, miniatűr fej lebegett hallucináció-szerűen a műszerfala felett. Volt köztük egy csodálatos, hollófekete hajú szirén; egy vad tigrisféleség túlzottan éber szemekkel, meg egy pár fura külsejű egyszemű piton. Az interkomkapcsolat tökéletesen működött, a delírium tremenshez hasonló eredménnyel.
Mikor mindegyik cikli a lávalejtők fölé emelkedett, Louis megnézte, milyen arcot vágnak a többiek.
Teela reagált elsőnek. A tekintete a közepes messzeséget fürkészte, aztán följebb emelkedett, és végtelent látott ott, ahol máskor mindig határ volt. Teela szemei tágra nyíltak, az arca pedig úgy ragyogott fel, mint a viharfellegek mögül előmosolygó nap. - Ó, Louis!
- Micsoda elképesztően nagy hegy! - szólt Beszélő. Nessus nem szólt semmit. A fejei idegesen tekeregtek. A sötétség gyorsan leszállt. Hirtelen fekete árny vetült az óriás hegyre. A hegy pillanatok alatt eltűnt. A nap már csak arany sáv volt a sötétség mellett. És valami alakot öltött az elboruló égen.
Egy hatalmas ív.
A körvonalai gyorsan tisztultak. Ahogy a föld és az ég elsötétült, láthatóvá vált a Gyűrűvilág egének igazi dicsősége.
A Gyűrűvilág saját íve volt, babakék háttér fehér fellegekkel, keskenyebb, majdnem fekete csíkokban. Az aljánál az ív nagyon széles volt, de felfelé gyorsan keskenyedett. A zenit felé már alig volt több megtört kékesfehér vonalnál. A zeniten a ívet elvágta az árny-négyszögek máskor láthatatlan gyűrűje.
A repciklik gyorsan, de zajtalanul emelkedtek. A hangtompító burok felettébb hatásos volt. Louis semmiféle szélfütyülést nem hallott, ezért volt annál jobban meglepve, amikor hirtelen felzendülő zenekari muzsika tört be privát buborékjába.
Mintha egy gőzorgona robbant volna fel.
A hang fájdalmasan hangos volt. Louis befogta a fülét. Döbbenetében nem jött rá azonnal, mi történik. Aztán megpöccintette az intekrom szabályzóját, és Nessus képe eltűnt. A sikoly (egy elevenen elégetett templomi kórus utolsó jajkiáltása?) jelentősen halkult. Másodkézből - Teela meg Beszélő interkomján keresztül - azonban még most is hallotta.
- Ezt miért csinálta? - kiáltott fel döbbenten Teela.
- Megijedt. Bele fog telni némi időbe, amíg megszokja. - Mit?
- Átveszem a parancsnokságot - dörrent Állatokhoz-Beszélő hangja. - A növényevő döntésképtelen állapotba került. Katonai jellegűnek nyilvánítom az expedíciót,. és átveszem a parancsnokságot.
Louis abban a pillanatban csak egyetlen lehetőséget látott: hogy ő maga ragadja magához a parancsnokságot. De szembeszállni egy kzinnel? Beszélő úgyis jobb vezető lenne.
Már mindegyik cikli fél mérföldes magasságban járt. Az ég és a föld szinte teljesen fekete volt, de a fekete földön voltak még feketébb árnyékok, amelyek ha színt nem is, de formát adtak a térképnek. Az égen csillagok ragyogtak, meg az az egózúzó ív.
Louisnak furcsamód Dante Isteni színjátéka jutott eszébe. Dante világa is ilyen bonyolult alkotás volt, emberek lelkeivel, angyalokkal, akik a roppant szerkezet tökéletesen illeszkedő alkatrészei. A Gyűrűvilág szembetűnően mesterséges volt, olyan csinált dolog. Erről egyetlen pillanatra sem lehetett elfeledkezni, mert az ember feje fölött ott húzódott a fogantyú a végtelen szélén túlról.
Nem csoda, hogy Nessus képtelen volt vele szembenézni. Ő túlságosan félős volt - túl realista. Lehet, hogy meglátta a szépséget, és az is lehet; hogy nem. De azt biztosan meglátta, hogy itt rekedtek egy olyan mesterséges struktúrán, ami nagyobb, mint a hajdani bábos-birodalom összes világa együttvéve.
- Azt hiszem, látom a peremfalat - mondta Beszélő. Louis elszakította a tekintetét a boltíves égtől. Jobb- és a balfedélzet felé nézett, és összeszorult a szíve.
Bal felé a peremfal széle alig látható vonal volt, kékesfekete a kékesfeketén. Louis képtelen volt felbecsülni a magasságát. Az alját még csak sejteni sem lehetett. Csak a teteje látszott, és az is eltűnt, ha egyenesen ránézett. A vonal nagyjából ott volt, ahol a horizontnak kellett volna lennie; épp ugyanúgy lehetett valaminek az alja is, mint a teteje.
Jobbra a másik szegély gyakorlatilag ugyanilyen volt. Ugyanilyen magas, ugyanilyen kinézetű, és ugyanúgy hajlamos volt eltűnni, ha közvetlenül nézték.
A Hazug ezek szerint a gyűrű medián-vonalához nagyon közel ért földet. A peremfalak egyformán messzinek tűntek… azaz az egyik is, másik is félmillió mérföldre volt tőlük.
Louis megköszörülte a torkát. - Beszélő, te mit gondolsz? - A balfedélzeti fal mintha egy árnyalattal magasabb lenne.
- Oké - fordult balra Louis. A többi cikli követte.
Louis aktiválta az interkomot, hogy vessen egy pillantást Nessusra. A bábos mind a három lábával kapaszkodott; a fejeit a teste és a nyereg közé dugta. Vakon repült.
- Biztos vagy ebben, Beszélő? - kérdezte Teela.
- Hát persze - felelte a kzin. - A balfedélzeti perem láthatóan magasabb.
Louis elmosolyodott magában. Neki nem volt hadikiképzése, de azért tudott egyet-mást a háborúról. Egyszer a felszínen ragadt egy lázadáskor Wunderlandon, és ott három hónapig harcolt gerillaként, mielőtt hajóhoz jutott.
Emlékezett rá, hogy a jó tiszt egyik ismertetőjele a gyors döntéshozatal képessége. És ha kiderül, hogy még helyesen is döntött, annál jobb…
Fekete föld felett repültek. A Gyűrű sokkal fényesebben ragyogott a holdfénynél. A meteorárok, amit a hajó vájt a világ felszínébe, ezüst szálként csillogott mögöttük, majd elsötétült.
A repciklik egyenletesen, zajtalanul gyorsultak. Alig valamivel hangsebesség alatt süvítő zaj hatolt át a védőburkon. Hangsebességnél tetőzött, aztán hirtelen abbamaradt. A hangburok új alakot talált, és megint csend lett.
Nem sokkal ezután a ciklik elérték az utazósebességet. Louis ellazult az ülésben. Úgy becsülte, hogy körülbelül egy hónapot fog eltölteni ebben a székben, úgyhogy kénytelen lesz megszokni.
Aztán (mivel ő vezetett, és nem illett volna elaludni) tesztelni kezdte a ciklit.
A-pihenőfunkciók egyszerűek, kényelmesek és könnyen használhatóak voltak, de nem túl méltóságteljesek. Próbált belenyúlni a hangvédő burokba. A burok erőtér volt, erővektorok hálózata, azzal a feladattal, hogy elterelje a légáramlatokat a cikli által elfoglalt térrésztől. Nem kellett úgy viselkednie, mint egy üvegfalnak. Louis tapintásra olyannak érezte, mintha kemény szél lenne, ami egyenesen feléje nyomakszik minden irányból. Mozgó szélből álló védett buborék volt.
És hülyék ellen is biztosítva volt.
Louis ezt úgy próbálta ki, hogy kihúzott egy arctörlőkendőt az egyik nyílásból, és elejtette. A kendő leszállingózott a cikli alá aztán vadul rezegve megállt a levegőben. Louis szerette volna azt hinni, hogy ha ő esik ki a székéből - ami nem lett volna könnyű - akkor őt is elkapja a hangburok, és vissza tud mászni.
Stimmelt volna a dolog, ha az ember a bábosokra gondol…
A vízcső desztillált vizet adott. Az ételnyílás lapos, vörösesbarna téglácskákat. Louis hatszor rendelt belőle, és harapott bele. Mindegyiknek más íze volt, de mindegyiknek jó.
Legalább a kaja nem lesz unalmas. Egy ideig.
De ha nem találnak növényeket és vizet, amivel ellátják az élelemkészítőt, nem sokáig ehetnek.
Rendelt egy hetedik téglát is, és megette.
Csüggesztő volt belegondolni, mennyire messze vannak mindenféle segítségtől. A Föld kétszáz fényévnyire, a bábosflotta két fényévnyire, és majdnem fénysebességgel távolodik; de még a félig megsemmisült Hazug is láthatatlan volt már. A meteorárok is kezdett halványulni. Mikor fogják teljesen elveszíteni a hajót?
Ez niga lehetetlen, gondolta Louis. Ellenforgásirányban ott van a legnagyobb hegy, amit valaha is láttak. Nem lehet túl sok ilyen szupervulkán a Gyűrűvilágon. Ha vissza akarnak találni a hajóhoz, csak be kell célozniuk a hegyet, aztán forgásirányban követniük kell az árkot több ezer mérföldön át.
…A Gyűrűvilág íve azonban ott ragyogott felettük: tízmilliószorosa a Föld felszínének. A Gyűrűvilágon nem volt hely a teljes elveszettségnek.
Nessus mozgolódni kezdett. Először az egyik, aztán a másik feje bukkant ki a teste alól. A szájával megérintett néhány kapcsolót, aztán megszólalt:
- Louis, beszélgethetnénk kettesben?
Beszélő és Teela képe szunyókálni látszott. Louis azért lekapcsolta őket az interkomról. - Hallgatlak.
- Mi történik? - Nem hallod?
- Nekem a kezemben van a fülem. Le volt blokkolva eddig a hallásom.
- És most hogy érzed magad?
- Talán visszamegyek katatóniába. Nagyon elveszettnek érzem magam, Louis.
- Én is. Nos, az elmúlt három órában kétezerkétszáz mérföldet tettünk meg. Transzferfülkével vagy lépőkorongokkal gyorsabb lenne.
- Mérnökeink képtelenek voltak hordozható lépőkorongokat konstruálni - A bábos fejei összenéztek. Csak egy pillanatig tartott, de Louis így is felismerte a pozíciót.
Bizonytalanul nevetésnek értelmezte. Vajon egy őrült bábosban kifejlődhet egyfajta humorérzék?
Louis folytatta: - Balfedélzet felé megyünk. Beszélő úgy látta, hogy az közelebb van. Szerintem akár egy pénzt is feldobhattunk volna, mert mindegy. De Beszélő a főnök. Átvette a parancsnokságot, amikor katatóniába estél.
- Ez sajnálatos. Beszélő ciklije a taspom hatótávolságán kívül van. Kénytelen vagyok…
- Egy pillanat! Miért nem lehet meghagyni parancsnoknak?
- De hát, de hát…
- Gondolkozz csak - sürgette Louis. - Te mindig megvétózhatod a tasppal. Ha nem adod át a parancsnokságot, akkor erőszakkal veszi át, ha egy kicsit ellazítasz. Elfogadott vezetőre van szükségünk.
- Gondolom, ártani nem árthat - fuvolázta a bábos. - Az, hogy én vagyok a vezető, nem növeli az esélyeinket.
- Ez a beszéd! Szólj Beszélőnek, és mondd meg neki, hogy ő A Leghátsó.
Louis rácsatlakozott Beszélő interkomjára, hogy hallja a beszélgetést. Ha tűzijátékra számított, csalódnia kellett. A kzin és a bábos néhány sziszegő, fröcsögő mondatot váltott a Hősi Nyelven. Aztán a kzin lekapcsolt.
- Elnézést kell kérnem - mondta Nessus. - Az ostobaságom katasztrófába sodort mindnyájunkat.
- Ne aggódj - nyugtatgatta Louis. - Csak éppen most vagy a depresszív szakaszodban.
- Értelmes lény vagyok, szembe tudok nézni a tényekkel. Nagyon nagyot tévedtem Teela Brownnal kapcsolatban.
- Ez igaz, de nem a te hibád.
- De igen, Louis Wu. Rá kellett volna jönnöm, hogy Teela Brownon kívül miért nem tudtam elérni egyik jelöltet sem. 
- Na?
- Mert ők túl szerencsések voltak.
Louis dallamtalan füttyentést hallatott. A bábos forradalmian új elméletet dolgozott ki.
- Egészen pontosan - folytatta Nessus - túl szerencsések voltak ahhoz, hogy belekeveredjenek egy ilyen veszedelmes expedícióba, mint a miénk. A Szülésjogi Lottó valóban létrehozott örökletes, pszichikus szerencsét. Számomra azonban ez a szerencse nem elérhető. Amikor megpróbáltam kapcsolatba lépni a lottós családokkal, Teela Brownt találtam.
- Idehallgass…
- A többieket képtelen voltam megtalálni, mert ők túl szerencsések voltak. Teela Brownnal azért tudtam kapcsolatot teremteni, és azért tudtam őt belevonni ebbe a szerencsétlen expedícióba, mert ő nem örökölte a gént. Louis, bocsánatot kérek tőled.
- Ugyan már, aludj.
- És Teelától is bocsánatot kell kérnem.
- Nem. Az én hibán. Én megállíthattam volna. 
- Valóban?
- Nem tudom. Tényleg nem tudom. Aludj. 
- Nem tudok.
- Akkor repülj te, mert én elalszom.
És így történt. De mielőtt Louis elszundított, feltűnt neki, hogy a cikli milyen simán repül. A bábos elsőrangú pilóta volt.
Louis a hajnal első fényére ébredt.
Nem szokott hozzá a gravitációs alváshoz. És soha életében nem töltött még el egyetlen éjszakát sem ülve. Mikor ásított és nyújtózkodni próbált, az izmai mintha recsegve-ropogva szét akartak volna szakadni. Nyögve dörzsölte meg összeragadt szemeit, és körülnézett.
Mókásak voltak az árnyak, és mókásak a fények. Louis felpillantott, és talált egy fehér déli napsávot. Idióta, szidta magát, miközben azt várta, hogy elálljon a könnye. A reflexei gyorsabbak voltak, mint a gondolkodása.
Bal kéz felé minden sötét volt, és a távolsággal nőtt a sötétség foka is. A hiányzó horizont az éjszaka és a káosz fekete szülötte volt a tengerészkék ég alatt, ahol a Gyűrűvilág íve derengett halványan.
Jobbfelé, forgásirányban fényes nappal volt. A hajnal más volt a Gyűrűvilágon.
A sivatag kezdett véget érni. A tiszta, éles határvonal ott kanyargott mellettük jobbra is, balra is. A ciklik mögött sivatag volt, sárgásfehér, fényes és puszta. A hatalmas hegy még mindig figyelemreméltó darabot takart el az égből. Előttük folyók és tavak látszottak szűkülő perspektívában, zöldesbarna foltokkal elválasztva.
A ciklik tartották a pozíciójukat a tág rombuszban. Olyanok voltak, mint négy egyforma ezüstbogár. Louis haladt az élen. Úgy emlékezett, hogy Beszélő van a forgásirányba eső oldalon, Nessus a másikon, Teela pedig hátul.
Forgásirányban a hegytől lebegő porcsík húzódott, mintha egy felszíni dzsip haladt volna át a sivatagon, csak épp nagyobb volt. Nagyobbnak kellett lennie, bár ebből a távolságból csak csíknak látszott…
- Ébren vagy, Louis?
- `reggelt, Nessus. Végig te repültél?
- Pár órája átadtam a vezérlést Beszélőnek. Látni fogod, hogy azóta már hétezer-valahányszáz mérföldet tettünk meg.
- Ja - Ez azonban csak egy adat volt, apró töredéke csupán annak a távolságnak, ami előttük állt. A transzferfülkék állandó használata teljesen tönkretette Louis távolságérzékelését.
- Nézz a hátunk mögé - mondta. - Látod azt a porcsíkot? Vajon mi lehet?
- Biztos a leszállásunkkor elgőzölgött szikla, ami kicsapódott a légkörben. Még nem volt ideje leülepedni.
- Ó. Én porviharra gondoltam… A niga mindenit, nézd, milyen messzire eljöttünk! - Mert a porcsík legalább pár ezer mérföld hosszú lehetett, ha ugyanolyan messze volt, mint a hajó.
A föld és az ég két lapos, végtelenül széles, egymáshoz szorított tányér volt; az emberek pedig mikrobák a két tányér között…
- Nőtt a légnyomásunk.
Louis elszakadt a végtelen pont látványától. - Mit mondtál? - Nézz csak rá a nyomásmérőre. Legalább két mérfölddel magasabban lehettünk ott, ahol leszálltunk.
Louis kért egy téglácskát reggelire. - És fontos ez a légnyomás?
- Egy ismeretlen környezetben mindent figyelnünk kell. Sosem lehet tudni, melyik részletnek lehet jelentősége. Például az a hegy, amit tájékozódási pontnak választottunk, még mindig jó nagynak látszik mögöttünk. Talán még annál is nagyobb, mint amilyennek hittük. De mi az az ezüstösen csillogó pont ott előttünk?
- Hol?
- Majdnem az elvi horizontvonalon, Louis. Éppen előttünk.
Olyan volt a dolog, mintha egy apró részletet kéne megtalálni egy oldalsíkjából nézett térképen. Louis azért megtalálta: egy fényes tükörcsillanás, ami épp csak egy kicsit nagyobb annál, hogy pont legyen.
- Visszavert napfény. Mi más lehetne? Üvegváros? - Nem valószínű.
Louis nevetett. - Túlságosan udvarias vagy. De azért van olyan nagy, mint egy üvegváros. Vagy egy hektárnyi tükör. De lehet, hogy roppant tükörteleszkóp.
- Akkor valószínűleg elhagyatott. 
- Hogyhogy?
- Tudjuk, hogy ez a civilizáció visszasüllyedt a vadságba. Különben miért hagynák, hogy hatalmas területek elsivatagosodjanak?
Volt idő, amikor Louis még elhitte ezt az érvet. De most már… - Lehet, hogy túlságosan leegyszerűsíted a dolgokat. A Gyűrűvilág sokkal nagyobb, mint amit fel tudnunk fogni. Szerintem itt a vadságtól kezdve a legmagasabb civilizációig mindennek van hely.
- A civilizáció terjedni szokott, Louis. 
- Ja.
A fényes pontról majd úgyis kiderül, hogy micsoda. Hiszen éppen útba esik.
Kávéadagolócső nem volt a ciklin.
Louis épp a reggeli téglája utolsó falatját nyelte le, amikor észrevette, hogy két zöld fény világít a műszerfalán. Egy darabig fogalma sem volt, hogy mi ez, aztán eszébe jutott, hogy előző este kiiktatta Beszélőt meg Teelát az interkomból. Most visszakapcsolta őket.
- Jó reggelt - mondta Beszélő. - Láttad a hajnalt, Louis? Művészileg nagyon ihlető volt.
- Láttam. `reggelt, Teela. Teela nem felelt.
Louis jobban szemügyre vette. Teela le volt nyűgözve, el volt bűvölve, mintha épp most érte volna el a Nirvánát.
- Nessus, csak nem használtad a taspodat a nőmre? 
- Nem, Louis. Miért használtam volna?
- Mióta ilyen?
- Milyen? - kérdezte Beszélő. - Mostanában nem nagyon kommunikatív, ha erre gondolsz.
- Az arckifejezésére gondoltam, a nigába!
Teela a végtelenbe meredt, Louis feje mellett. Csendesen és tökéletesen boldog volt.
- Teljesen ellazultnak látszik - mondta a kzin. - És nem úgy tűnik, mintha rosszul lenne. Az emberi arcjáték finomabb nüanszai…
- Hagyd. Szálljunk le, jó? Plató-transzban van. 
- Nem értem.
- Csak szálljunk le.
Egy mérföld magasból ereszkedtek le. Louisnak kellemetlen súlytalanságban volt része, mielőtt Beszélő ismét tolóerőt adott. Nézte Teela arcán a reakciót, de semmit sem látott rajta. A lány komoly és nyugodt volt. Csak a szája sarka emelkedett meg egy kicsit.
Louis ideges volt. Tudott egyet-mást a hipnózisról, már amit kétszáz év háromdé-nézéssel össze lehetett szedegetni. Ha jobban vissza tudna emlékezni…
A zöldek és barnák mezőkké, erdőkké bomlottak ki, és ezüstös folyószalag vált láthatóvá. Buja, vad vidék terült el alattuk, az a fajta vidék, amilyennek a síkvidékiek a telepes-világokat képzelik.
- Próbálj meg egy völgyben letenni minket - mondta Louis Beszélőnek. - Szeretném, ha Teela nem látná a horizontot. - Jól van. Szerintem te meg Nessus váljatok le rólam, és menjetek le kézivezérléssel. Teelát majd leviszem én.
A rombusz széthullott és újraalakult. Beszélő balfedélzet-forgásirányba haladt, a folyó felé. A többiek utána.
Még mindig ereszkedtek, amikor áthaladtak a folyó felett. Beszélő forgásirányba fordult, hogy kövesse a folyást. Most már szinte mászott a levegőben, alig valamivel a fakoronák fölött. Olyan partrészt keresett, amit nem takartak be a fák.
- Ezek a növények nagyon földi külsejűek - mondta Louis. Az idegenek helyeslő neszeket hallattak.
Befordultak egy folyókanyarulatban.
Az őslakók a folyó egy széles részének a közepén voltak. Halászháló volt náluk. Amikor a ciklik megjelentek, a helybéliek felpillantottak. Elengedték a hálót, és tágra nyílt szájjal bámultak fölfelé.
Louisék ugyanígy reagáltak, csak lefelé. Azonnal emelkedni kezdtek. Az őslakók ponttá zsugorodlak, a folyó pedig kanyargó ezüst szállá. A sűrű erdő barnászöld folttá mosódott.
- Kapcsoljatok át közös robotpilótára - szólalt meg Beszélő jellegzetesen parancsoló tónusban. - Valahol máshol szállunk le.
Valahol tanulnia kellett ezt a hanghordozást - szigorúan az emberekkel szembeni bánásmódhoz. Egy nagykövet feladatai valóban szerteágazóak lehetnek, gondolta Louis.
Teela szemlátomást semmit sem vett észre az egészből. - Nos? - kérdezte Louis.
-Emberek voltak - mondta Nessus.
- Hát tényleg emberek voltak? Én azt hittem, hogy csak hallucinálok. Hogy kerültek ide emberek?
De senki sem válaszolt.

Tizenkettedik Fejezet

Az Isten Ökle

Egy alacsony dombokkal övezett részen szálltak le a vadonban. Most, hogy a hegyek eltakarták az ál-horizontot, és az Ív fényét elhomályosította a napfény, akár valamelyik emberi világon is lehettek volna. A fű nem volt ugyan teljesen fű, de zöld volt, és ott nőtt, ahol a fű szokott. Volt talaj és szikla, és voltak bokrok is, amik majdnem jól göcsörtösödtek.
A vegetáció, ahogy Louis meg is jegyezte, kísértetiesen földi-forma volt. Bokrok voltak ott, hol az ember bokrokat várt, és tisztások voltak ott, ahol tisztásoknak kellett lenniük. A műszerek szerint a növények még molekuláris szinten is földiek voltak. Ahogy Louist és Beszélőt is összekötötte valami nagyon távoli vírus-ős, úgy ezek a növények is testvérei voltak a földieknek.
Volt egy olyan növény, amiből nagyon szép sövény lehetett volna, olyan volt, mintha fa lenne, de negyvenöt fokos szögben nőtt, ott egy levélcsomót hajtott, aztán megint lefelé fordult negyvenöt fokban, ott növesztett egy gyökérzetet, aztán megint felfelé…Louis látott már valami ehhez hasonlót a Gummidgyn, de ez a háromszögsorozat üvegzöld és sötétbarna volt, földi színű. Louis könyökgyökérnek nevezte el.
Nessus körbejárt a kis tisztáson, és növényeket meg rovarokat gyűjtött, hogy megvizsgálja őket a minilaborjában. Rajta volt a szkafandere: az átlátszó ballon három csízmával és két kesztyű-szájtyűvel. Semmi sem támadhatta meg anélkül, hogy áthatolt volna ezen a rétegen. Sem rovar, sem pollenszem, sem gombaspóra, sem vírus.
Teela Brown ott ült a repciklijén, és kezét könnyedén a műszereken nyugtatta. A szája széle kissé felfelé kunkorodott. Laza és mégis éber volt, mintha testtanulmánynak ülne modellt. Átnézett Louis Wun, át a dombokon, a Gyűrűvilág elvi láthatára felé.
- Nem értem - mondta Beszélő. - Pontosan mi a baj? Nem alszik, mégsem reagál.
- Sztráda-hipnózis - felelte Louis Wu. - Magától kijön majd belőle.
- Akkor nincs veszélyben?
- Most nem. Féltem, hogy leeshet a ciklijéről, vagy valami őrültséget művel a műszerekkel. De a földön biztonságban van.
- De miért nem figyel ránk egyáltalán? Louis megpróbálta megmagyarázni.
A Sol aszteroida-övezetében emberek töltötték el a fél életüket azzal, hogy egyszemélyes hajókkal a sziklák között manőverezzenek. A csillagok alapján határozták meg a helyzetüket. A Belt-bányászok négy óránként egyszer megnézték a csillagokat: a fényes, gyors íveket, amelyek fúzióhajtású egyszemélyes hajók voltak; a lassú, úszó fényeket, amelyek közeli aszteroidákat jelentettek, és az álló pontokat, amelyek csillagok, galaxisok voltak.
A fehér csillagok között az ember szabadjára engedhette a lelkét. Esetleg csak később jött rá, hogy a teste cselekedett helyette, és irányította a hajót, amíg ő fejben egészen más birodalmakban kalandozott. Ezt messzenézésnek nevezik, és nagyon veszélyes: Az ember lelke nem mindig tér vissza.
Az Idenézz Hegy nagy, lapos platóján az ember megállhat az üresség szélén, és lenézhet a végtelenbe. A hegy mindössze negyven mérföld magas, de az emberi szem végtelent lát a tömör ködben, ami elrejti a hegy alját.
Az üres köd fehér, jellegtelen és egységes. Változatlanul nyúlik el a hegy lábától a horizontig. Az üresség úgy megragadhatta és fogva tarthatta az elmét, hogy az ember dermedten, lenyűgözve állt a semmi szélén, amíg valaki oda nem ment, és el nem vezette onnan. Ezt hívták platótransznak.
Itt meg volt a Gyűrűvilág horizontja…
- De hát ez csak önhipnózis - mondta Louis. Belenézett a lány szemébe. Teela nyugtalanul moccant egyet. - Valószínűleg ki tudnám hozni belőle, de miért kockáztassunk? Jobb, ha kialussza.
- Én nem értem a hipnózist - mondta Állatokhoz-Beszélő. - Tudom, mi az, de nem értem.
Louis bólintott. - Nem lep meg. A kzinek nem lennének jó hipnózis-alanyok. De ha már itt tartunk, a bábosok sem. - Nessus ugyanis már abbahagyta a gyűjtögetést, és csatlakozott hozzájuk.
- Tanulmányozni lehet azt, amit nem értünk - mondta a bábos. - Tudjuk, hogy az emberekben van valami, ami nem akar döntést hozni. Egy része azt akarja, hogy valaki más mondja meg neki, mit csináljon. A jó hipnózis-alany nagy bizalommal rendelkező személy, akinek jó koncentrációs képessége van. A hipnózis azzal kezdődik, hogy átadja magát a hipnotizőrnek.
- De mi a hipnózis maga?
- A monománia egy indukált állapota.
- És miért esne az alany monomániába?
Nessus erre szemlátomást nem tudott válaszolni.
- Azért, mert bízik a hipnotizőrben - mondta Louis. Beszélő megcsóválta hatalmas fejét, és elfordult.
- Az ilyen bizalom teljességgel őrültség. Bevallom, én sem értem a hipnózist - mondta Nessus. - És te, Louis?
- Nem teljesen.
- Akkor meg vagyok könnyebbülve - felelte a bábos, és egy pillanatig összenézett önmagával. Két pitonszem méregette egymást. - Nem bíznék egy olyan valakiben, aki meg tudja érteni az értelmetlenséget.
- Mire jöttél rá a növényekkel kapcsolatban?
- Nagyon hasonlóak a földi élethez, ahogy már mondtam is. De némelyik létforma specializáltabb, mint vártam.
- Úgy érted, fejlettebb?
- Talán. Egy specializáltabb formának talán több élettere lehet még a maga korlátozott környezetében a Gyűrűvilágon is. A lényeg az, hogy a növények és a rovarok elég hasonlóak ahhoz, hogy ránk támadhassanak.
- És vica versa?
- Igen. Néhány forma számomra ehető, mások a ti számotokra alkalmasak. Egyenként kell kipróbálnotok őket, hogy nem mérgezőek és elég ízletesek-e. De minden jó a ciklink ételkészítőjébe, amit itt találunk.
- Akkor nem fogunk éhen halni.
- Ez az egyetlen előny aligha kompenzálja a veszélyeket. Bár gondoltak volna mérnökeink arra, hogy csillagmagcsalit rakjanak a Hazugra! Akkor ez az egész út nem kellett volna.
- Csillagmag-csalit?
- Nagyon egyszerű eszköz, több ezer éve felfedezték már. A helyi napból olyan elektromágneses jelet hoz ki, ami magához vonzza a csillagmagokat. Ha volna ilyen szerkezetünk, idecsalhatnánk egy csillagmagot ehhez a csillaghoz, és közölhetnénk a problémánkat bármelyik Kívülálló-hajóval, ami követte befelé.
- De hát a csillagmagok sokkal lassabban mennek a fénysebességnél. Ez évekig is eltarthat!
- Gondolkozz. Louis! Sokáig várnánk ugyan, de nem kéne elhagynunk a hajó biztonságát!
- Neked ez teljes élet? - szortyintott Louis, és összenézett Beszélővel.
Állatokhoz-Beszélő kissé arrébb hevert a földön összegömbölyödve, és amikor visszanézett Louisra, úgy vigyorgott, mint egy Cheshire-macska Alice Csodaországából. Sokáig néztek egymás szemébe, aztán a kzin látszólagos gondtalansággal felállt, és egy ugrással eltűnt az idegen növényzetben.
Louis visszafordult. Valahogy érezte, hogy valami fontos történt. De mi? És miért? Elhessegette magától a dolgot. Teela úgy ült a nyeregben, mintha még mindig repülne.
Louisnak eszébe jutott az a néhány alkalom, amikor terápiás célzattal hipnotizálták. Csupa színészkedés volt. A felelősség hiányának puha rózsaágyában tudta, hogy csak játszik a hipnotizőrrel. Bármikor kitörhetne. De valahogy mégsem tette meg soha.
Teela tekintete hirtelen kitisztult. A lány megrázta a fejét, megfordult, és meglátta őket. - Louis! Hogy jutottunk le? 
- Rendesen.
- Segíts le - nyújtotta Teela a kezét, mint a kisgyerekek. Louis megfogta a derekát, és leemelte a cikliről. Az érintésbe beleborzongott, és megmelegedett a lágyéka. Nem is engedte el Teelát.
- Én utoljára arra emlékszem, hogy egy mérföld magasan voltunk a levegőben - mondta Teela.
- Mostantól ne nézd a horizontot.
- Mit csináltam? Elaludtam a volánnál? - Teela nevetett, és hátravetette a fejét, amitől a haja olyan volt, mint egy hatalmas, puha fekete felhő. - Ti meg mind pánikba estetek! Ne haragudj, Louis. Hol van Beszélő?
- Egy nyulat üldöz - mondta Louis. - Miért nem mozgunk mi is egy kicsit, ha már itt van a lehetőség?
-Egy kis séta az erdőben?
- Jó ötlet - Louis tekintete összekapcsolódott Teeláéval, és látta, hogy kitalálták egymás gondolatát. Louis benyúlt a cikli csomagtartójába, és előszedett egy takarót. - Mehetünk.
- Megdöbbentőek vagytok - mondta Nessus. - Egyetlen ismert értelmes faj sem közösül olyan gyakran, mint ti. Menjetek csak. És vigyázzatok, hova ültök. Ne feledjétek, hogy ismeretlen életformák vannak mindenütt.
- Tudtad - mondta Louis - hogy a meztelen valaha egyet jelentett a védtelennel?
Most, ahogy levetkőzött, úgy érezte, hogy a biztonságot is lehántja magáról. A Gyűrűvilágnak működő bioszférája volt, méghozzá kétségtelenül kiérlelt bioszférája, bogarakkal, baktériumokkal és protoplazmatikus húsevésre tervezett ijesztő valamikkel.
- Nem - mondta Teela. Meztelenül állt a takarón, és a nap felé emelte a kezét. - Olyan jó érzés. Tudod, hogy még sosem láttalak nappali fényben meztelenül?
- Én se téged. Hozzáteszem, hogy niga jól nézel ki. Gyere, mutatok valamit - Félig szőrtelen mellkasa elé kapta a kezét. - A nigába…
- Én nem látok semmit.
- Már elmúlt. Ez a baj a serkfűszerrel. Nincsenek emlékek. A forradások eltűnnek, és egy idő után… - Végighúzta a kezét egy vonalon, de semmi sem volt az ujjai alatt.
- Egy gummidgy nyúló egyszer letépett egy csíkot a vállamtól a köldökömig négy ujjnyi szélességben és fél ujjnyi mélyen. A következő megmozdulása kettéhasított volna. De úgy döntött, hogy előbb elnyeli azt, amit kitépett belőlem. Biztosan halálos méreg lehettem a számára, mert felvisított, összegömbölyödött és elpusztult.
Most meg nincs semmi. Sehol egy nyom.
- Szegény Louis. De hát rajtam sincs semmi.
- De te egy statisztikus anomália vagy, valamint alig húsz éves.
-Ó. - Hmmm. Jó sima vagy.
- Van még hiányzó emléked?
- Egyszer rosszul nyúltam hozzá egy bányászsugárhoz… - vezette a lány kezét.
Aztán Louis a hátára hemperedett, és Teela lovaglóütésben rátelepedett. Egy hosszú, ragyogó, elviselhetetlen pillanatig egymásra néztek, mielőtt mozogni kezdtek volna.
Az épülő orgazmus izzásán keresztül a nő mintha angyali glóriával ragyogna…
…valami nyúlnagyságú lőtt ki a fák közül. Átrohant Louison, és már el is tűnt az aljnövényzetben. Egy pillanat múlva Állatokhoz-Beszélő jelent meg. - Bocsánat - kiáltotta, és továbbrohant a forró nyomon.
Mikor visszamentek a ciklikhez, Beszélő szája körül vörös foltos volt a szőr. - Életemben először - jelentette ki csendes elégedettséggel - vadásztam élelemért, puszta foggal-körömmel.
De azért követte Nessus tanácsát, és bevett egy széles spektrumú allergia-gyógyszert.
- Ideje megbeszélni a helybélieket - mondta Nessus. Teela meglepettnek tűnt. 
- Helybélieket?
Louis elmagyarázta neki.
- De hát miért menekültünk el? Hogyan árthattak volna nekünk? Tényleg emberek voltak?
Louis felelt az utolsó kérdésre, mert ez a dolog már régóta nyugtalanította. - Nem értem, hogy lehetnének azok. Mit keresnének emberi lények ilyen messze az emberi űrtől?
- Pedig a dolog nem kétséges - szólt közbe Beszélő. - Bízz az érzékeidben, Louis. Lehet, hogy kissé különböznek Teelától és tőled, de emberek.
- Mitől vagy ilyen biztos benne?
- Érzem a szagukat, Louis. Akkor csapott meg, amikor lekapcsoltam a hangburkot. Messze innen, elszórtan rengeteg emberi lény van. Higgy az orromnak, Louis.
Louis elfogadta az érvet. A kzinek orra vadász-ragadozó orr. - Párhuzamos evolúció? - vetette fel.
-Ugyan már - felelte Nessus.
- Na jó - Az emberi testalkat megfelelt szerszámkészítéshez, de nem jobban, mint más formák. Az elme mindenféle testben kialakulhatott.
- Csak az időt vesztegetjük - mondta Állatokhoz-Beszélő. - A probléma nem az, hogy hogyan jöttek ide az emberek.
A probléma a kapcsolatfelvétel. Számunkra itt minden találkozás első találkozás lesz.
Louis látta, hogy a kzinnek igaza van. A ciklik gyorsabban mozognak, mint bármilyen információküldő módszer, amivel az itteniek bizonnyal rendelkeznek. Hacsak nincsenek szemaforjaik…
Beszélő folytatta: - Meg kell ismernünk az emberi viselkedést vad állapotban. Louis? Teela?
- Én tanultam egy kis antropológiát - mondta Louis.
- Akkor majd te beszélsz mindnyájunk nevében. Reméljük, hogy a robotpilóta jól fog fordítani. Kapcsolatot teremtünk az első emberrel, akivel összefutunk.
Még alig szálltak fel, amikor az erdő művelt földek sakktáblájának adta át helyét. Teela hamarosan észrevett egy várost.
A város századokkal korábbi földi városokra emlékeztetett. Rengeteg, néhány emeletnyi magas épület szorongott egymás mellett sűrű tömegben. Néhány magasabb, karcsúbb torony emelkedett csak a massza fölé, és ezeket kanyargó autórámpák kötötték össze: ez nem volt jellemző a földi városokra. A korabeli földi városok inkább helikoptereket alkalmaztak.
- Talán itt abba is hagyhatjuk a keresést - mondta Beszélő reménykedve.
- Fogadni mernék, hogy üres - szólt Louis.
Csak találgatott, de kiderült, hogy igaza volt. Amikor közelebb értek, ez nyilvánvaló lett.
A maga idejében a város gyönyörű lehetett. Volt egy olyan vonása, amit az ismert űr bármely városa megirigyelhetett volna: sok épület egyáltalán nem a talajon állt, hanem a levegőben lebegett, és rámpákkal vagy lift-tornyokkal volt rögzítve a földhöz vagy egymáshoz. A gravitáció kötelmétől, a vízszintes és függőleges megszorításaitól megszabadulva ezek a lebegő álomkastélyok változatos alakúak és méretűek voltak.
A négy cikli odarepült a romok fölé. Minden lebegő ház szétzúzott maga alatt épületeket, amikor leesett, úgyhogy minden csupa tégla-, üveg- és betontörmelék volt. A csonka rámpák és felvonótornyok még mindig álltak.
Louisnak ismét csak el kellett tűnődnie a helybélieken. Az emberi építészek nem terveznek légkastélyokat: ahhoz túl biztonság-szeretők.
- Mind egyszerre eshettek le - mondta Nessus. - Nem látom semmi nyomát javítási kísérleteknek. Kétségtelenül energia-kimaradás volt. Beszélő, a kzinek építkeznének ilyen őrülten?
- Mi nem szeretjük ennyire a magasságot. Az emberek igen, ha az életüket már nem szeretik annyira.
- Serkfűszer - kiáltott fel Louis. - Ez a válasz. Nincs serkfűszerük.
- Igen, emiatt talán kevésbé törődtek a biztonsággal. Rövidebb életre kellett vigyázniuk - spekulált a bábos. Baljós, nem? Ha kevesebbre tartják a saját életüket, akkor a mienket is kevesebbre fogják tartani.
- Ne károgj.
- Hamarosan úgyis megtudjuk. Beszélő, látod azt az utolsó épületet? Azt a magas, krémszínűt a törött ablakokkal…
Míg a bábos beszélt, el is mentek fölötte. Louis, akin éppen a vezetés sora volt, tett még egy kört, hogy körülnézzen.
- Igazam volt. Látod, Beszélő? Füst.
Az épület egyetlen hatalmas, művészien megcsavart és kialakított oszlop volt, húszemeletes magassággal. Az ablakai fekete ovális-sorok voltak. A földszinti ablakok zömmel be voltak fedve. Az a néhány, ami takaratlan volt, ritkás szürke füstöt okádott ki a szélbe.
A torony két-háromemeletes házak közt állt. Ezek közül a házak közül egy egész sort szétlapított egy guruló henger, ami talán az égből eshetett le, de széthullt, mielőtt elérte volna a tornyot.
A torony hátulja a város széle volt. Azon túl már csak a termőföldek négyszögei húzódtak. Humanoid alakok rohantak befelé a mezőről, amikor a ciklik leszálltak.
Azok az épületek, amik a magasból jónak látszottak, a tetők szintjéről már nyilvánvaló romok voltak. Semmi sem maradt meg épségben. Az energia-kimaradás és az azt követő katasztrófa nemzedékekkel ezelőtt következhetett be. Aztán jött a vandalizmus, az eső, az apró életformák okozta korrózió, a fémek oxidálódása, és még valami. Valami, ami a Föld prehisztorikus múltjában eltemetett falukat hagyott tanulmányozásra a későbbi régészeknek.
A városlakók nem hozták helyre a városukat a katasztrófa után. De nem is költöztek el. Éltek tovább a romok közt.
És a szemetük kezdett felgyűlni körülöttük.
Szemét. Üres dobozok. Szélfútta por. Ehetetlen ételrészek: csontok, répalevél- és kukoricacsutka-jellegű valamik. Törött szerszámok. Mindez felhalmozódott, mert az emberek túl lusták vagy túl fáradtak voltak ahhoz, hogy elhordják a hulladékot. A szemét felgyűlt, egyes részei megpuhultak és összeálltak, a halom berogyott a saját súlya alatt, aztán tovább sűrűsödött a taposó lábak alatt, évről évre, nemzedékről nemzedékre.
A torony eredeti bejárata már el volt temetve. A talajszint emelkedett meg ennyire. Ahogy a ciklik leszálltak a keményre sűrűsödött szemétre, tíz lábnyival egy valamikori parkolóhely fölé, öt humanoid helybéli lépett ki ünnepélyes méltósággal egy első-emeleti ablakon.
Az ablak duplafülkés volt, így elég tágas volt egy efféle menet számára. A szegélyét és a párkányát harminc-negyven, emberinek tűnő koponya díszítette. Louis nem tudott semmilyen rendszert felfedezni az elrendezésükben.
Az öt alak elindult a ciklik felé. Mikor közelebb értek, tétovázni kezdtek: látszott rajtuk, hogy nem tudják, ki a főnök. Emberinek tűntek, de nem nagyon emberinek. Nyilvánvaló volt, hogy egyetlen ismert emberfajtához sem tartoznak.
Mindnyájan legalább öt hüvelykkel alacsonyabbak voltak Louis Wunál. A bőrük - már ahol kilátszott - nagyon világos volt, szinte kísértetfehér Teela északi rózsaszínje és Louis sötétebb sárgásbarnája mellett. Rövid törzsük és hosszú lábuk volt. A karjukat egyformán összefonták járás közben, az ujjaik pedig különlegesen hosszúak és karcsúak voltak, úgyhogy bármelyikük elsőrangú sebész lehetett volna abban a korban, amikor az ember még foglalkozott ilyesmivel.
De a hajuk még a kezüknél is különösebb volt. Mind az ötöknél ugyanolyan hamuszőke. A hajukat, a szakállukat is fésülték, de nem nyírták, és a szakáll teljesen elfedte az arcukat, csak a szemük látszott ki alóla.
Mondani sem kell, hogy mind ugyanígy néztek ki. - Milyen szőrösek! - suttogta Teela.
- Maradjatok a cikliken - mondta halkan Beszélő. Várjátok meg, amíg ideérnek. Csak akkor szálljatok le. Ugye rajtatok van a komkorong?
Louis a bal csuklója belső oldalán hordta a magáét. A korongok össze voltak kapcsolva a Hazug robotpilótájával. Ilyen távolságból is működniük kellett, a robotpilótának pedig bármilyen új nyelvet le kellett tudnia fordítani.
De ezt csak élesben próbálhatták ki. És ott voltak azok a koponyák…
További őslakók is odamerészkedtek a parkolóhoz. Legtöbben megtorpantak a menet láttán, így széles kört formáltak, jó távol a történésektől. Egy normális tömeg sustorgott , találgatott volna, ezek viszont természetellenesen csendben voltak.
Talán a hallgatóság jelenléte bírta döntésre a küldötteket, Úgy határoztak, hogy odamennek Louis Wuhoz.
Nem is voltak olyan egyformák. Magasságban különböztek. Mind soványak voltak, de az egyik szinte csontvázszerű, egy másiknak pedig már majdnem izmai voltak. Négyen formátlan, majdhogynem színtelen barna köpenyt viseltek, az ötödik pedig hasonló szabású - ugyanolyan pokrócból szabták ki? - , de elmosódott rózsaszín mintázatú köpönyeget.
A legsoványabb szólalt meg. A kézfejét madarat ábrázoló kék tetoválás díszítette.
Louis válaszolt neki.
A tetovált ember rövid beszédet mondott. Ez szerencse volt, A robotpilótának adatokra volt szüksége ahhoz, hogy megkezdhesse a fordítást.
Louis válaszolt.
A tetovált ismét megszólalt. Négy társa továbbra is méltóságteljes hallgatásba burkolózott. És hihetetlen módon a hallgatóság is néma maradt.
A korongok kezdték behelyettesíteni a szavakat és mondatokat…
Louis később arra gondolt, hogy a hallgatásra fel kellett volna figyelnie. Az elhelyezkedésük csapta be. A tömeg széles körben állt, a négy szőrös ember egy sorban, a tetovált pedig beszélt.
- A hegyet az Isten Öklének hívjuk - mutatott jobbfedélzet felé. - Hogy miért? Miért ne, ha tetszik, Tervező? - Biztosan a nagy hegyre gondolt, aminél a hajót hagyták. Mostanra a kúp teljesen eltűnt a ködben és a távolban.
Louis figyelt és tanult. A robotpilóta kiváló tolmácsnak bizonyult. Fokozatosan kezdett kibontakozni a kép, egy földművesfalu képe a valaha hatalmas város romjai közt…
- Való igaz, Zignamuklikklik már nem oly nagyszerű, mint valaha volt. Hajlékaink mégis sokkal jobbak, mint amit mi magunk csinálni tudtunk volna. Ahol a tető nyitott az ég felé, az alsó szintek ott is szárazon maradnak az esőben. A város épületeit könnyű melegen tartani. Háború idején könnyű védeni és nehéz leégetni.
Tehát, Tervező, reggel ugyan kimegyünk a földjeinkre dolgozni, de este visszatérünk szállásainkra Zignamuklikklik szélére. Miért erőlködnénk, hogy új otthonokat építsünk, amikor a régiek jobbak?
Két ijesztő idegen és két majdnem-ember, szakálltalan és természetellenesen magas; mind a négyen szárny nélküli fémmadarakon repülnek, érthetetlenül zagyválnak és fémkorongokat hallgatnak…nem csoda, ha az őslakók a Gyűrűvilág építőinek vélik őket. Louis nem óhajtotta szertefoszlatni ezt a meggyőződést. A magyarázkodás évekbe telt volna, és tanulni jöttek ide, nem tanítani.
- Ez a torony, Tervező, a kormányzatunk székhelye. Több mint ezer embert vezetünk itt. Tudtunk volna jobb helyet építeni ennél a toronynál? Eltorlaszoltuk a felsőbb szinteket, hogy az alsó rész jobban tartsa a meleget. Egyszer úgy véd tűk meg a tornyot, hogy törmeléket dobáltunk le a tetejéről. Emlékszem, hogy a legnagyobb gondunk a magassággal szembeni irtózás volt…
Mégis vágyunk a csodák hajdani korának visszajövetelére, amikor városunkban ezerszer ezer ember lakott, és a házak a levegőben lebegtek. Reméljük, hogy vissza akarjátok hozni ezeket az időket. Azt mondják, hogy a csodák korában alakították magát a világot is a mostani formájára. Elárulnád, hogy ez tényleg igaz-e?
- Nagyjából igaz - mondta Louis. 
- És visszatérnek azok az idők?
Louis igyekezett minél semmitmondóbb választ adni, de érezte - vagy inkább sejtette - a másik csalódottságát. Nem volt könnyű olvasni a szőrös ember kifejezéséből.
A gesztusok afféle kódok, a beszélő gesztusai viszont nem emlékeztettek egyetlen földi kultúrára sem. Göndör platinaszőke fedte az egész arcát a szeme kivételével, ami barna volt, de - a közhiedelemmel ellentétben - nem árult el túl sokat.
Majdhogynem énekelt, mintha verset mondana. A robotpilóta hasonló kántálássá fordította le Louis szavait, de Louishoz rendes társalgási tónusban szólt. Louis hallotta, ahogy a többi korong lágyan susog a bábos, és halkan vicsorog Beszélő fűiébe…
Louis kérdéseket tett fel…
- Nem, Tervező, mi nem vagyunk vérszomjas nép. Ritkán háborúzunk. A koponyák? Azok ott hevernek mindenhol, ahová csak lépünk egész Zignanrukiikklikben. Azt beszélik, a város bukása óta vannak itt. Mi dísznek használjuk, a szimbolikus jelentősége miatt - A szónok ünnepélyesen felemelte a kezét, kézfejjel előre, megmutatva a madártetoválást.
Erre mindenki felsóhajtott: - …! 
A gép nem fordította a szót.
Ez volt az első eset, hogy a szóvivőn kívül más is megszólalt.
Louis lemaradt valamiről, és ezt tudta is. De sajnos nem volt ideje ezen aggódni.
- Mutassatok nekünk valami csodát - mondta a szóvivő. - Nem kételkedünk a hatalmatokban, de nem mehettek el megint csak úgy. Kell valami emlék, amit továbbadhatunk a gyermekeinknek.
Louis gondolkodóba esett. Repülni már repültek; ez már nem csoda. Mi lenne, ha jönne egy kis manna, az ételnyílásból? De még a földi emberek ízlése is nagyon változó. Az étel és a szemét közti különbségtétel kultúránként más és más. Vannak, akik sáskát esznek mézzel, mások főtt csigát, és ami az egyiknek sajt, az a másiknak romlott tej. Ezzel nem szabad próbálkozni. De mi van a villanófénylézerrel?
Amikor Louis benyúlt a ciklije csomagtartójába, a nap előtt megjelent az egyik négyszög széle. Sötétben csak még látványosabb lesz a bennitató.
Széles szórásra és alacsony energiára állítva fényt először a szóvivőre, a négy másik küldöttre, aztán a tömegre fordította. Amazok, ha le is voltak nyűgözve, jól palástolták. Louis úrrá lett csalódásán, és magasabbra fordította a sugarat.
Egy kiálló alakot célzott meg a torony tetején. Afféle modern, szürrealisztikus épületdísz-figura volt. Louis hüvelykujja megmozdult, és a figura sárgásfehéren felizzott. Louisnak most a mutatóujja mozdult, és a sugár ceruzavékonyságú nyalábbá szűkült. A figura fehéren izzó köldököt növesztett.
Louis várta a tapsot.
- Fénnyel harcolsz - mondta a tetovált kezű. - Ez tiltott. 
- …! - kiáltott fel a tömeg, aztán; azonnal elcsendesedett. - Nem tudtuk - mondta Louis. - Bocsánatot kérünk.
- Nem tudtátok? Hogyhogy nem tudtátok? Hát nem ti emeltétek az Ívet az Emberekkel Kötött Szövetség jeleként? - Miféle ív az?
A szőrös embernek ugyan nem látszott az arca, mégis nyilvánvaló volt a meghökkenése. -Az Ív a világ felett, ó Építő! Louis csak most értette meg. Elnevette magát.
A szőrös ember ügyetlenül orrbavágta.
Az ütés gyenge volt, mert a szőrös ember vékony volt és gyenge. De azért fájt.
Louis pedig nem szokott hozzá a fájdalomhoz. Az ő évszázadának emberei általában soha nem éreztek egy bevert lábujjnál nagyobb fájdalmat. Az érzéstelenítés túl elterjedt volt, az orvosi segítség túl könnyen elérhető. Egy síelő törött lábának fájdalma csak másodpercekig tartott, nem percekig, és az emlék gyakran el is fojtódott, mint elviselhetetlen trauma. A harcművészetek - a karate, a dzsúdó, a dzsiu-dzsicu és a box - űzése törvényellenes lett már jóval Louis születése előtt. Louis Wu vacak kis harcos volt. A halállal szembe tudott nézni, de a fájdalommal nem.
Az ütés fájt. Louis felordított, és elejtette villanófény-lézerét.
A tömeg közelebb húzódott. Kétszáz feldühödött szőrös emberből hirtelen ezernyi démon lett, és a dolgok korántsem voltak olyan mulatságosak, mint egy perccel ezelőtt.
A csontsovány szóvivő mindkét karjával lefogta Louis Wut, és hisztérikus erővel szorította. Louis hasonlóan hisztérikusan kitört egy kétségbeesett rándulással. Már rajta is volt a ciklijén, keze a felszállógombon, amikor győzedelmeskedett benne a józanész.
A többi cikli hozzá van kapcsolva az övéhez. Ha ő felszáll, azok is felszállnak, akár rajtuk van az utasuk, akár nincs. Louis körülnézett.
Teela Brown már a levegőben volt. Fentről figyelte a harcot, aggodalmam összevont szemöldökkel. Arra nem is gondolt, hogy segíteni próbáljon.
Beszélő villámgyorsan mozgott. Máris leterített egy fél tucat ellenfelet. Louis látta, hogyan suhint a villanófény - lézerrel, és hogyani zúzza be egy ember koponyáját.
A szőrös alakok határozatlan körben tolongtak körülötte.
Hosszúujjú kezek próbálták lerángatni Louist az ülésből. És győztek, hiába kapaszkodott Louis kézzel-lábbal. Elkésve ugyan, de eszébe jutott, hogy bekapcsolja a hangburkot.
A benszülöttek felvisítottak, amikor valami ellökte őket. De valaki még minidig volt Louis hátán. Louis ellökte, hagyta leesni, aztán egy pillanatra kikapcsolta a mezőt, hogy az illető kiessen. Aztán Nessust kezdte keresni a tekintetével.
Nessus a ciklije felé igyekezett. Az őslakók mintha féltek volna az idegen alaktól. Csak egy mert az útjába állni, de az valami fém-rúddal volt felfegyverkezve.
Amikor Louis meglátta őket, az ember épp meglendítette a rudat a bábos feje felé.
Nessus visszarántotta a fejét. Az elülső lábain megpördült, veszélynek kitéve a hátát, de elfordulva a ciklijétől A bábost megöli a saját menekülési reflexe, ha nem sietnek időben a segítségére. Louis kiáltásra nyitotta a száját, a bábos pedig befejezte a mozdulatot.
Louis becsukta a száját.
A bábos a ciklije felé fordult. Senki sem próbáltaz útjába állni. Hátsó patája véres nyomokat hagyott a földön. Beszélő csodálóinak köre még mindig túl tág volt. A kzin a lábuk elé köpött - nem kzin, hanem emberi gesztussal -, megfordult, és a ciklijéhez indult.
Az az őslakó, aki útját akarta állni Nessusnak, a földön hevert. Vértócsa gyülekezett körülötte.
A többiek már a levegőben voltak, Louis követte őket. Mikor meglátta, mit csinál Beszélő, odakiáltott neki: Hagyd abba! Erre semmi szükség!
Beszélő előhúzta a módosított ásószerszámot. 
- És erre szükség van?
- Ne csináld - kérlelte Louis. - Ez gyilkosság lenne. Most már hogyan árthatnának nekünk? Kövekkel?
- Lehet, hogy bevetik ellenünk a villanófény-lézeredet. 
- Nem használhatják. Tabu. 
- Ezt mondta a szóvivő. Te elhiszed neki? 
- Igen.
Beszélő eltette a fegyvert. (Louis megkönnyebbülten felsóhajtott; azt várta, hogy a kzin a földdel teszi egyenlővé az egész várost.) - Hogyan fejlődhetett ki egy ilyen tabu? Energiafegyver-háború után?
- Vagy egy bandita után, akinél ott volt a Gyűrűvilág utolsó lézerágyúja. Kár, hogy senkitől sem lehet megkérdezni.
- Vérzik az orrod.
Most, hogy eszébe jutott, Louisnak megint sajogni kezdett az orra. Átadta a vezérlést Beszélőnek, és orvosolni kezdte magát. Alattuk kavargó, lincshangulatban őrjöngő tömeg feketéllett Zignamuklukklik szélén.

Tizenharmadik fejezet

Csillagmag-csali

- Térdelniük kellett volna - panaszolta Louis. - Ez tévesztett meg. És a fordítás állandóan "Tervezőt" mondott, amikor "istent" kellett volna mondania.
- Istent?
- Isteneket csináltak a Gyűrűvilág tervezőiből. Észre kellett volna vennem a csendet. A nigába, hisz csak a pap beszélt! Mindnyájan olyanok voltak, mintha valami régi litániát hallgatnának. Csak én válaszolgattam rosszul.
- Egy vallás. Milyen fura! De nevetned nem kellett volna - mondta komolyan Teela interkom - képmása. - Egy templomban senki sem nevet, még a turisták sem.
A déli nap fogyó csíkja alatt repültek. A Gyűrűvilág fölött ragyogó kék csíkok kezdtek megjelenni, percről percre fényesebben.
- Akkor mulatságosnak tűnt - mondta Louis. - És még mindig az. Elfelejtették, hogy egy gyűrűn élnek. Azt hiszik, ív. 
Suhanó zaj hatolt át a burkon. Hurrikánná erősödött, aztán hirtelen abbamaradt. Átlépték a hangsebesség határát.
Zignamuklikklik egyre zsugorodott alattuk. A város sosem teljesítheti be bosszúját a démonokon. Valószínű, hogy soha többet nem látják őket.
- De hát tényleg úgy néz ki, mint egy boltív - mondta Teela.
- Valóban. Nem kellett volna nevetnem. De most már a hátunk mögött hagyhatjuk a hibáinkat - mondta Louis. Csak fel kell szállnunk. Semmi sem kaphat el minket.
- Némelyik hibánk azért velünk marad - mondta Beszélő. - Fura, hogy épp te mondod ezt - Louis szórakozottan kapargatta az orrát, ami épp olyan érzéketlen volt már, mint egy darab fa. Mire az érzéstelenítés elmúlik, már meg is gyógyult.
Döntésre jutott. - Nessus! 
- Tessék, Louis.
- Valamire rájöttem ott lent. Te azt állítod, hogy őrült vagy, mert bátorságot mutatsz. Igaz?
- Milyen tapintatos vagy, Louis. Olyan finoman fogalmazol… 
- Komolyan. Te meg a többi bábos ugyanabban a hibás feltevésben éltek. Egy bábos ösztönösen megfordul, hogy elszaladjon a veszély elől, igaz?
- Igen, Louis.
- Nem. Nem igaz. Azért fordul meg, hogy szabaddá tegye a hátsó lábát. Az a pata veszedelmes fegyver, Nessus.
A bábos ott lent ugyanazzal a mozdulattal fordult meg az elülső lábain, és rúgott hátra a hátsóval. Louis emlékezett rá, hogy Nessus fejei hátra voltak fordítva, és messzire elálltak egymástól, hogy háromszögbe fogják a célpontot. Nessus hajszálpontosan kirúgta a fickó szívét a bordáján keresztül.
- Nem szaladhattam el - mondta Nessus. - Akkor otthagytam volna a járművemet, és az veszélyes.
- De nem álltál meg, hogy ezt végiggondold - mondta Louis. - Ösztönösen cselekedtél. Automatikusan hátat fordítottál az ellenségnek. Hátat fordítottál és rúgtál. Egy épeszű bábos azért fordul meg, hogy harcoljon, nem azért, hogy elfusson. Nem vagy őrült.
- Tévedsz, Louis. A legtöbb bábos elfut a veszély elől. - De…
- A többség mindig épeszű, Louis.
Csordaszellem! Louis feladta. Azt nézte, hogyan tűnik el a nap utolsó csíkja is.
Némelyik hibánk velünk marad…
Beszélő azonban valami másra gondolhatott, amikor ezt mondta. De vajon mire?
A zeniten fekete négyszögek gyűrűje kúszott. Az, amelyik eltakarta a napot, gyöngyházas fénnyel ragyogott a szélein. A kék Gyűrűvilág parabolaívet alkotott az egész fölölt, a csillagpöttyös ég keretében.
Úgy nézett ki az egész, mintha Városépítő Készlettel csinálta volna egy túl kicsi gyerek.
Nessus vezetett, aztán átadta az irányítást Beszélőnek. Egész éjszaka repültek. Aztán a központi árnyék széle mentén erősödő fény jelezte, hogy hajnalodik.
Valamikor az éjszaka folyamán Louis talált egy módszert, amivel el tudta képzelni a Gyűrűvilág méreteit.
A Föld Mercator-vetületű ábrázolását használta - egy közönséges négyszögletes iskolai térképet - csak éppen az egyenlítő egy-az-egyben volt meghúzva. Relief-szerűen ki lehetett ezt domborítani úgy, hogy az egyenlítőnél állva olyan legyen, mintha valaki az igazi Földön lenne. Csak éppen negyven ilyen térképet lehetne egymás mellé tenni a Gyűrűvilágon.
Egy ilyen térkép területileg nagyobb lenne, mint a Föld. De ha bele lenne illesztve a Gyűrűvilág felszínébe, akkor ha valaki félrenéz egy pillanatra, utána már nem találja meg még egyszer.
Ennél persze jobb trükköket is lehetett csinálni a Gyűrűvilágot létrehozó eszközökkel. Azok a sós óceánok a gyűrű kél oldalán nagyobban voltak, mint amekkora az emberi űrben bármelyik világ. A kontinensek végül is csak nagy szigetek. A Föld életnagyságú térképét is rá lehetne tenni egy ilyen óceánra, és még mindig maradna hely.
- Nem kellett volna nevetnem - mondta magában Louis. Nekem is elég sokáig tartott felfogni ennek a…műremeknek a méreteit. Miért kellene a helybélieknek okosabbnak lenniük?
Nessus hamarabb átlátta. Akkor éjszaka, amikor először pillantották meg az ívet, Nessus felsikoltott, és összehúzta magát.
- O, mi a niga,.. - De ez már nem számított. Nem számított akkor, amikor kétszáz mérföld per órával hagyhattak maguk mögött minden hibát.
Beszélő jelentkezett, és átadta az irányítást Louisnak. Louis repült, míg Beszélő aludt.
A hajnal hétszáz mérföld per szekundummal közeledett. A nappalt az éjszakától elválasztó vonalat terminátornak hívták. A Földön a terminátor látható a Holdról, látható orbitális pályáról, de a Föld felszínéről nem.
A Gyűrűvilág ívén levő egyenes vonalak, amelyek a világost a sötéttől elválasztották, mind terminátorok voltak.
Forgásirány felől söpört át felettük a terminátorvonal. A földtől az égig futott, a végtelen-hajóbal felől a végtelen-hajójobb felé. Úgy közeledett, mint a láthatóvá vált sors, mint egy hatalmas fal, amit nem lehet kikerülni.
Aztán megérkezett. A négyszög-szegély felizzott a fejük fölött, aztán világítani kezdett, ahogy a visszavonuló árnynégyszög kitakarta a napkorong peremét. Louis arra gondolt, hogy az éjszaka a bal oldalán van, a nappal a jobbján. Fura hajnal, a turista Louis Wunak előadva.
Messze jobbfedélzet felé, túl az elmosódás határán egy hegycsúcs éles vonalai bontakoztak ki az új fényben.
- Az Isten-Ökle - ízlelgette a szót Louis Wu. Micsoda név egy hegynek! És főleg egy világ legmagasabb hegyének. Louis Wu, az ember, szenvedett. Ha a teste nem kezd el hamarosan alkalmazkodni, akkor az ízületei megdermesztik ülő helyzetben, és soha többet nem bír mozdulni. A téglácskák is kezdtek…téglaízűek lenni. Az orra még félig zsibbadt volt. És továbbra sem volt kávécsap.
De Louis Wu, a turista, királyi szórakozásban részesült. Vegyük csak a bábosok menekülő-reflexét. Soha senki nem sejtette, hogy ez harci reflex is lehet. Senki, csak Louis Wu.
Vegyük a csillagmag-csalit. Milyen költői dolog! Egyszerű eszköz, amit már évezredekkel ezelőtt felfedeztek, mondta Nessus. És egyetlen bábos sem gondolt soha arra, hogy megemlítse, egészen tegnapig.
De hát a bábosokban nincs költőiség.
A bábosok tudják, hogy a Kívülálló-hajók miért követik a csillagmagokat? Féltik a tudásukat? Vagy csak megtudták, de aztán elvetették ezt a tudást, mint az örökélet szempontjából lényegtelent?
Nessus kilépett az interkom áramköréből. Nyilván alszik. Louis jelet küldött neki, hogy a bábos, ha majd felébred, lássa a fényt a műszerfalon, és visszahívja.
És ő tudja?
A csillagmagok: aggtalan lények, akik a galaktikus magban kavarognak. Anyagcseréjük a nap-főnix, az ételük a csillagközi űr ritka hidrogénje. Mozgatóerejük a fotonvitorla, ami hatalmas és erősen fényvisszaverő. A csillagmagok peterakáskor a galaktikus magból az intergalaktikus űr szélére mennek, aztán visszatérnek onnan a peték nélkül. A kikelt kis csillagmagoknak egyedül kell hazafalniuk a fotonszél hátán utazva a meleg, hidrogénben gazdag magba.
Ahová a csillagmagok mennek, oda mennek a Kívülállók is.
Miért követik a csillagmagokat? Különös, bár költői kérdés.
Vagy talán nem is olyan különös. Még az első ember-kzin háború közepében egy csillagmag cikkben ment cakk helyett. Az a Kívülálló-hajó, ami követte, elhúzott a Procyon mellett. És ott megállt annyi időre, hogy eladja az embereknek a hiper-segédhajtóművet.
Az a hajó ugyanilyen könnyen tévedhetett volna a kzinekhez is az emberek helyett.
És a bábosok akkoriban nem éppen a kzineket tanulmányozták?
- Niga! Ez a büntetés, amiért hagyom elkalandozni az elmémet. Fegyelem, az kell nekem!
De hát nem így volt? De igen. Nessus mondta. A bábosok vizsgálták a kzineket, és azt kutatták, hogy ki tudják-e irtani őket biztonságosan.
Aztán az ember-kzin háború megoldotta a problémájukat. Egy Kívülálló-hajó betévedt az emberi űrbe, hogy eladja Kezünk Munkájának a hiperhajtómű titkát, míg a kzin sereg az átellenes határon tört be. Miután az emberek megszerezték a hiperhajtás titkát, a kzinek megszűntek veszélyt jelenteni emberre és bábosra egyaránt.
- Nem merték volna - mondta magában Louis. El volt képedve.
- Ha Beszélő valaha is… - De ez a lehetőség még rosszabb volt.
- Szelektív szaporítási kísérlet - mormolta Louis. - Szelektív nincs-igazság szaporítás. De hát felhasználtak minket! Minket!
- Igen - szólt Beszélő.
Louis egy pillanatig azt hitte, hegy csak képzelődött. Aztán meglátta Beszélő áttetsző, miniatűr képét a műszerfala felett. Nyitva hagyta a komcsatornát!
- A nigáját! Te hallgatóztál!
- Nem szándékosan; Louis. Elfelejtetted lekapcsolni az interkomot.
- Ó - Louisnak túl későn jutott eszébe, hogyan vigyorgott rá Beszélő elvileg hallótávolságon kívül, amikor Nessus befejezte a csillagmag-csapda leírását. Későn jutott eszébe, hogy a kzineknek ragadozó-hallásuk van. Későn jutott eszébe, hogy a kzineknél a mosoly-reflex a fogak harci lecsupaszítását szolgálja.
- Szelektív szaporítást emlegettél - mondta Beszélő.
- Én csak… - kínlódott Louis.
- A bábosok ugrasztották egymásnak a fajainkat, hogy megakadályozzák a kzin terjeszkedést. Volt egy csillagmag-csapdájuk, Louis. Azzal vittek oda egy kívülálló-hajót hozzátok, hogy gondoskodjanak a győzelmetekről. Te hívtad ezt szelektív szaporítási kísérletnek.
- Hallgass ide, ez csak egy feltételezési láncolat. Ha egy kicsit lecsillapodnál…
- De mindketten ezt a láncot vettük végig. 
- Ühüm.
- Nem tudtam, hogy fölhozzam-e a dolgot Nessus előtt, vagy kivárjam, amíg teljesítjük a fő feladatainkat, ami pillanatnyilag a Gyűrűvilág elhagyása. Most, hogy már tisztában vagy a helyzettel, nincs választási lehetőségem.
- De… - Louis becsukta a száját. A sziréna úgyis elnyomta volna a hangját. Beszélő veszélyt jelzett.
A sziréna mániákus gépi sivítás volt, hallható hang alatti és feletti, szaggatóan fájdalmas hang. Nessus jelent meg a műszerfal felett: - Tessék? - sipította.
Beszélő felhördült: - Beleavatkoztatok egy háborúba az ellenség oldalán! Akciótok egyenértékű egy hadüzenettel a Patriarkia felé!
Teela épp időben kapcsolódott be, hogy hallja az utolsó passzust. Louis elkapta a tekintetét, és a fejét csóválta. - Ne keveredj bele!
A bábos fejei máris hátrahúzódtak döbbenetükben. A hangja torzulásmentes volt, mint mindig. - Miről beszélsz? 
- Az Első Háborúról az Emberekkel. A csillagmag-csalikról. A Kívülálló hiper-segédhajtóműről.
Az egyik háromszögletű fej eltűnt. Louis látta, hogy az egyik cikli kiválik az alakzatból, és tudta, hogy Nessus az. Nem aggódott túlságosan. A másik két cikli jó messze volt. Ha a nézeteltérésre a földön került volna sor, annak komoly sérülés lett volna a vége. De itt fent mi történhet? A bábos ciklije biztosan gyorsabb, mint Beszélőé. Nessus nyilván gondoskodott erről. Biztosnak kell lennie abban, hogy le tudja hagyni a kzint, ha kell.
De a bábos nem menekült. Beszélő ciklije körül keringett.
- Nem akarlak megölni - mondta Állatokhoz-Beszélő. Ha a levegőből akarsz támadni, ne feledd, hogy a tasp hatósugara kisebb, mint a Slaver-ásósugáré. VICSOR!
A kzin gyilkos ordítása vérfagyasztó volt. Louis izmai görcsbe rándultak. Épp csak félig-meddig látta az ezüst pöttyöt, ami elkanyarodott Beszélő ciklijétől.
Teela tátott szájú, elismerő pillantását azonban észrevette.
- Nem akarlak megölni - mondta kissé nyugodtabban Beszélő. - De válaszokat akarok, Nessus. Tudjuk, hogy a fajtád irányítani tudja a csillagmagokat.
- Igen - felelte Nessus. A ciklije valószínűtlen sebességgel tartott balfedélzet irányba. Az idegenek nyugalma csak illúzió volt. Csak a miatt volt, mert Louis Wu nem tudott olvasni az idegen arcokban, és mert az idegenek nem tudtak emberi kifejezéseket iktatni a világközi nyelvbe.
Nessus az életéért futott, de a kzin nem hagyta el az alakzatot. - Válaszokat akarok, Nessus.
- Jól sejtettétek. - mondta a bábos. - Miközben a biztonságos módjait kutattuk annak, hogy megsemmisítsük a gonosz, ragadozó kzin fajt, kiderült, hogy a fajotokban nagy lehetőségek rejlenek, amelyek esetleg hasznunkra lehetnek. Lépéseket tettünk arra, hogy odáig felfejlesszünk benneteket, ahol már békésen elvagytok idegen fajokkal. A módszereink közvetettek voltak, és nagyon biztonságosak. 
- Nagyon. Hát, Nessus, nem vagyok túl boldog.
- Én sem - mondta Louis Wu.
Nem kerülte el a figyelmét az a tény, hogy az idegenek végig világköziül beszéltek. A Hősi Nyelv használatával egymás közt lehettek volna. Mégis bevették az embereket és jogosan, mert ez Louis Wu vitája is volt.
- Felhasználtatok minket - mondta. - Éppúgy, ahogyan a kzineket. 
- De a mi hátrányunkra - szólt Beszélő.
- Rengeteg ember halt meg az ember-kzin háborúkban. 
- Louis, szállj le róla! - lépett csatasorba Teela is. - Ha nem lettek volna a bábosok, mind a kzinek rabszolgái lennénk! Ők akadályozták meg, hogy a kzinek elpusztítsák a civilizációnkat!
Beszélő elmosolyodott. - Nekünk is volt civilizációnk.
A bábos néma, kísértetszerű kép volt; lecsapni készülő kígyófej. Nyilván a másik szájával kormányozta a ciklijét, ami már jó messze járt.
- A bábosok felhasználtak minket - mondta Louis Wu. Eszköznek használtak a kzinek fejlesztésére.
- De hát bevált! - erősködött Teela.
Mély, baljós mordulás hallatszott. Most már nem lehetett Beszélő arckifejezését mosolynak nézni.
- Bevált! - kiáltotta Teela. - Most már békés faj vagytok, Beszélő. Kijöttök a…
- Hallgass, ember!
- …veletek egyenrangúakkal - fejezte be nagylelkűen Teela. - Nem támadtatok rá más fajra már…
A kzin előkapta a módosított Slaver-ásószerszámot, és úgy tartotta, hogy Teela lássa az interkomban. A lány hirtelen elhallgatott.
- Lehettünk volna mi is - mondta Louis.
Sikerült felkeltenie a többiek figyelmét. - Lehettünk volna mi is - ismételte. - Ha a bábosok az emberekben akartak volna kitenyészteni egy tulajdonságot… - Elhallgatott. 
- Ó mondta. - Teela: Persze.
A bábos nem reagált.
Teela mocorogni kezdett Louis tekintete alatt. - Mi a baj, Louis? Louis!
- Bocs. Csak eszembe jutott valami… Nessus, mondj valamit. Beszélj a Termékenységi Törvényekről.
- Louis, te megőrültél?
- Hrrrr - mondta Állatokhoz-Beszélő. - Erre én is gondolhattam volna. Nessus!
- Tessék - szólt Nessus.
A bábos ciklije tovább zsugorodott balfedélzet felé. Szinte elveszett egy nagyobb, halványabb fényes pont előtt, ami távolabb volt a flottától, mint két pont lehet a Földön. A bábos interkom-képe rezzenetlen, kifürkészhetetlen arcot mutatott. Lapos háromszögfej, laza, mozgékony ajkak. Nem is tudott veszedelmesnek kinézni.
- Babráltatok a Földi Termékenységi Törvényekkel. 
- Igen.
- Miért?
- Kedveljük az embereket. Bízunk bennük. Profitábilisan kereskedtünk velük. Előnyös a számunkra ösztönözni az embereket, mert addigra elérjük a Magellán-felhőt.
- Hát ez csodálatos. Szóval kedveltek minket. Tehát?
- Megpróbáltunk feljavítani benneteket genetikailag. De mit fejlesszünk: Az intelligenciátokat nem. Az nem erősségetek. És nem erősségetek az önvédelem, a szívósság, a harci képesség sem.
- Tehát úgy döntöttetek, hogy szerencséssé tesztek minket - mondta Louis, és elnevette magát.
Teelának most esett le. A szeme elkerekedett rémületében. Mondani akart valamit, de csak sipítás jött ki a torkán.
- Hát persze - felelte Nessus. - Kérlek, hagyd abba a nevetést, Louis. Ez nagyon is logikus döntés volt. A ti fajotok hihetetlenül szerencsés. A történelmetek tele van hajszálon múló megmenekülésekkel a fajon belüli atomháborútól, szennyezéstől, ökológiai egyensúlytalanságoktól, aszteroidáktól kezdve a napotok szeszélyeiig, meg a magrobbanásig, amit csak egészen véletlenül fedeztetek fel: Louis, miért nevetsz még mindig?
Louis azért nevetett még mindig, mert Teelát nézte. Teela kivörösödött dühében. A szemei ide-oda jártak, mintha rejtekhelyet keresne. Nem kellemes dolog rájönni, hogy az ember egy genetikai kísérlet része.
- Ezért megváltoztattuk a Föld Termékenységi Törvényeit. Meglepően könnyen ment. Visszahúzódásunk az ismert űrből tőzsdekrachot vont maga után. A gazdasági manipulációk a Termékenységi Tanács számos tagját tönkretették. Mi megvesztegettük néhányukat, másokat az adósok börtönével zsaroltunk meg, aztán a Termékenységi Tanács korruptságát reklámként felhasználva kierőszakoltuk a változást. Rettentő drága vállalkozás volt de biztonságos, és részben sikeres. Képesek voltunk bevezetni a Szülésjogi Lottót. Szokatlanul szerencsés emberi vonalat akartunk létrehozni.
- Szörnyeteg! - visította Teela. - Szörnyeteg!
Beszélő elrakta az ásószerszámot. - Teela, akkor nem panaszkodtál, amikor megtudtad, hogy a bábosok az én fajom örökségét manipulálták. Kezelhető kzineket akartak létrehozni. Végső soron úgy tenyésztettek minket, ahogy a biológusok tenyésztik a sejteket, és a selejteket megölik, a többit megtartják. Te mondtad, hogy ez a bűn javára vált a fajotoknak, Most meg panaszkodsz. Miért?
Teela dühösen szipogva kikapcsolta magát az interkomból.
- Kezelhető kzin - ismételte Beszélő. - Kezelhető kzint akartatok létrehozni, Nessus. Ha azt hiszed, hogy sikerült, gyere csak vissza.
A bábos nem felelt. Ciklije kicsiny ezüst pontja egyre kevésbé volt látható a távolban.
- Nem akarsz visszajönni? Pedig hogyan is védhetnélek meg ettől az ismeretlen világtól, ha nem vagy velünk? De nem hibáztatlak. Jól teszed, ha félsz - mondta a kzin. Pengeéles, kissé ívelt karmai kinyúltak. - A szerencsés ember létrehozására irányuló próbálkozásotok is kudarcot vallott.
- Nem - mondta Nessus az intekomon keresztül. - Hoztunk létre szerencsés embereket, csak őket nem tudtam elhozni ide. Túl szerencsések voltak hozzá.
- Istent játszottatok mindkét fajjal. Meg ne próbálj visszajönni hozzánk.
- Interkom-kapcsolatban maradok veletek. Beszélő képe eltűnt.
- Louis, Beszélő lekapcsolt - mondta Nessus. - Ha valamit mondani akarok neki, azt csak rajtad keresztül tehetem meg.
- Remek - mondta Louis, és ő is lekapcsolta Nessust. Majdnem azonnal felgyulladt egy apró zöld fény ott, ahol az előbb még a bábos képe volt. Nessus beszélgetni akart.
A niga belé.
Később áthaladtak egy Földközi-nagyságú tenger fölött. Louis lejjebb ment, hogy szemügyre vegye, és a többi cikli ment utána. A flotta tehát még mindig az ő vezetése alatt állt, annak ellenére, hogy senki sem akart szóba állni vele.
A partvonal egyetlen hatalmas város volt, mégpedig romos város. A kikötői résztől eltekintve jellegében nem különbözött Zignamuklikkliktől. Louis nem szálit le. Itt úgysem tudhattak meg semmit.
Később a vidék fokozatosan emelkedni kezdett, mindig csak fölfelé, amíg a fül pattogni nem kezdett, és a nyomásérzékelő kijelzője le nem esett. A zöld tájból barna bozót lett, majd magaslati tundra. Aztán mérföldeken át csak puszta szikla, aztán…
Félezer mérföldnyi gerincen a szél minden növényt, talajt és sziklát lehordott. Nem maradt más, csak a puszta gyűrűanyag, áttetsző szürkén, ocsmányan.
Hanyag karbantartás. Egyetlen Gyűrű-tervezőnek sem lett volna szabad ilyesmit megengednie. Tehát a Gyűrűvilág civilizációjának haldoklása már régóta tart. A folyamat talán épp itt kezdődött, ahol csupasz foltok kezdtek kiütközni a díszlet alól ott, ahol senki sem járt…
Messze előttük, arrafelé, amerre Nessus eltávolodott tőlük, egy nagy fényes folt volt a tájban. Szemre harminc-ötvenezer mérföldre lehetett. Egy akkora fényes folt, mint Ausztrália.
Még egy felszíni gyűrű-folt? Hatalmas, fényes aljzat-területek kandikáltak ki a valaha termékeny földréteg alól, a föld alól, ami meghal, kiszárad és elszáll, ha a folyórendszerek összeomlanak. Zignamuklikklikk bukása, az egész világra kiterjedő energia-kimaradás talán már csak a hanyatlás utolsó fázisa volt.
Vajon mennyi ideig tartott? Tízezer évig? Vagy tovább?
- Niga! Bár megbeszélhetném valakivel! Lehet, hogy fontos - morogta Louis a tájba.
Az idő más volt itt, hisz a nap mindig fent volt az ég tetején. A reggel és a délután semmiben sem különbözött egymástól. A döntések viszont nem tűntek ilyen állandó érvényűnek. A valóság kevésbé látszott valómák. Louis arra gondolt, hogy olyan az egész, mint az a pillanat, amikor az ember úton van két transzferfülke között.
Ez az. Transzferfülkék között vannak, az egyik a Hazugnál, a másik a peremfalnál van. Csak álmodják, hogy lapos szürke táj felett repülnek repcilkliken.
Balfedélzet irányába szálltak a megfagyott időn át. Vajon mióta nem szólt senki senkihez? Órák teltek már el azóta, hogy Louis jelzett Teelának, hogy beszélni akar vele. Egy kicsivel később Beszélőnek is jelzett. Fények villantak fel a műszerfalaik fölött, de azok ketten ügyet sem vetettek rá, mint ahogy Louis sem törődött a saját fényeivel.
- Ebből elég - mondta hirtelen Louis. Megnyitotta az interkomot.
Hihetetlen, kirobbanó zenekari muzsika csapta meg a fülét, mielőtt a bábos észrevette volna. Aztán… - Tennünk kell róla, hogy az expedíció vérontás nélkül ismét összeálljon - mondta Nessus. - Van valami javaslatod, Louis?
- Igen. Nem valami udvarias egy beszélgetést a közepén kezdeni.
- Elnézésedet kérem, Louis. Köszönöm, hogy visszahívtál. Hogy vagy?
- Egyedül érzem magam, és ideges vagyok, és ez a te hibád. Senki sem akar beszélni velem.
- Tudok segíteni?
- Talán. Volt valami közöd a Termékenységi Törvények megváltoztatásához?
- Én voltam a projekt vezetője.
Louis szortyintott. - Ez rossz válasz volt. Neked kéne lenned a visszaható születésszabályozás első áldozatának. Teela soha többet nem áll szóba velem.
- Nem kellett volna kinevetned.
- Tudom. Tudod, hogy mi ijeszt meg a legjobban az egészben? Nem a te nincs-igazság arroganciád - mondta Louis. - Hanem az, hogy lehetőséged van ilyen nagyságrendű döntéseket meghozni, és akkor te ilyen ostoba, ilyen… 
- Hall minket Teela Brown?
- Nem, dehogy. A nigádat, Nessus! Tudod, mit tettél vele? 
- Ha tudtad, hogy így meg fog sérülni az egója, miért beszéltél?
Louis felnyögött. Megoldott egy gondolati problémát, és azonnal rájött a megoldásra. Nem jutott eszébe, és nem is juthatott eszébe, hogy a megoldás ennél jobban el van rejtve. Ő nem így gondolkodott.
- Nincs valami ötleted az expedíció összekovácsolására? - kérdezte a bábos.
- De - felelte Louis, és kikapcsolt. Hadd törje a fejét a bábos.
A talaj lejteni kezdett, és ismét kizöldült.
Áthaladtak egy újabb tenger meg egy háromszögletű folyódelta fölött. A folyómeder azonban csontszáraz volt, a deltával együtt. A széláramlatok változásai nyilván kiszárították a forrást.
Ahogy Louis lejjebb ereszkedett, nyilvánvalóvá vált, hogy a delta keszekusza, kanyargós csatornácskái tartósan a földbe voltak vésve. A Gyűrűvilág művészei nem hagyták, hogy a folyó saját maga vájja ki a medrét. És igazuk volt: a talaj nem volt elég mély. Szükség volt a mesterséges beavatkozásra.
Az üres csatornák viszont rondák voltak. Louis helytelenítőleg beharapta a száját, és továbbrepült.

Tizennegyedik fejezet

Közjáték napraforgókkal

Nem messze előttük hegyek látszottak.
Egész éjszaka, és a reggel nagy részében is Louis repült. Nem tudta pontosan, mennyi ideig. A mozdulatlan déli nap lélektani csapda volt; össze is nyomta meg szét is húzta az időt.
Louis érzelmi szempontból egyedül volt. Szinte teljesen elfeledkezett a többi cikliről. Egyedül repülni a végtelen, örökké változó terep fölött épp olyan volt, mint egy egyszemélyes hajóval bolyongani az ismert csillagokon túl. Louis Wu egyedül volt az univerzummal, és az univerzum játékszer volt Louis Wunak. Az univerzum legfontosabb kérdése ez lett: Elégedett magával Louis Wu?
Szinte sokkszerű volt, amikor egy szőrös, narancssárga arc jelent meg a műszerfal fölött.
- Biztosan fáradsz már - mondta a kzin. - Akarod, hogy én repüljek?
- Inkább leszállnék. Kezdek elmacskásodni. 
- Akkor szállj le. Te vezetsz.
- Nem szeretném senkire sem ráerőltetni a társaságomat - Mikor Louis ezt kimondta, rájött, hogy valóban így gondolja. Túl könnyen belezökkent a magány-hangulatba.
- Úgy érzed, hogy Teela kerülne? Talán igazad van, mert még engem se hívott, pedig én osztozom a szégyenében.
- Túl komolyan veszed. Ne, várj! Ne kapcsolj ki!
- Egyedül szeretnék lenni, Louis. A levélfaló nagy szégyenbe hozott.
- De hát az már régen volt! Ne, ne kapcsolj ki. Szánj meg egy magányos öregembert. Nézted a tájat?
- Igen.
- Észrevetted a lepusztult részeket?
- Igen. Egyes helyeken az erózió levitte a sziklát egészen az elpusztíthatatlan gyűrűaljzatig. Valamikor régen valami nagyon felboríthatta a természeti rendszert. Egy ilyen erózió nem megy egyik napról a másikra, még itt sem.
- Igaz.
- Louis, hogyan pusztulhatott el egy ekkora és ilyen erős civilizáció?
- Nem tudom. Nézzünk szembe a ténnyel: mi hiába találgatunk. Még a bábosok sem érték el soha a gyűrűvilágiak technológiai színvonalát. Honnan tudhatnánk, mi verte le őket a kőbalta színvonalára?
- Többet kell megtudnunk az őslakókról - mondta Állatokhoz-Beszélő. - Az eddigi bizonyítékok arra mutatnak, hogy nem tudnák elvinni a Hazugot. Meg kell találnunk azokat, akik viszont képesek rá.
Louis épp ezt a nyitást várta. - Van néhány ötletem ezzel kapcsolatban - egy hatásos módszer arra, hogy akkor lépjünk kapcsolatba a helyiekkel, amikor csak akarunk.
- Nos?
- Szeretnék leszállni, mielőtt ezt megbeszéljük. 
- Hát szállj le.
A hegyek magas, masszív vonulatot alkottak a cikliflotta előtt. A csúcsok és a hágók valami gyöngyházszerű derengéssel ragyogtak, amit Louis már felismert. A csúcsok közt süvöltő szelek lecsiszolták a sziklát, és felszínre hozták a gyűrűanyagot.
Louis a szelíden lekerekített hegyláb felé kormányozta a csapatot. Célpontja egy ezüstös folyó torkolata volt, ami a hegyek közül bukkant elő, aztán eltűnt egy erdő mélyén.
Az erdő maga szinte végtelennek tűnő rétegben, zöld bundaként borította a hegyek lábát.
Teela hívása érkezett. - Mit csinálsz? - kérdezte a lány. 
- Leszállok. Belefáradtam a repülésbe. De ne tedd le. Szeretnék bocsánatot kérni.
A lány kikapcsolt.
- Ennél többet nem is remélhettem - mondta Louis magában minden meggyőződés nélkül. De Teela most már inkább hajlandó lesz meghallgatni, ha tudja, hogy bocsánatkérés következik.
- Abból merítettem az ötletet, amikor arról beszéltünk, hogy "istent játszunk" - mondta Louis. Sajnálatos módon a hallgatósága mindössze Beszélőből állt. Teela leszállt a ciklijéről, vitriolos pillantást vetett Louisra, és bevette magát az erdőbe.
Beszélő bólogatott. A fülei gyűrött kínai ernyőre emlékeztettek.
- Nagyjából biztonságban vagyunk ezen a világon - mondta Louis - amíg repülünk. Nem kérdéses, hogy el tudunk jutni oda, ahová tartunk. Valószínűleg elérhetnénk a peremfalat leszállás nélkül is, ha arról lenne szó; vagy csak ott szállnánk le, ahol kilátszik a gyűrűalap. Ott semmiféle ragadozó életforma nem tud megmaradni.
De leszállás nélkül nem fogunk túl sokat megtudni. El szeretnénk kerülni erről a túlméretezett játékszerről, és ehhez szükségünk lesz az itteniek segítségére. Nagyon úgy tűnik, hogy valakinek át kell vonszolnia a Hazugot egy négyszázezer mérföldes távolságon.
- A lényegre, Louis. Edzenem kell.
- Mire elérjük a falat, már sokkal többet kell tudnunk a gyűrűvilágiakról, mint most.
- Ez nem kérdés.
- Miért ne játsszunk istent?
Beszélő tétovázott. - Ezt szó szerint érted?
- Igen. Azonnal Gyűrű-tervezőknek néztek minket. Nekünk ugyan nincs akkora hatalmunk, mint nekik, de az, amink van, még lehet eléggé istenszerű a bennszülöttek számára. Lehetsz te az isten…
- Köszönöm.
- … és Teela meg én a tanoncaid. Nessusból meg jó démon lenne.
Beszélő karmai előbukkantak. - De hát Nessus nincs velünk, és nem is lesz.
- Itt a gubanc. A…
- Ez nem képezi vita tárgyát, Louis.
- Kár. Szükségünk lesz rá ehhez a dologhoz. - Akkor felejtsd el az egészet.
Louist még mindig kételyek gyötörték azokkal a karmokkal kapcsolatban. Akaratlagos vagy önkéntelen a mozgásuk? Mindenesetre még mindig kint vannak. Ha interkomon keresztül beszéltek volna, Beszélő már rég lekapcsolt volna.
Épp ezért akart Louis leszállni.
- Gondolj csak bele a dolog puszta intellektuális szépségébe. Nagyon jó isten lenne belőled. Emberi szemmel nézve rendkívül impresszív vagy.
- És miért kell Nessus?
- A tasp miatt, a jutalom és büntetés miatt. Mint isten, te darabokra szaggatod a kételkedőket, és felfalod őket. Jutalomnak meg ott van a bábos taspja.
- A tasp nélkül nem boldogulunk?
- De hisz ez remek módszer a hűek megjutalmazására. Egy löket színtiszta gyönyör, egyenesen az agyba. Semmi mellékhatás. Semmi kellemetlen utóhatás. A tasp jobb, mint a szex.
- Nekem nem tetszik ez az etika. Bár az őslakók csak emberek, nem szeretném őket rászoktatni a taspra. Ennél az is tisztességesebb, ha megöljük őket - mondta Beszélő. - Különben is a bábos taspja a kzinekre működik, nem az emberekre.
- Szerintem tévedsz.
- Louis, tudjuk, hogy a taspot a kzin agystruktúrára tervezték. Éreztem. Ebben igazad van: valóban vallásos élmény volt, ördögi tapasztalat.
- De nem tudjuk, hogy a tasp nem jó-e emberekre is. Mert szerintem jó. Ismerem Nessust. Vagy jó a taspja rám is, vagy kettő van nála. Nem lennék itt, ha nem lenne valamilyen módszere az emberek irányítására.
- Vad spekuláció.
- Hívjuk fel és kérdezzük meg? 
- Ne.
- Mi rossz lenne abban, ha megkérdeznénk? 
- Nem lenne értelme.
- Elfelejtettem. Csak semmi kíváncsiság - mondta Louis. A majomkíváncsiság a legtöbb értelmes lényben nem volt erős.
- A kíváncsiságomra játszottál? Értem. Próbáltál rávenni egy bizonyos cselekvésre, Louis, a bábos meg találjon el maga a falig. Addig egyedül lesz.
Mielőtt Louis válaszolhatott volna, a kzin megfordult és bement egy könyökgyökér-bozótba. Ezzel épp olyan hatékonyan véget vetett a beszélgetésnek, mintha kikapcsolta volna az interkomot.
A világ beleette magát Teela Brownba. Nyomorultul zokogott, az önsajnálat valóságos orgiájában.
Talált egy csodálatos helyet a kesergéshez.
A sötétzöld adta meg az alaphangulatot. A növényzet dúsan burjánzott, nem engedte át a közvetlen napfényt. De a föld közelében megritkult, lehetett benne járni. Sötét paradicsom volt ez a természetimádóknak.
Sima, függőleges sziklafalak fogtak közre vízesés párájától nedvesen egy mély, tiszta tavacskát. Teela belemerült a vízbe. A vízesés moraja majdnem elnyomta a zokogását, a falak azonban felerősítették a hangot. Mintha maga a Természet is vele együtt sírt volna.
Észre sem vette Louis Wut.
Egy idegen világon még Teela Brown sem ment messzire az elsősegélycsomagja nélkül. A kicsiny, lapos dobozt az övére erősítve hordta, benne feladóáramkörrel. Louis követte a jelet Teela ruhájáig, ami halomban hevert a medenceszéli természetes gránitlapon.
Sötétzöld fény, vízesés-moraj, zokogás hangja. Teela majdnem pont a zuhatag alatt volt. Ülhetett valamin, mert a válla és a karja kint volt a vízből. A fejét lehajtotta, és sötét haja az arcába hullt.
Semmi értelme nem lett volna megvárni, amíg kijön. Louis lehányta magáról a ruháit, és halomba rakta őket Teeláé mellett. Megborzongott a hűvösben, aztán vállat vont, és beleereszkedett a vízbe.
Azonnal látta, milyen hibát követett el.
A magányos kutatóutakon Louis ritkán találkozott Földszerű világokkal. Azok a helyek, ahol leszállt, általában voltak olyan civilizáltak, mint a Föld maga. Louis nem volt ostoba. Ha eszébe jutott volna elgondolkozni a víz hőmérsékletén…
De nem jutott eszébe.
A víz a hófedte hegyek olvadéka volt. Louis felordított volna a hidegtől, ha a feje nem került volna máris víz alá. De annyi lélekjelenléte volt, hogy ne vegyen levegőt.
A feje kibukkant a víz alól. Csapkodott és zihált hidegében, légszomjában.
Aztán kezdte élvezni.
Tudta, hogy kell taposni, bár annakidején melegebb vizekben tanult. A felszínen maradt, ritmikusan rugdalózott, és a bőrén érezte a vízesés áramlatait.
Teela észrevette. Ott ült a vízesés alatt, és várt. Louis odaúszott hozzá.
Csak ordítva tudta volna közölni Teelával a mondanivalóját. A bocsánatkérés és a szerelmi vallomás így nem lett volna helyénvaló. De megérinteni megérinthette Teelát.
A lány nem húzódott el, de megint lehajtotta a fejét, és a haja megint eltakarta. Az elutasításának szinte telepatikus ereje volt.
Louis tiszteletben tartotta.
Elkezdett úszkálni, hogy kinyújtóztassa a tizennyolc órai repülésben elgémberedett izmait. Csodálatos volt a víz. De egy idő után fájni kezdett a hideg zsibbadása, és Louis úgy döntött, hogy nem kockáztatja tovább a tüdőgyulladást.
Megérintette Teela karját, és a part felé mutatott. A lány most bólintott, és utána ment.
Reszketve feküdtek a medence mellett összeölelkezve, a termoszábályzós, szétteregetett overállokkal beterítve. Átfagyott testük lassan magába szívta a meleget.
- Ne haragudj, hogy nevettem - mondta Louis.
Teela bólintott. Elfogadta a bocsánatkérés tényét, de nem bocsátott meg.
- Tudod, olyam mulatságos volt. A bábosoknak, az univerzum gyáváinak volt merszük ahhoz, hogy úgy tenyésszék a kzineket és az embereket, mint a szarvasmarhákat. Tudniuk kellett, mekkora kockázatot vállalnak Tudta, hogy túl sokat beszél, de magyarázkodnia kellett, hogy tisztázza magát. - És nézd, mit értek el vele! A józan kzin kifejlesztése nem is rossz ötlet. Tudok egy keveset az ember-kzin háborúról, és tudom, hogy a kzinek elég vadak voltak. Beszélő ősei belerobbantották volna egész Zignamukliklikket a földbe. De Beszélő nem.
De hát a szerencsére kitenyészteni az embereket…
- Szóval szerinted hibát követtek el, amikor azzá tettek, mint ami vagyok.
- A nigába, hát azt hiszed, hogy sértegetni akarlak? Én csak azt akartam mondani, hogy ez elég fura ötlet. Bábosok részéről pedig még furább. Ezért nevettem.
- Most azt várod, hogy kacarásszak? 
- Az túl sok lenne.
- Még jó.
Teela nem utálta Louist azért, mert nevetett. Vigaszt, megnyugvást akart, nem bosszút. Megnyugtató volt a meleg, a két egymásnak simuló test.
Louis elkezdte simogatni Teela hátát. Teela ellazult.
- Megint össze akarom hozni az expedíciót - szólt Louis. Érezte, hogy Teela megmerevedik. - Látom, nem tetszik az ötlet.
- Nem.
- Nessus miatt?
- Gyűlölöm. Gyűlölöm! Úgy tenyésztette ki az őseimet, mint… mint az állatokat! - Egy kicsit lazább lett. - De Beszélő lerobbantja az égből, ha megpróbál visszajönni. Úgyhogy semmi baj.
- És ha ráveszem Beszélőt, hogy engedje vissza Nessust? 
- Hogyan?
- Mi van, ha sikerül? 
- De miért?
- Még mindig Nessusé a Hosszúlövés. És ez az egyetlen mód arra, hogy az emberi faj ne évszázadok alatt érje el a Magellán-felhőt. Elveszítjük a Hosszúlövést, ha Nessus nélkül hagyjuk el a Gyűrűvilágot.
- Ez durva, Louis!
- Nézd! Te azt állítottad, hogy ha a bábosok nem tették volna meg azt, amit megtettek, most mind kzin rabszolgák lennénk. Ez igaz. De ha a bábosok nem avatkoztak volna bele a Termékenységi Törvényekbe, akkor te meg sem születtél volna!
Teela megmerevedett. Az elméje tükröződött az arcán, a szeme pedig olyan volt, mint az arca: szorosan csukott. Louis tovább próbálkozott. - Amit a bábosok tettek, azt már régen tették. Nem tudsz megbocsátani, és felejteni?
- Nem! - Teela elhemperedett Louistól, ki a meleg takaró alól, be a jeges vízbe. Louis egy pillanatig tétovázott, aztán utánament. Jéghideg, nedves sokk… felmerülés… Teela megint ott volt a vízesés alatt.
És hívogatóan mosolygott. Hogyan változhatott meg ilyen hirtelen a hangulata?
Louis odaúszott hozzá.
- Elbűvölő módszer arra, hogy tudtomra add: fogjam be a szám - nevetett Louis. A lány nem is hallhatta. Louis sem hallotta saját magát a morajlásban. De Teela visszanevetett rá, ugyanilyen hangtalanul, és feléje nyújtotta a kezét.
- Úgyis hülye érvek voltak! - kiáltotta Louis.
A víz hideg volt, nagyon hideg. Teela volt benne a melegség. Térden állva ölelték egymást a durva, sekély víz alatti sziklán.
A szerelem a meleg és hideg csodálatos elegye lett. Megnyugtató volt a szeretkezés. A problémákat ugyan nem oldotta meg, de segített elfutni előlük.
Kissé reszketve indultak vissza a ciklikhez. Louis nem beszélt. Rájött valamire Teela Brownnal kapcsolatban.
A lány sosem tanulta meg, hogyan kell visszautasítani. Nem tudott kalkulált mértékű rosszallást adagolni, humorosan, szúrósan vagy halálosan, ahogy más nők. Teela Brownt nem bántották szociálisan elégszer ahhoz, hogy megtanulhatta volna ezeket a dolgokat.
Louis ítéletnapig erőszakoskodhatott volna vele, és Teela nem tudta volna leállítani. De gyűlölni gyűlölhette ezért. Ezért Louis csendben maradt; ezért is, meg másért is.
Nem akarta bántani a lányt.
Csendben mentek, kéz a kézben, szerelmesen játszadozva egymás ujjaival.
- Hát jó - mondta végül Teela. - Ha rá tudod venni Beszélőt, visszahívhatod Nessust.
- Kösz - mondta Louis. Kimutatta a meglepetését.
- De csak a Hosszúlövésért. Amúgy nem csinálhatnád meg.
Ideje volt enni és jelképesen tornázni egyet: fekvőtámaszokat, felüléseket csinálni; valamint kötetlen gyakorlatokat - például fáramászást - végezni.
Beszélő visszatért. Nem volt véres a szája. Lekért valamit a cikliből, de nem allergia-tablettát, hanem egy nedves, téglaalakú meleg májdarabot. A nagy vadász visszatér, gondolta Louis, de a száját csukva tartotta.
Az ég elborult, amikor leszálltak, és indulásnál is ólomszürke maradt. Louis folytatta a vitát az interkomon keresztül.
- De hát már olyan rég volt!
- A becsületbeli kérdéseket nem befolyásolja az idő, Louis, ha nem tudnád. Ezen kívül a következmények nagyon is itt vannak velünk. Miért választott Nessus egy kzint útitársnak?
- Már megmondta.
- És miért választotta Teela Brownt? A Leghátsó nyilván utasította Nessust, hogy tudja meg: az emberek örököltek-e pszichikus szerencsét? A kzineknél meg azt kellett megtudni, hogy elég békések-e. Azért engem választott, mivel egy alapvetően arrogáns faj nagyköveteként valószínűleg bennem meglesz az az összeférhetőség, amit keres.
- Én is erre gondoltam - Louis még tovább vitte a gondolatot. Vajon Nessusnak mondták-e, hogy említse meg a csillagmagokat, csak hogy feltárja Beszélő reakcióit?
- Az nem számít. Szerintem én nem vagyok kezelhető.
- Felejtsd már el ezt a szót. Gúzsba köti a gondolkodásodat.
- Louis, miért akarsz közbenjárni a bábos érdekében? Miért akarod, hogy velünk legyen?
Jó kérdések, gondolta Louis. A bábos kétségtelenül megérdemel egy kis izzadást. És ha igaz, amit Louis gyanított, akkor Nessus egyáltalán nincs veszélyben.
Talán csak annyi volt, hogy Louis Wu kedvelte az idegeneket?
Vagy ennél többről volt szó? Egy bábos más. És a másság fontos. Egy Louis Wu-korú ember akár unhatja az életet, a változatosság hiányát. Louis számára az idegenek társasága létfontosságú szükséglet volt.
A ciklik fölemelkedtek a hegyek lejtője mentén.
- Kilátópontok - mondta Louis Wu. - Furcsa környezetben vagyunk, furcsábban, mint a kzinek vagy bábosok bármelyik világa. Minden tudásra szükségünk van, amit el tudunk viselni, ha rá akarunk jönni, mi folyik itt.
Teela hangtalanul gratulált. Ügyes érvelés! Louis visszakacsintott. Nagyon emberi beszélgetés volt ez; Beszélő valószínűleg nem érthette.
- Nincs szükségem ahhoz egy bábosra, hogy elmagyarázza nekem a világot. Elég a szemem, az orrom, a fülem.
- Ez igaz. De a Hosszúlövésre nagyon is szükséged van. Mindnyájunknak kell az a technológia, amit a hajó képvisel.
- A nyereségvágy eléggé méltatlan indíték.
- A nigába, ez nem fair! A Hosszúlövés az egész emberi fajnak kell, és a kzinnek is!
- Szófia beszéd. Ha a nyereség nem is csak a tiéd, akkor is nyereségért adod el a tisztességedet.
- Az én tisztességem nem forog veszélyben - vélte Louis. 
- Szerintem pedig igen - mondta Beszélő, és kikapcsolt. 
- Kézreálló kis mütyür ez a kikapcsoló - mondta Teela némi malíciával. - Tudtam, hogy ezt fogja csinálni.
- Én is. Finagle Úrra, nem könnyű meggyőzni!
A hegyeken túl végtelen, gyapjas felhőtenger húzódott, elszürkülve a végtelen horizontban. A ciklik mintha úsztak volna a fehér fellegek felett, a kék ég alatt, amelyen az Ív éppen csak látható körvonalként sejlett fel.
A hegyek elmaradtak mögöttük. Louis kicsit sajnálta az erdei tavat a vízeséssel. Soha többé nem fogja látni.
A ciklik nyomában hullámfront támadt, ahol a hangrobbanások felkavarták a felhőtakarót. Előttük mindössze egyvalami törte meg a horizont végtelenét. Louis úgy vélte, hogy hegy vagy vihar, de nagyon távoli, és nagyon nagy.
Akkora volt, mint egy gombostűfej, karnyújtásnyi távolságból.
Beszélő törte meg a csendet. - Rés van a felhőrétegben, Louis. Elöl, forgásirányban.
- Látom.
- Azt is látod, hogy jön át a fény? Rengeteg világosságot ver vissza a talaj.
Valóban, a felhő széle fényesen ragyogott. Hmmm… Lehet, hogy Gyűrű-anyag mező fölött repülünk? Eddig ez lenne a legnagyobb hézag a tájban.
- Szeretném közelebbről is megnézni. 
- Jó - felelte Louis.
Látta, hogy Beszélő gépének kis pontja hirtelen elkanyarodik forgásirányba.. Beszélő így nem fog sokat látni a földből…
És itt volt a probléma. Mit nézzen Louis? Az ezüst pontot, ami Beszélő gépe, vagy a kicsi narancssárga macskaarcot a műszerfal fölött? Az egyik igazi volt, a másik viszont részletes. Mindkettő információt nyújtott, csak másmilyet.
Elvben egyik válasz sem volt teljesen kielégítő. A gyakorlatban Louis persze mind a kettőt nézte.
Látta, hogy Beszélő a hasadék felett van…
Az interkom közvetítette a kzin nyikkanását. Az ezüst folt hirtelen felizzott, és Beszélő arca eltűnt a fehér ragyogásban. A szemei csukva voltak, a szája nyitva: ordított.
A kép visszahalványult. Beszélő áthaladt a rés fölött. Az egyik karját az arca előtt tartotta. A szőre füstölgő fekete massza lett.
Beszélő távolodó ciklije alatt fényes folt látszott a felhőtakaróban… mintha egy fénynyaláb követte volna a kzint.
- Beszélő! - kiáltotta Teela. - Látsz?
Beszélő hallotta, és leeresztette a karját. A narancssárga szőr egy széles csíkban érintetlen volt, mindenhol máshol szénfekete. Beszélő kinyitotta a szemét, erősen becsukta, aztán megint kinyitotta. - Megvakultam - mondta.
- Jó, jó, de látsz?
A Beszélő iránti aggodalomban Louisnak fel sem tűnt a kérdés furcsasága. De valami felfigyelt benne a lány hangjának tónusára: az aggodalomra, és ezen túl a reményre, hogy Beszélő nem jól válaszolt, és adni kell neki egy második lehetőséget.
De erre nem volt idő. - Beszélő! - kiáltotta Louis. - Kapcsold a gépedet az enyémhez. Fedezékbe kell mennünk.
Beszélő a műszerfalon matatott. - Megvan, Louis. Milyen fedezékre gondoltál? - A hangja megvastagodott és eltorzult a fájdalomtól.
- Vissza a hegyekhez!
- Ne. Túl sok időt vesztenénk. Louis, én tudom, mi támadott meg. Ha jól gondolom, akkor biztonságban vagyunk addig, amíg van felhőtakaró.
- Mi?
- Fel kell derítened.
- Neked pedig orvosi ellátásra van szükséged.
- Igen, de először keress valami biztonságos helyet, ahol leszállhatunk. Ott kell leereszkedni, ahol a legsűrűbb a felhő…
Nem volt sötét odalenn a felhők alatt. Némi fény átjött, és épp elég verődött vissza Louis Wu felé. Izzott az egész.
A terep egyenetlen síkság volt. Nem gyűrűanyag, hanem talaj és növényzet.
Louis lejjebb ereszkedett. Hunyorogva nézett a fénybe. …Egyetlen növényfaj tenyészett itt egyenletesen elszórva egészen a végtelen-láthatárig. Mindegyik egyednek egyetlen virága volt, és mindegyik virág az ereszkedő Louis Wu felé fordult. Hatalmas, néma és figyelmes közönség.
Louis leszállt az egyik növény mellett.
A göcsörtös zöld szár egy láb magas volt. A virág akkora volt, mint egy emberi arc; a hátulja szálas, mintha erek vagy inak húzódnának benne, az eleje pedig sima, konkáv tükör. A közepéből sötétzöld gubóban végződő rövid kacs állt ki.
Minden látótávolságban lévő virág Louist figyelte. Fürdött a fényben. Louis tudta, hogy meg akarják ölni, és kissé nyugtalanul felpillantott, de a felhőréteg még megvolt.
- Igazad volt - szólt bele az interkomba. - Slaver-napraforgók. Ha a felhőréteg nem lett volna, abban a pillanatban szörnyethaltunk volna, ahogy átérünk a hegy fölött.
- Van valami fedezék, ahol elrejtőzhetünk előlük? Mondjuk valami barlang.
- Nem hinném. Túl sík a terep. A napraforgók nem tudják pontosan fókuszálni a fényt, de sokan vannak.
Teela szólt közbe: - Mi a franc bajotok van? Louis, le kell szállnunk! Beszélőnek fájdalmai vannak! ,
- Tényleg fáj, Louis.
- Akkor szerintem kockáztassuk meg. Gyertek le. És reménykedjünk, hogy kitartanak a felhők.
- Jó! - Teela interkom-képmása akcióba lendült.
Louis vagy egy percig keresgélt a növények között. Úgy volt, ahogy gondolta. Sehol sem volt idegen túlélő a napraforgók birodalmában. Egyetlen kisebb növény sem nőtt a szárak között. Semmi sem röpködött, semmi sem áskált a hamuszerű földben. Magukon a növényeken sem voltak foltok, dudorok, betegségek. Ha valamelyiküket kór támadta meg, a napraforgók elpusztították.
A tükörvirág szörnyű fegyver volt. Elsődleges célja az volt, hogy a napfényt a középpontban lévő zöld fotoszintetizáló gubóba összpontosítsa. De el tudta pusztítani a növényevő állatokat és rovarokat is. A napraforgók elégettek minden ellenséget. Márpedig ami élt, az mind ellensége volt ennek a fotoszintetizáló növénynek, és minden, ami élt, neki trágyázta a földet.
- De hát hogy kerültek ide? - tűnődött Louis. Mert a napraforgók nem tudnak békésen együtt létezni kevésbé egzotikus növényi életformákkal. A napraforgók túl erősek. Ezért nem lehettek a gyűrűvilágiak eredeti bolygóján őshonosak.
A tervezők nyilván körülnéztek a közeli csillagokon hasznos vagy szép növények után. Talán még Ezüstszemig is eljutottak, az emberi űrben. Én nyilván úgy döntöttek, hogy a napraforgó szép.
- De hát bekeríthették volna őket. Még egy idiótának is lett volna ennyi esze. Kaphattak volna, mondjuk, egy szép darab földet, puszta gyűrűanyag-sávval körülvéve. Ez megfékezhette volna őket.
De mégsem így volt. Egy mag valahogy átjutott. Ki tudja, most már milyen messzire terjedtek el - morfondírozott Louis, és megborzongott. Ez lehetett az a "fényes folt", amit Nessusszal láttak. Amerre a szem ellátott, egyetlen élőlény sem tudta felvenni a versenyt a napraforgókkal.
Egyszer, elég idő elteltével a napraforgók el fogják pusztítani a Gyűrűvilágot.
De ehhez sok idő kell. A Gyűrűvilág hatalmas.

Tizenötödik Fejezet

Az álomkastély

Louis úgy elgondolkodott, hogy szinte észre sem vette a melléje ereszkedő cikliket. Csak akkor zökkent ki a töprengésből, amikor Beszélő ráreccsent: - Louis! Szedd le a Slave-dezintegrátort a gépemről, és áss egy gödröt rejtekhelynek. Teela, gyere, lásd el a sebeimet.
- Gödröt?
- Igen. Be kell ásnunk magunkat, ahogy az állatok, és megvárni az estét.
- Ja - Louis megrázta magát. Nem a sebesült Beszélőnek kellett volna erre gondolnia. Nyilvánvaló volt, hogy nem kockáztathatják meg a felhők felszakadozását. A virágoknak egy fénysugár is elég lett volna. De éjszaka…
Louis inkább nem nézett Beszélőre, miközben az ásót kereste. Egy pillantás is bőven elég volt. A kzin feketére égett a teste nagy részén. Folyadékok szivárogtak a zsíros hamu alól, ami valaha szőr volt. A szélesebb sebekből kilátszott a hús. Az égett szőr szaga erős és undorító volt.
Louis megtalálta a dezintegrátort: a duplacsövű, folyékonynak tetsző markolatú puskát. A fegyver láttán keserűen elmosolyodott. Ha Beszélő azt mondta volna, hogy perzselje le a virágokat villanófény-lézerrel, Louis szemrebbenés nélkül megtette volna, amilyen kába volt.
Fogta a fegyvert, és gyorsan hátrahúzódott. Szégyellte a gyengeségét. Fájtak neki Beszélő sebei. Teela, aki nem ismerte a fájdalmat, jobban tudott segíteni Beszélőnek, mint Louis tudott volna.
Louis harminc fokos szögben lefelé fordította a fegyvert. A szkafandere sisakja volt a fején. Mivel nem sietett, a két gomb közül csak az egyiket nyomta.
A gödör gyorsan alakult. Louis nem látta, milyen gyorsan, mert az első pillanattól kezdve vastag porfelhő vette körül: Kisebbfajta hurrikán fújt felé onnan, ahol a sugár a talajt érte. Louisnak jócskán rá kellett feküdnie a szélre.
A sugár kúpjában az elektron semleges töltésű részecske lett. A föld és kő, amit az atommagok kölcsönös taszítása szétvetett, monatomikus ködként ért el Louishoz. Louis örült, hogy rajta van a védősisak, amivel lélegezni tud.
Aztán lekapcsolta a dezintegrátort. A gödör már elég nagynak tűnt ahhoz, hogy mind a hárman elférjenek benne a ciklikkel együtt.
Milyen gyorsan ment, gondolta. És eszébe jutott; mennyivel gyorsabb lett volna, ha mind a két sugár be van kapcsolva. De akkor áram keletkezett volna, gondolta, kölcsönvéve Beszélő eufémizmusát. Pillanatnyilag nem volt szüksége izgalmakra.
Teela és Beszélő is leszálltak a gépükről. Beszélő mostanra úgyszólván teljesen szőrtelen lett, csak ott volt egy foltban narancsszín szőr, ahol ült, meg a szeme körül a csíkban. Csupasz bőrén vöröseskék csíkok húzódtak, és helyenként hasadások. Teela épp valami fehéren habzó anyaggal fújkálta.
Az égett szőr és hús szaga miatt Louis nem ment túl közel. - Kész vagyok - mondta.
A kzin felpillantott. - Megint látok, Louis.
- Hát ez remek! - Louis már komolyam aggódott.
- A bábos katonai orvosi eszközöket hozott, amik sokkal jobbak, mint a kzin civil szerek. Nem lett volna szabad hozzáférnie katonai készletekhez - A kzin dühösnek tűnt. Talán vesztegetésre gyanakodott, és talán igaza is volt.
- Hívom Nessust - mondta Louis, és kikerülte Teeláékat. A kzint tetőtől talpig fehér hab borította. Már semmilyen szag nem volt érezhető.
- Tudom, hol vagy - mondta a bábosnak. 
- Remek. És hol vagyok, Louis?
- Mögöttünk. Visszakerültél mögénk, ahogy elvesztettünk szem elől. Teela meg Beszélő nem tudják. Ők nem tudnak úgy gondolkozni, mint a bábosok:
- Azt várják, hogy egy bábos utat tör nekik - Talán jobb lesz, ha ezt gondolják.
Mekkora az esélye annak, hogy hagynak visszajönni?
- Most ne. Talán majd később. Hadd mondjam el, miért hívtalak… - És Louis elmesélte a bábosnak a napraforgómezőt. Éppen Beszélő sérüléseit részletezte, amikor Nessus lapos feje eltűnt az interkom-kamera alsó képszintje alatt.
Louis várt egy kicsit, aztán lekapcsolt. Biztos volt benne, hogy Nessus nem fog sokáig katatonikus elzárkózásban maradni. A bábos nagyon is józanul vigyázott a saját életére.
Tíz órájuk maradt a nappalból; a gödörben várták ki. Beszélő végig aludt. Letámogatták az odúba, és a kzin-elsősegélycsomag egyik spréjével elaltatták. A fehér gyógyhab közben habgumi-szerű párnává kötött.
- A világ egyetlen gumilabda-kzinje - mondta Teela. Louis is aludni próbált. Egy ideig szunyókált is. Egyszer félig felébredt, és világosságot látott, meg a lejtő éles árnyékát, ami rávetült. Mocorgott egy kicsit, és aludt tovább…
Aztán valamivel később hideg verítékben ébredt. Árnyékok voltak! Ha az előbb felül, ropogósra ég!
De a felhők már visszajöttek, és biztosan védték a napraforgók bosszújától.
Aztán az egyik láthatár homályosodni kezdett. Az ég elsötétült, és Louis Wu elkezdte ébresztgetni a többieket.
A felhők alatt repültek. Létfontosságú volt, hogy lássák a napraforgókat. Ha hajnalodni kezd mielőtt túljutnának a virágokon, egész nap rejtőzködniük kell.
Louis néha lejjebb ereszkedett, hogy jobban lásson.
Egy órája repültek…és a napraforgók ritkulni kezdtek. Volt egy olyan rész, ahol már csak félig kinőtt magoncok árválkodtak egy nemrég leégett erdő megfeketedett csonkjai között. Itt már a fű is fel tudta venni a harcot ellenük.
Aztán Teljesen elfogytak a napraforgók. És Louis végre alhatott.
Louis úgy aludt, mint akit fejbe vágtak. Még éjszaka volt, mikor felébredt. Körülnézett, és elöl, forgásirányban fényt látott.
Kábaságában először azt hitte, hogy szentjánosbogár vagy ilyesmi akadt bele a hangburokba, de aztán a fény még azután is ott volt, hogy megdörgölte a szemét.
Megnyomta Beszélő hívógombját.
A fény egyre közelebb került. Az éjszakai táj sötétje előtt ragyogott, mint egy pontnyi visszavert napfény.
Nem napraforgó. Éjszaka nem lehet az.
Talán ház, gondolta Louis, de honnan szerez egy őslakó világítást? Ezen kívül egy ház már elmaradt volna. Egy repcikli utazósebességen két és fél óra alatt átrepülné Észak Amerikát.
A fény mellettük sodródott jobb oldalt, és Beszélő még mindig nem válaszolt.
Louis a gépével kivált az alakzatból. Belevigyorgott a sötétbe. Mögötte a flotta - Beszélő parancsnoksága alatt, mert a kzin mindenáron át akarta venni az irányítást - már csak két cikliből állt. Louis elképzelte, hogy merre lehet Beszélőé, és elindult arra. 
A lökéshullámok és a hangburok széle halványan kirajzolódtak a felhővel takart ívfényben; egyenes, egy pontba tartó vonalak. Beszélő repciklije és szellemszürke alakja mintha euklideszi pókhálóba tekeredett volna.
Louis már veszélyesen közel volt, amikor egy pillanatra felkapcsolta a lámpáját, és aztán azonnal el is oltotta. Látta, hogy a szellem felrezzen. Louis óvatosan Beszélő és a fénypont közé manőverezett a gépével.
Megint megvillantotta a fényszóróját.
Beszélő bejelentkezett. - Igen, Louis, most már látom. Valami kivilágított dolog megy el mellettünk.
- Akkor nézzük meg.
- Jó - fordult Beszélő a fény felé.
Úgy köröztek a sötétben, mint csellék a vízben ázó sörösüveg körül. Egy tízemeletes kastély úszott ezerlábnyi magasságban, és úgy ki volt világítva, mint a régi űrhajók műszerfala.
Egyetlen hatalmas nézőablak - ami úgy hajlott, hogy fal és mennyezet is volt egyben - nyílt egy operaháznyi belső térre. Bent étkezőasztalok labirintusa vett körül egy kiemelkedő, kör alakú padlórészt. Az asztalok fölött ötven lábnyi üres tér volt, egyetlen szabad formájú drótszoborral.
A Gyűrűvilág szellős terei mindig új meglepetést nyújtottak. A Földön főbenjáró bűn lett volna robotpilóta nélkül közlekedni. Egy lezuhanó kocsi mindenképp agyonütött valakit, bárhová esett. Itt több ezer mérföldes vadonok voltak, városok felett lebegő házak, és ötvenlábnyi belmagasságok.
A kastély alatt város húzódott. Nem voltak fényei. Beszélő úgy keringett fölötte, mint egy lecsapni készülő sólyom, és szemügyre vette az ívfény kékes derengésében. Aztán visszaemelkedve azt jelentette, hogy a város nagyon hasonlít Zagnamuklikklikhez.
- Reggel átkutathatjuk - mondta. - De szerintem ez az erőd fontosabb. Ez talán érintetlen maradt a civilizáció megszűnése óta.
- Nyilván saját energiaforrása van - vélekedett Louis. - De miért? Zignamuklikklikben egyetlen épületnek sem volt. Teela tekintete a kastély alá kalandozott. Az interkomban látszott, hogy elkerekedik a szeme, aztán felkiáltott: Louis, Beszélő! Ezt nektek is látnotok kell!
Gondolkodás nélkül ereszkedni kezdtek a lány után. Louis odasuhant a lány mellé, és egyszerre hirtelen, dermesztően tudatára ébredt a feje fölött lebegő tömegnek.
Alul minden csupa ablak volt, és csupa kiálló szöglet. A kastéllyal nem lehetett leszállni. Ki építette fel, és hogyan, hogy nincs alja? Beton és acél aszimmetrikusan kialakítva, de mi a niga tartja fent? Louis gyomra összeugrott, de összeszorította a fogát, és tovább repült Teelával a lebegő tömeg alatt, aminek a méreteit egy közepes személyszállító csillaghajóhoz lehetett volna hasonlítani.
Teela csodát talált: egy süllyesztett úszómedencét, ami fürdőkád-szerűen volt kialakítva, fényes világítással. Üvegalja és üvegből készült falai nyitottak voltak a külső sötétség felé, de az egyik fal valami bár-, nappali vagy mifélére nézett… nem nagyon lehetett látni a több rétegen keresztül.
A medence üres volt. Az alján egyetlen Hatalmas. gyilkaszerű csontváz hevert.
- Jó nagy háziállatokat tartottak - tűrődött Louis. 
- Ez véletlenül nem jinxi gyilka? A nagyapám vadász volt - szólt Teela. - Egy gyilka-csontvázban bolt berendezve a trófea-terme.
- Sok világon vannak gyilkák. Slaver-vágóállatok voltak. Nem lennék meglepve, ha a galaxisban mindenhol előfordulnának. A kérdés az, hogy vajon a gyűrűvilágiak miért hozták ide?
- Dekorációnak - vágta rá Teela.
- Viccelsz? - A gyilka olyan volt, mint Moby Dick és egy traktor kereszteződése.
Mégis, miért ne?, gondolta Louis. Miért ne jártak volna be a tervezők akár száznyi csillagrendszert is, hogy benépesítsék mesterséges világukat? Elméletben volt lökfúziós hajtóművük. Szükségképp minden élőlény valahonnan máshonnan került ide. Napraforgók. Gyilkák. És még mik?
Hagyjuk. Előre a peremfalhoz; semmi felderítés. Már így is akkora távolságot tettek meg, amivel fél tucatszor megkerülhették volna a Földet. Finagle törvényére, mi mindent lehet itt találni!
Különös életet. (Mindeddig ártalmatlan.)
Napraforgókat. (Beszélő a vakító izzásban, ahogy beleordít az interkomba.)
Lebegő városokat. (Amik katasztrófikusan lezuhantak.) Gyilkákat. (Intelligensek és veszedelmesek. Itt sem lehetnek mások. A bandersnatchek nem mutálódnak.)
És halált? A halál egyforma, mindenütt.
Megint körberepülték a kastélyt; nyílást kerestek. Ablakok voltak, mindenféle alakúak, négyszögek és nyolcszögek, buborékok és vastag padlódarabok; de ezek egytől egyig zárva voltak. Találtak egy leszállóhelyet repülő járművek számára, hatalmas kapuval, ami csapóhíd-szerűen biztosított leszállórámpát, de ez is be volt csukva. Találtak néhány száz lábnyi spirálfelvonót, ami ágyrugóként csüngött le a torony legalsó csücskéből. Az alja a levegőben végződött. Valami erő kirántotta a helyéből, és csorba gerendákat, elszakadt vezetékeket hagyott a felvonószál végén. Felül csukva volt az ajtó.
- Finagle-be az egésszel! Betörök egy ablakot - mondta Teela.
- Megállj! - csattant fel Louis. Egy pillanatig sem kételkedett benne, hogy a lány komolyan gondolja. - Beszélő, a dezintegrátort! Juttass be minket valahogy!
A hatalmas nézőablakon kiömlő fényben Beszélő előszedte a Slaver-ásószerszámot.
Louis ismerte a dezintegrátorokat. A változtatható szélességű sugárnyalábba kerülő objektumok hirtelen olyan pozitív töltést kaptak, amitől széthullottak. A bábosok hozzátettek egy másik, párhuzamos sugarat is, hogy semlegesítsék a proton töltését is. Louis ezt nem használta az ásásnál a napraforgó-mezőn, és tudta, hogy most sem lesz szükség rá.
De tudhatta volna, hogy Beszélő azért használni fogja.
A hatalmas nyolcszögletű ablak két, egymástól néhány hüvelyknyire eső pontja hirtelen ellentétes töltésre tett szert. Feszültségkülönbség keletkezett.
A villanás vakító volt. Louis könnyes fájdalommal préselte össze a szemhéjait. A dörrenés egyidejű volt, és még a hangburkon is áthatolt. Louis érezte, hogy darabos törmelék telepszik a vállára és a kézfejére, A szemét továbbra is csukva tartotta.
- Muszáj volt kipróbálnod - jegyezte meg. - Nagyon jól működik. Jól fog jönni.
- Boldog születésnapot. De ne fordítsd a papa felé, mert a papa mérges lesz.
- Ne komolytalankodj, Louis.
Louis kinyitotta a szemét. Milliónyi apró üvegszilánk volt rajta meg a ciklin. Repülő üveg! A hangburok nyilván megállította a darabkákat, aztán hagyta, hogy elülepedjenek minden vízszintes felületen.
Teela már szállt is a bálteremnyi csarnok felé. Louisék utána… 
Louis fokozatosan ébredt fel, és remekül érezte magát. A karján feküdt, valami puha felületen. A karja aludt.
A másik oldalára fordult; és kinyitotta a szemét. Ágyban feküdt, és magas, fehér mennyezetet látott maga fölött. Volt valami kemény a bordája alatt, ami Teela lábának bizonyult.
Jól van. Előző éjszaka leltek rá az ágyra, ami akkora volt, mint egy kisebb golfpálya, akkora szobában, ami egy átlagosabb kastély földszintje is lehetett volna.
Addigra már felfedezték a csodákat.
A kastély valóban kastély volt, nem csak egy fényűző szálloda. Az ötven láb magas kilátóablakkal rendelkező bankett-terem már önmagában is lenyűgöző volt. Az asztalok egy középen álló, gyűrű alakú pódiumot fogtak körül. A gyűrűben határozott vonalú, trónszék-méretű magas támlájú szék állt. Teela addig kísérletezett, amíg rá nem jött, hogyan lehet a széket a mennyezet felé félútig a levegőbe emelni, és hogyan kell aktiválni az érzékelőt, ami a trónszékben ülő hangját döngő hangú kinyilatkoztatássá erősítette. A szék nem volt hajlandó elfordulni; és amikor elfordult, akkor az épület is fordult vele együtt.
A szobor préselt drótból készült, és javarészt üres volt belül. Absztrakt műnek tűnt, amíg Teela el nem forgatta. Akkor már látszott, hogy valójában portré.
Egy teljesen szőrtelen, bájtalan ember feje.
Vajon bennszülött volt, egy olyan közösségből, amelynek tagjai borotválják az arcukat és a fejüket? Vagy egy más fajta tagja a Gyűrű egy távoli részéből? Sosem tudhatták meg. De az arc határozottan emberi volt: jóvágású, szögletes, parancsoláshoz szokott arc.
Louis felpillantott a mennyezetre, és eszébe jutott ez az arc. A felelősség árkokat vájt a bőrbe a szem és a száj körül, és a művésznek valahogy sikerült ezeket a vonalakat belevinnie a drótszerkezetbe.
A kastély kormányzati székhely volt. Minden erre mutatott: a trón, a bankett-terem, az egyedi ablakok, és maga, az önálló erőforrással rendelkező lebegő kastély is. Louis Wu számára azonban ez az arc volt a döntő érv.
Bebarangolták a kastélyt. Mindenhol pazarul díszített, szépen tervezett lépcsőket találtak. De ezek álltak. Nem voltak felvonók, mozgólépcsők, siklójárdák, légaknák. Talán valaha maguk a lépcsők mozogtak.
Így a társaság lefelé ment, mert az könnyebb volt, mint felfelé mászni. A kastély aljában találtak rá a hálószobára. A cikliülésben töltött, végtelennek tűnő napok és a leszállások sietős szeretkezései után Teela és Louis nem tudott ellenállni az ágynak. Hagyták, hogy Beszélő egyedül folytassa a felderítést.
Ki tudja, már mi mindent talált.
Louis felkönyökölt. Elhalt keze kezdett életre kelni. Vigyázott, nehogy hirtelen mozdulatot tegyen vele. Ez az alvólapnál sosem fordul elő, gondolta, de egye niga… ez legalább ágy…
A háló egyik fala az üres medencére nyílt. Az üvegfalakkal és üvegpadlóval körülvett Böszkendt Gyilka fehér csontváza üres szemekkel nézett Louisra kanálforma fejéből.
A szemközti fal, ami szintúgy átlátszó volt, ezer lábnyi magasságból kínált kilátást a városra.
Louis hármat gördült, aztán lehuppant az ágyról. A padló puha volt, bundaszőnyeg borította, melynek színe és textúrája zavarba ejtően emlékeztetett a benszülöttek szakállára. Louis az ablakhoz csoszogott, és kinézett rajta.
(Valami zavarta a látását, mintha háromdés képernyő villódzna kissé. Tudatos szinten észre sem vette, de ettől még bosszantó volt. ) 
A jellegtelen fehér égbolt alatt a város a szürke minden árnyalatában derengett. Az épületek zöme magas volt, de néhány akkora volt, hogy a többi eltörpült mellette. Némelyik magasabbra nyúlt a repülő kastély aljánál is. Valaha voltak más lebegő épületek is. Louis látta a sebeket, hasadékokat a városképben, ahol az ezernyi tonnás szerkezetek lezuhantak.
Ennek az álomkastélynak azonban saját energiaellátása volt. És akkora hálószobája, amiben már elég tisztességes méretű orgiát lehetett volna rendezni. Hatalmas ablak-fallal, ahonnan a szultán elmerenghetett birodalma felett, és valóban olyan hangyáknak láthatta alattvalóit, mint aminek tekintette őket.
- Ezen a helyen jól lehet fellengzeni - mondta Louis Wu. Valami feltűnt neki. Valami, ami az ablak előtt verdesett. Egy szál. Egy darabja egy párkánykoszorúra volt felerősítve, de a nagy része szabadon lebegett az égen. Durva szál. Louis két szálat látott lefutni a város fölé. Ez lengedezhetett előtte, ez zavarta a látását…
Nem tudta, honnan ered, ezért elfogadta így, ahogy van. Valami szépnek. Meztelenül feküdt a hátán a szőrös faltól falig szőnyegen, és nézte az ablak előtt szálldosó szálat. Biztonságban érezte magát, kipihent volt, talán először azóta, hogy a Hazugot elérte a röntgen-találat.
A szál végtelenül futott lefelé, egyik hurok a másik után kanyargott ki a szürkésfehér égre. Olyan vékony volt, hogy hol lehetett látni, hol nem. Hogyan lehetne megtudni, milyen hosszú? Hogyan lehetne megszámolni a hópelyheket a hóviharban?
Louis hirtelen rájött, mi ez.
- Helló - mondta, pedig nem kis megrázkódtatás érte. Az árny-négyszög drót. Ide is követte őket.
Louis öt lépcsősort mászott meg a reggelijéhez. Persze nem várta, hogy a konyha működni fog. A bankett-termet kereste, de a konyhát találta helyette.
A helyiség csak megerősítette korábbi elképzeléseit. Egy önkényuralkodónak szolgák kellenek, és itt voltak szolgák. A konyha hatalmas volt. Tucatnyi konyhafőnök szükségeltetett ide, a maga saját kiszolgálóival, hogy kivigyék az ételeket a nagyterembe, visszahozzák a piszkos edényt, elmosogassanak, futárszolgálatot teljesítsenek…
Voltak friss gyümölcs és zöldség tárolására szolgáló edények, most porral, magokkal, kiszáradt héjjal, miegymással tele. Volt egy hűtőszoba, ahol valaha állattetemek lógtak. Most üres volt és meleg. Volt egy fagyasztó; az még működött. A polcain lévő élelmiszerek között akadt olyan, amit esetleg meg lehetett volna enni, de Louis inkább nem kockáztatta meg.
Nem voltak konzervek.
A csapok pedig szárazak.
A fagyasztótól eltekintve nem volt egyetlen olyan szerkezet sem, ami bonyolultabb lehetett volna egy ajtó-zsanérnál. Nem voltak hőmérséklet jelzők, sütésidő-mérők. Nyoma sem volt kenyérpirítónak. A tűzhely fölött szálak lengedeztek, kis száraz csomókkal. Nyers fűszerek?
Louis még egyszer körülnézett, mielőtt kiment. E nélkül nem is döbbent volna rá az igazságra.
Ez a helyiség eredetileg nem konyha volt.
Akkor mi? Raktár? Tévészoba? Talán inkább az utóbbi. Az egyik fal nagyon üres volt, egyforma festéssel, ami későbbinek látszott, mint más helyeken, és a padlón karcolások éktelenkedtek, ahol elhúzták a székeket, ágyakat.
Hát jó. A helyiség szórakozószoba lehetett. Aztán talán bedöglött a vetítő, és senki sem emlékezett rá, hogyan kell megjavítani. Aztán az auto-konyha ugyanerre a sorsra jutott.
Így a nagy tévészobát kézi erejű konyhává alakították. Az ilyen konyhák akkorra már elég gyakoriak lehettek, ha senki sem tudta, hogyan kell megjavítani egy automata konyhát. A nyers élelmiszert repülő teherkocsik hozták.
És amikor a repülő kocsik is felmondták a szolgálatot, egyik a másik után…?
Louis kiment.
Végül megtalálta a bankett-termet, és a kastély egyetlen megbízható élelemforrását. Téglácskát reggelizett a ciklije élelmiszer-nyílásából.
Éppen végzett, amikor megjelent Beszélő.
A kzin nagyon éhes lehetett. Egyenesen a ciklijéhez ment, kikért három sötétvörös téglát, és kilenc nyeléssel bekebelezte őket. Csak ezután nézett Louisra.
Már nem volt kísértetfehér. Az éjszaka folyamán a hab elvégezte gyógyító munkáját, és felszívódott. A kzin bőre rózsaszínnek és egészségesnek tűnt - már ha ugyan a rózsaszín az egészséges kzinbőr színe - néhány megszürkült forradással és lila erekkel.
-	Gyere velem - adta ki a parancsot a kzin. - Találtam egy térképszobát.

Tizenhatodik fejezet

A térképszoba

A térképszoba a kastély legtetején volt, fontosságának megfelelően. Louis alaposan kifulladt, mire fölértek. Nem volt könnyű tartania az iramot. A kzin nem futott, de gyorsabban járt, mint ahogy egy ember képes.
Louis akkor ért fel a lépcső tetejére, amikor Beszélő bement a kétszárnyú ajtón.
Az ajtónyílás mögött Louis vízszintes, szénfekete szalagot látott, ami nyolc hüvelyk széles volt, és három lábnyi magasan lebegett a talaj fölött. Túlnézett rajta; egy hasonló, csak babakék szalagot keresett, éjfélkék négyszög-foltokkal, és meg is találta.
Főnyeremény. Louis megállt az ajtóban, és próbálta magába szívni a részleteket. A miniatűr Gyűrűvilág majdnem teljes szobányi nagyságú volt. A kerek helyiség százhúsz lábnyi átmérőjű lehetett. A kör alakú térkép középpontjában egy szögletes képernyő látszott, és háttal állt ugyan a bejáratnak, de lehetett forgatni.
Magasan a falakon tíz forgó gömb volt. Különféle nagyságúak voltak, és eltérő sebességgel forogtak, de mindnek jellegzetes színe volt: egy Föld-szerű világ gazdag kékje fehér foltokkal. Mindegyik alatt volt egy kúpvetületes térkép.
- Egész éjszaka itt dolgoztam - mondta Beszélő. A képernyő mögött állt. - Sok mindent meg akarok mutatni neked. Gyere ide.
Louis majdnem átbújt a Gyűrű alatt, de egy gondolat visszatartotta. A sólyomarcú férfi, aki a bankett-teremben uralkodott, aligha tenne ilyet a szentélyek szentélyében. Louis megindult a Gyűrű felé, átment rajta, és látta, hogy csak kivetítés.
Megállt a kzin mögött.
A képernyőt vezérlőpultok vették körül. Minden kar és kapcsoló masszív ezüstből készült, és mindegyik valami állatfejet formázott. A panelek szélét ívek, folyondár-minták díszítették. Jól kicifrázták, gondolta Louis. Ez dekadencia lenne?
A képernyő be volt kapcsolva, de távoli képet mutatott. Olyat, mintha valaki az árny-négyszögek szomszédságából nézné a Gyűrűvilágot. Louisnak erős déja-vu érzése támadt.
- Az előbb sikerült felnagyítanom - mondta a kzin. - Már ha jól emlékszem… - Elfordított egy kapcsolót, és a kép olyan gyorsan kezdett feléjük rohanni, hogy Louis önkéntelenül megkapaszkodott. - Meg akarom mutatni neked a peremfalat. Hrr, Egy kicsit arrébb… - Megérintett egy másik vad ábrázatú kart, és a kép elmozdult, A Gyűrűvilag szélét nézték.
Valahonnan teleszkópok veszik fel ezt a látványt. De honnan? Az árny-négyszögekről?
Ezer mérföld magas hegyekre tekintettek le. A kép egyre tágult, ahogy Beszélő megtalálta a finomkeresőt. Louis csodálattal nézte, hogy a méretüktől eltekintve oly természetesnek tűnő hegyeket hogyan vágja el az űrbeli késéles árnyék. 
Aztán meglátott valamit a hegyek csúcsa mentén végigfutni.
Bár csak egy sor ezüst pont volt az egész, tudta, mi az. - Lineáris gyorsító.
- Igen - felelte Beszélő. - Transzferfülkék hiányában ez az egyetlen módszer a Gyűrűvilág távolságainak áthidalására. Ez lehetett a fő közlekedési eszköz.

- De hát ezer mérföld magasan van. Felvonók vannak? - A peremfal mentén találtam liftaknákat. Például ott is van egy - Az ezüstös szál már apró, egymástól messze elhelyezett hurkok sora volt; a lenti szemlélő elől mindet egy-egy hegycsúcs takarta. Egy alig láthatóan vékony cső vezetett el az egyik ilyen huroktól, le a hegy oldalán, be egy felhőrétegbe a gyűrűvilági atmoszféra alján.
- Az elektromágneses hurkok sűrűn vannak elhelyezve a liftaknák körül - mondta Beszélő. - Máshol millió mérföldnyi távolságban is lehetnek egymástól. Feltételezem, hogy csak indításra, megállásra és irányításra kellenek. Egy autót gravitációs sebességre lehet felgyorsítani, el lehet indítani a perem körül relatív 770 mérföldes sebességgel, hogy aztán egy másik hurokcsoportnál álljon le, egy liftcsőnél.
- Legfeljebb tíz nap alatt bárhová el lehet jutni így. A gyorsítást nem számolva.
- Triviális. Hatvan-napba kerül eljutni Ezüstszembe, a Földtől legtávolabbi emberi világra. Négyszer ennyi idő kéne a nem ismert űr átszeléséhez.
- Így van. És a Gyűrűvilág élőtere nagyobb volt minden ismert űrnél. Teret akartak, amikor ezt építették.
- Láttál valami mozgást? Használja még valaki a gyorsítót? - kérdezte Louis.
- A kérdésnek nincs értelme. Hadd mutassam meg, miért. - A kép közeledni kezdett, elcsúszott, és lassan növekedett. Éjszaka volt. Sötét felhők szálltak sötét földek felett, aztán…
- Városi fények. Hát… - nyelt egyet Louis. A dolog túl hirtelen jött: - Hát mégsem halott minden. Szerezhetünk segítséget.
- Nem hinném. Nehéz lenne megtalálni… ó! - Finagle fekete agyára!
A kastély - nyilvánvalóan az ő kastélyuk - ünnepélyesen úszott egy fénymező fölött… Ablakok, neonok, lebegő fényfoltok: járművek… furcsa alakú repülő épületek… csodálatos.
- Felvételek. A nigába! Régi felvételeket nézünk. Én azt hittem, hogy élő közvetítések - Egy nagyszerű pillanatig úgy tűnt, hogy nem kell tovább keresniük. Fényben izzó, nyüzsgő városuk, kijelölve a térképen… de ezek a felvételek ősrégiek, civilizációkkal ezelőttiek lehettek.
- Én is sokáig ezt hittem tegnap éjszaka. Nem is sejtettem az igazságot, de aztán képtelen voltam megtalálni azt a hatalmas meteorárkot, amit a Hazug húzott.
Louis elakadt lélegzettel paskolt a kzin csupasz rózsaszín vállára. Ennél magasabbra nem ért fel.
A kzin ügyet sem vetett erre a bizalmaskodásra. - Miután megtaláltam a kastélyt, már hamar mentek a dolgok. Nézd csak - Gyorsan elcsúsztatta a képet balfedélzet felé. A sötét föld elmosódott, eltűntek a részletek. Aztán fekete óceán fölé értek.
A kamera mintha megmakacsolta volna magát…
- Látod? Az egyik nagy sós óceán öble pont utunkba esik a fal felé. Az óceán maga sokszorosan nagyobb a kzini vagy földi tengereknél. Az öböl van akkora, mint a mi legnagyobb óceánunk.
- Újabb késedelem! Nem tudunk átmenni rajta?
- Talán igen. De ennél még nagyobb késedelem is várható - A kzin a kapcsolókhoz nyúlt.
- Várj. Meg szeretném nézni közelebbről azt a szigetcsoportot.
- Miért, Louis? Hogy megálljunk ott készleteket szerezni? 
- Nem… Látod, hogy milyen fürtben vannak, széles, mély tengerrészekkel a térközeikben? Nézzük azt a csoportot ott! - Louis a képernyőre mutatott. - Most pedig nézz rá arra a térképre!
- Nem értem.
- Meg arra, amit öbölnek hívtál, és arra a térképre a hátad mögött. A kontinensek kissé el vannak torzulva a kőgömbvetületeken… Most már látod? Tíz világ, tíz szigetcsoport. Nem egy az egyes méretarányban vannak, de fogadni mernék, hogy a sziget van akkora, mint Ausztrália, és az eredeti kontinens nem látszik nagyobbnak, mint a földgömbön Eurázsia.
- Micsoda ördögi tréfa. Louis, ez afféle tipikus emberi humor?
- Nem, nem. Szentimentalizmus. Hacsak…
- Nos?
- Erre nem gondoltam. Az első nemzedék… nekik el kellett dobniuk a saját világukat, de meg akartak tartani valamit abból, amit elvesztettek. Három generációval később a dolog már mulatságos volt. Ez mindig így van.
Mikor a kzin biztos volt benne, hogy Louis befejezte, kissé másképpen tette fel a kérdést: - Ti emberek úgy érzitek, hogy értitek a kzineket?
Louis elmosolyodott, és megrázta a fejét.
- Jó - mondta a kzin, és témát váltott. - Eltöltöttem némi időt éjszaka a legközelebbi űrkikötő vizsgálatával.
A miniatűr Gyűrűvilág közepén álltak, és egy négyszögletes ablakon át a múltba tekintettek.
Az a múlt, amit láttak, hatalmas mű volt. Beszélő az űrkikötő képére nagyított rá, egy széles kilövőpárkányra a peremfal űr felé eső oldalán. Egy baljós, tomporvégű hengert láttak, ezernyi ablakkal, egy elektromágneses állványon. Az állvány mezeje pasztell-árnyalatokban derengett, valószínűleg azért, hogy a kezelők vizuálisan is vezérelhessék.
- Végtelenítve van a szalag - mondta Beszélő. - Néztem egy ideig tegnap éjjel. Az utasok mintha egyenesen belementek volna a peremfalba, mintha valami ozmotikus folyamatot alkalmaznának.
- Ja - Louis csúnyán le volt lombozódva. Az űrkikötő párkánya forgásirányban volt tőlük - olyan hatalmas távolságra, amihez képest az eddigi útjuk semmiség volt.
- Láttam egy hajót felszállni. Itt nem használják a lineáris akcelerátort, csak landoláskor, hogy a hajó sebességét az űrkikötőéhez igazítsák. A felszállásnál csak kihajítják a hajót az űrbe.
- Ahogy a levélfaló gondolta, Louis. Emlékszel a csapóajtó-elrendezésre? A gyűrűvilág elég gyorsan forog ahhoz, hogy legyen lökőmező. Louis, figyelsz?
Louis megrázta magát. - Bocs. Nem tudok másra gondolni, csak arra, hogy ez legalább hétszázezer mérfölddel meghosszabbítja az utunkat.
- Talán lehet használni a fő szállítórendszert, a kicsi lineáris gyorsítókat a fal tetején.
- Nincs esélyünk rá. Valószínűleg tönkrement. A civilizáció terjed, ha van szállítórendszer, ami terjessze. De még ha működésre tudnánk bírni, akkor sem egy liftakna felé megyünk.
- Ez igaz - mondta a kzin. - Kerestem egyet.
A képernyőn a hajó leszállt. Lebegő teherjárművek kapcsoltak tagolt csövet a hajó főzsilipjéhez. Utasok özönlöttek kifelé.
- Megváltoztassuk a célunkat?
- Nem lehet. Még mindig az űrkikötő a legjobb esélyünk. 
- Igen?
- Hát persze, a nigába! Bármilyen nagy is, a Gyűrűvilág telepesvilág. A civilizáció mindig az űrkikötők körül koncentrálódik a telepesvilágokon.
- Mert jönnek a hajók az otthoni világról, és új technológiákat hoznak. Feltételezhető, hogy a gyűrűvilágiak viszont teljesen elhagyták az otthoni világukat.
- De a hajók még mindig be tudnak jönni - mondta makacsul Louis. - Az elhagyott világokról! Évszázadokkal ez előttről! A tökhajókra hat a relativitás, az időtágulás.
- Abban reménykedsz-, hogy űrhajósokat találsz, akik a régi technikákat próbálják megtanítani a vadaknak, akik már elfelejtették. És talán igazad is van - mondta Beszélő. - De én már belefáradtam ebbe az egészbe, és a kikötő nagyon messze van. Mit tudnék még neked mutatni?
- Mennyit jöttünk a Hazugtól? - kérdezte hirtelen Louis. 
- Mondtam már, hogy nem találtam meg a kráterünket.
De tudom, hogy mennyit jöhettünk. A kastélytól a perem nagyjából kétszázezer mérföld.
- Jó hosszú út… De a hegyet biztos megtaláltad. 
- Nem.
- Azt a nagyot. Az Isten Öklét. Majdnem arra estünk le. 
- Nem.
- Ez nem tetszik nekem. Beszélő, nem térülhettünk el valahogy? Meg kellett volna találnod az Isten Öklét egyszerűen úgy is, hogy jobbfedélzet felé visszakeresel a kastélytól.
- Mégsem találtam meg - mondta véglegesen Beszélő. Akarsz még látni valamit? Például vannak üres területek. Ezek az elöregedett szalag miatt lehetnek, de arra is gondoltam, hogy talán titkos helyeket rejtenek.
- De hát ha ezt meg akarjuk tudni, oda kell mennünk. Beszélő hirtelen a kettős szárnyú ajtó felé fordult, és a fülei ernyőszerűen kifeszültek. Négykézlábra ereszkedett, és ugrott.
Louis csak pislogott. Mi ez? Aztán meghallotta…
Kora dacára a kastély berendezése elég csendesen működött. Most azonban mély zúgás hallatszott az ajtón túlról.
Beszélő már nem volt látható. Louis elővette a lézerét, és óvatosan utánaeredt.
A lépcső tetején találta a kzint. Eltette a fegyvert; együtt nézték, hogy utazik felfelé Teela.
- Csak felfelé járnak - mondta Teela. - Lefelé nem. Az ötödik és a hatodik között pedig egyáltalán nem megy. Louis feltette a logikus kérdést: - Hogyan indítottad el? - Csak meg kell fogni a korlátot, és előre kell nyomni.
Csak akkor indul el, ha kapaszkodsz. Biztonságból. Csak véletlenül jöttem rá.
- Én tíz lépcsőt másztam végig ma reggel. Te mennyit rohantál végig, mielőtt rájöttél?
- Egyet sem. Mentem föl reggelizni, amikor megbotlottan, és belekapaszkodtam a korlátba.
- Stimmel.
Teela sértődöttnek tűnt. - Nem az én hibám, hogy… - Bocs. Reggeliztél?
- Nem. Néztem az embereket odalent. Tudtátok, hogy egy köztér van pont alattunk?
Beszélő fülei nagyra nyíltak, - Tényleg? És nem elhagyatott?
- Nem. Mindenfelől özönlenek ide, kora reggel óta. Most már több százan is lehetnek - Úgy mosolyodott el, mint a virradó hajnal. - És énekelnek.
Voltak szélesebb részek minden folyosón. Ezek a falfülkék párnákkal, szőnyegekkel voltak kibélelve, hogy a sétálgatók bárhol leülhessenek enni, ahol kedvük szottyan. Az egyik ilyen ebédlő-fülkében a "földszint" közelében hosszú ablak volt derékszögben meghajlítva, hogy félig fal, félig padló legyen.
Louis lihegett egy kissé a tíz lépcső után, amin lerohantak. Lenyűgözte az ebédlőasztal. A teteje mintha… szobrászalkotás lett volna, de a kontúrok alakja és elhelyezése levesestányérokra, salátás-, vajastálakra, kupákra utalt. Több évtizedes vagy évszázados használat foltozta össze a kemény fehér anyagot.
- Nem is kellenek tányérok - spekulált Louis. - Bele kell tenni az ételt a mélyedésekbe, és aztán slaggal le kell mosni az asztalt.
Ez nem tűnt túl higiénikusnak, de…? - Nem hoztak legyeket meg szúnyogokat meg farkasokat. Baktériumokat miért hoztak volna?
- Bélbaktériumokat - válaszolt magának. - Emészteni. És ha egy baktérium mutál, és rosszindulatúvá válik… - Addigra már nem lesz immunitás semmivel szemben. Vajon így pusztult ki a gyűrűvilági civilizáció? Minden civilizációnak szüksége van egy minimális létszámú fenntartóra.
Teela és Beszélő ügyet sem vetettek rá. Az ablak hajlatában térdeltek, és lefelé bámultak. Louis is odament melléjük.
- Még mindig csinálják - mondta Teela. És valóban. Louis becslése szerint vagy ezer ember nézett fel rájuk. Most már nem énekeltek.
Nem tudhatják, hogy itt vagyunk.
- Talán az épületet imádják - vélte Beszélő.
- Akkor sem csinálhatják ezt minden nap. Túl messze vagyunk a várostól. Nem érnek ki a földekre.
-Talán épp ma van valami különleges nap, valami ünnep. - Talán történt valami tegnap éjszaka - mondta Teela. Valami különleges, mint például mi. Már ha valaki észrevett bennünket. Vagy mint az - mutatott kifelé.
- Én is gondolkoztam rajta - mondta Beszélő. - Mióta eshet?
- Legalább azóta, hogy felébredtem. Olyan, mint az eső, vagy valami újfajta hó. Az árnynégyszögek drótja, egyik mérföld a másik után. Mit gondoltok, miért esik ide?
Louis az árny-négyszögek közti hatmillió mérföldes távolságra gondolt… egy egész hatmillió mérföldes szálra, amit elszakítottak a Hazuggal… és velük együtt hullt le a Gyűrűvilágra, nagyjából ugyanazon a pályán. Nem volt meglepő, hogy valahol belefutottak ebbe a hatalmas darab szálba.
Nem volt túlságosan feldobva. - Egybeesés.
- Mindenesetre körénk tekeredett, és valószínűleg tegnap este óta egyfolytában esik lefelé. A helybéliek nyilván eleve imádták a kastélyt, mert repül.
- Gondolkozzatok - mondta halkan a kzin. - Ha a gyűrűvilági Tervezők most megjelennének, leszállnának a repülő kastélyból, az inkább helyénvaló lenne, nem meglepő. Louis, nem próbálkozunk meg az Isten-megnyitással?
Louis hátrafordult, hogy válaszoljon - de nem tudott. Sikerülhetett volna neki, de beszélő már Teelának magyarázott:
- Louis vetette föl, hogy talán jobban elboldogulunk a helyiekkel, ha Gyűrű-tervezőknek tűnünk. Nessusnak kellett volna lennie a büntető démonnak, de talán nélküle is megleszünk. Nekem valamiféle, inkább isten-, mint tervező-szerű valakinek kéne lennem, afféle hadistennek…
Teela elnevette magát, és Louis kirobbant.
A nyolc láb magas, emberfelettien széles vállú és derekú kzin túl nagy és testes volt ahhoz, hogy félelmen kívül bármit is kiváltson, még kopaszra perzselten is. A patkányszerű farok volt még a legkevésbé impresszív vonása, de most a bőre is ugyanolyan színű volt: babarózsaszín, bíbor erekkel. Fejszőrzet nélkül a fülei kevéssé megnyerő rózsaszín napernyők lettek. A narancsos szőr domino-maszkot húzott a szeme köré, a fenekén pedig mintha puha szőrpárnát növesztett volna, amire leülhet.
A veszedelem, ami egy kzin kinevetésével járt, csak még mulatságosabbá tette az egészet. Louis kétrét görnyedve, a hasát fogva, némán nevetett, mert már nem volt levegője. Hátrálni kezdett valami felé, ami reményei szerint szék volt.
Egy emberfelettien hatalmas kéz ragadta meg a vállát, és emelte fel. Louis szemtől szemben volt a kzinnel. - Louis, erre a viselkedésre magyarázatot kell adnod.
Louis hatalmas erőfeszítéssel legyűrte derültségét. - Afféle hadisten - hebegte, és megint kirobbant belőle a nevetés. Teela csukladozó hangokat hallatott.
A kzin letette Louist, és várta, hogy elmúljon a roham. -Egyszerűen nem keltesz elég jó benyomást ahhoz, hogy istent játssz - mondta Louis néhány perccel később. - Amíg vissza nem nő a szőröd.
-De ha egy-két embert puszta kézzel széttépnék, biztosan tisztelni kezdenének.
- Távolról, és elbújva. Ezzel pedig semmire sem megyünk. Nem. Meg kell várnunk, míg kinő a szőröd. És kéne Nessus taspja is.
- A bábost nem lehet elérni. 
- De…
- Ha mondom, hogy nem lehet. És hogyan lépünk kapcsolatba a helyiekkel?
- Itt kell maradnunk. Lássuk, mit tudhatunk meg a térképszobában. Teela meg én - mondta Louis, és hirtelen eszébe jutott valami. - Teela, te még nem is láttad a térképszobát.
- Milyen? 
- Maradj itt, és vedd rá Beszélőt, hogy mutassa meg neked. Én lemegyek egyedül. Ti ketten figyelhettek engem a kom-korongokon keresztül, és lejöhettek értem, ha baj van. Beszélő, kérem a villanófény-lézeredet.
A kzin felmordult, de átadta a fegyvert. Még mindig megmaradt neki a módosított Slaver-dezintegrátor.
Ezer lábnyi magasból Louis hallotta, hogy a tiszteletteljes csendet döbbent mormogás váltja fel, és tudta, hogy észrevették őt, a kastély ablakától elváló fényes foltot. Ereszkedni kezdett.
A mormogás nem szűnt, csak fojtottabb lett. Louis jól érzékelte a változást.
Aztán elkezdődött az éneklés.
- Túl vontatott - mondta volt Teela. - Nem tartják a ritmust. Tompa - Louis ebből indult ki, ezért az ének meglepetésként érte. Sokkal jobb volt, mint amire számított.
Úgy vélte, hogy tizenkét fokú skálán énekelnek. A legtöbb emberi világ "oktáv" skálája is tizenkét fokú, de egy kicsit más. Nem csoda, hogy Teela tompának hallotta.
Igen, vontatott volt. Lassú, ünnepélyes templomi zene, ismétlésekkel, harmónia nélkül. De volt benne valami nagyszerűség.
A tér hatalmasnak bizonyult. Az ezernyi ember óriási tömegnek tűnt a magányosság hetei után, de a térre tízszer ennyien is befértek volna. Hangszórókkal tempóban lehetett volna tartani az éneket, de nem voltak hangszórók. Egyetlenegy ember hadonászott egy emelvényről a tér közepén. De senki sem nézett rá. Mindenki Louis Wut figyelte.
Mindezzel együtt a muzsika csodálatos volt.
Teela nem hallhatta meg ezt a szépséget. A zene az ő tapasztalatában felvételeket jelentett, amelyek mind mikrofonrendszerek segítségével készültek. Az ilyen zenét lehet hangosítani, igazítani, a hangokat sokszorozni vagy fokozni, a rossz részeket elvetni. Teela Brown soha az életben nem hallott élő zenét.
Louis Wu viszont igen. Lelassította a ciklijét, hogy az idegvégződéseinek legyen idejük alkalmazkodni a ritmushoz. Eszébe jutottak a nagy közös éneklések a sziklákon Kényszerleszállás felett, ennél kétszer nagyobb tömegekkel, és dalokkal, amelyek ezért, de másért is másképp hangzottak; azért, mert ott Louis Wu is énekelt. Most, ahogy hagyta, hogy a dallam keresztülvibráljon rajta, a füle kezdett alkalmazkodni a kissé éles vagy tompa hangokhoz, a hangok összemosódásához, az ismétlésekhez, a himnusz lassú, hömpölygő fenségességéhez.
Azon kapta magát, hogy már-már maga is csatlakozni akar az énekhez. Ez nem lenne valami jó ötlet, gondolta, és tovább ereszkedett a tér felé.
A tér közepén álló talapzaton valaha szobor állt. Louis emberinek tűnő talp-helyeket látott, négy lábnyi hosszúakat ott, ahol valaha a szobor állt. Most az emelvényen valamiféle háromszögletű oltár állt, háttal az oltárnak egy ember integetett a karjával, és az emberek énekeltek.
Rózsaszín villanás a szürke köpeny fölött…Louis úgy vélte, hogy az ember fejvédőt visel, talán rózsaszín selyemből.
Úgy döntött, hogy az emelvényre száll le. Éppen érkezőben volt, amikor a karmester hátrafordult, szembe vele. Louis kis híján összetörte a ciklijét.
Rózsaszín fejbőr volt az, amit az előbb látott. A szőke szőrrel fedett arcok közt egyedülálló módon ennek az embernek az arca épp olyan csupasz volt, mint Louis Wué.
A férfi tenyérrel lefelé kiterjesztette a két karját, és kitartotta az ének utolsó hangjegyét… több másodpercig… aztán leintette. A pillanat töredéke múlva a tér szélén is elhalt az utolsó hang. A férfi - pap? - hirtelen támadt csendben állt Louis Wu előtt.
Akkora volt, mint Louis - a helybeliekhez képet magas. Az arc- és fejbőre olyan sápadt volt, hogy szinte átlátszott, mint egy albínóé a Kezünk Munkájáról. Órákkal korábban borotválkozhatott egy nem eléggé éles pengével, és már kezdett kiütközni a borostája, szürke árnyalatot kölcsönözve a bőrének mindenhol, a szemkörnyék kivételével.
Rosszallóan beszélt, vagy legalábbis Louisnak úgy tűnt. A fordítókorong azonnal megszólalt: - Hát eljöttél végre.
- Nem tudtuk, hogy vártatok ránk - mondta Louis az igazságnak megfelelően. Ahhoz nem volt elég önbizalma, hogy ő maga próbálkozzon az isten játékkal. Egy hosszú élet tanította meg arra, hogy nagyon nehéz hosszú ideig konzekvensen hazudni.
- Szőr van a fejeden - mondta a pap. - Feltehetőleg nem teljesen tiszta a véred, ó Tervező.
Hát erről van szó! A Tervezők rassza nyilván teljesen kopasz volt, és a pap őket imitálja azzal, hogy borotválja magát. Vagy… a Tervezők szőrtelenítőkrémet vagy más hasonlóan egyszerű megoldást alkalmaztak, csak hogy divatot csináljanak? A pap nagyon hasonlított a kastélybeli drótszoborhoz.
- Ez nem tartozik rád - kente el Louis a problémát. - A világ pereme felé tartunk. Mit tudsz mondani az útról?
A pap szemlátomást zavarba jött. - Te kérsz információt tőlem? Te, a Tervező?
- Én nem vagyok Tervező - Louis készenlétben tartotta a kezét, hogy bármikor bekapcsolhassa a hangburkot.
A pap azonban csak még jobban megzavarodott. - Akkor miért vagy félig szőrtelen? Hogyan repülsz? Elloptad a Menny titkát? Mit keresel itt? Azért jöttél, hogy eltérítsd a gyülekezetemet?
Az utolsó kérdés tűnt a legfontosabbnak. - A peremhez tartunk. Csak információra van szükségünk.
- Azok a válaszok, amiket kerestek, megvannak a Mennyben.
- Ne komolytalankodj velem - mondta Louis. - De hát éppen a Mennyből jössz! Láttalak!
- Ó, a kastélyból! Végigmentünk rajta, de nem tudtunk meg sokat. A Tervezők tényleg teljesen szőrtelenek voltak?
- Néha azt hittem, hogy ők is csak le vannak borotválva, mint én. De a te állad természettől fogva szőrtelennek tűnik.
- Depilálom - Louis végignézett az áhítatos aranyvirág-arcokon. - Ők mit hisznek? Úgy tűnik, hogy nem osztják a kételyeidet.
- Ők csak annyit látnak, hogy mi ketten egyenlő félként beszélünk a Tervezők nyelvén. Csináljuk tovább, ha gondolod - A pap modora most már inkább összeesküvő-szerű volt, mint ellenséges.
- Ettől nőnél a szemükben? Gondolom, igen - mondta Louis. A pap valóban félt attól, hogy elveszti a híveit - ahogy minden más pap is félt volna, ha az istene életre kel, és megpróbálja átvenni a hatalmat. - Értenek minket?
- Talán minden tizedik szót.
Louis most átkozta a fordítókészülék ügyességét. Nem tudhatta, hogy a pap Zignamuklikklik nyelvén beszél-e. Ha tudta volna, és látta volna, hogy a két nyelv mennyire távolodott el egymástól a kommunikáció megszűnése óta, talán meg tudta volna állapítani a civilizáció bukásának dátumát.
- Mi volt ez a Menny nevű kastély? - kérdezte. - Tudjátok? 
- A legendák Zrillirről szólnak - felelte a pap. - És arról, hogyan uralta a Menny alatti összes földeket. Ezen a talapzaton Zrillir életnagyságú szobra állt. A földek ellátták a Mennyet mindenféle ínyencséggel, amelyeket felsorolhatok neked, ha akarod, mert megtanultuk őket; de ma már ezek nem teremnek. Akarod…?
- Nem, köszönöm. Mi történt?
Az ember hangja éneklőssé vált. Nyilván ezerszer hallotta és ezerszer mondta már el ezt a történetet…
- A Menny akkor keletkezett, amikor a Tervezők megteremtették a világot és az Ívet. Az, aki a Mennyet uralja, uralja a földet is, egyik végétől a másikig. Zrillir így uralkodott több emberöltőn keresztül, és tüzet szórt a Mennyből, ha nem volt elégedett. Aztán sejleni kezdett, hogy Zrillir már nem tud tüzet szórni.
Az emberek többet nem engedelmeskedtek neki. Nem küldtek neki ennivalót. Ledöntötték a szobrot. Mikor Zrillir angyalai köveket dobáltak a magasból, az emberek nevetve ugrottak félre.
Aztán eljött a nap, amikor az emberek- megpróbálták elfoglalni a Mennyet egy felemelkedő lépcsővel. De Zrillir összeomlasztotta a lépcsőt. Aztán az angyalai repülő kocsikon elhagyták a Mennyet.
Később már mindenki sajnálta Zrillir elvesztését. Az ég mindig borús volt, a termés elsatnyult. Imádkoztunk Zrillir visszatéréséért…
- Szerinted ez mennyire pontos leírása az eseményeknek?
- Egészen ma reggelig nem tartottam igaznak, de aztán jöttél te. Nagyon megzavartál, ó Tervező. Talán Zrillir valóban vissza akar térni, és a fattyúit küldi maga előtt, hogy megtisztítsák az utat a hamis papoktól.
- Leborotválhatom a fejem, ha ez segít. 
- Nem. Ne is törődj vele, kérdezz csak.
- Mit tudsz mondani a gyűrűvilági civilizáció bukásáról? A pap még nyugtalanabb lett. - A civilizáció el fog bukni? Louis felsóhajtott, és - most először - megfordult, hogy szemügyre vegye az oltárt.
Az oltár az emelvény közepét foglalta el. Sötét színű fából készült. Lapos, négyszögletes felszínébe térkép-domborművet faragtak hegyekkel, folyókkal, egy tóval, és két, felfelé hajló peremmel. A másik két perem - a rövid peremek - egy arany parabolaív alapjait adta.
Az ív aranya már megfakult, a tetőpontja ívéből azonban arany gömb függött vékony szálon, és ez az arany ragyogóan ki volt fényesítve.
- A civilizáció veszélyben van? Annyi minden történt. A napdrót, a ti érkezésetek…tényleg napdrót? A nap ránk fog zuhanni?
- Ezt erősen kétlem. Arra a drótra gondolsz, ami egész reggel esett?
- Igen. A mi vallásunk úgy tanítja, hogy a nap egy nagyon erős szálon függ az Ívről. Ez a szál is erős. Tudjuk - folytatta a pap - Egy kislány megpróbált kiegyengetni rajta egy hurkot, és belevágott az ujjába.
Louis bólintott. - Semmi sem zuhan rátok - mondta. Magában azt gondolta: Még az árny-négyszögek sem. Még ha minden zsinór elszakadna, a négyzetek akkor sem hullanának a Gyűrűvilágra. A Tervezők orbitális naptávolságot adtak volna nekik a Gyűrűn belül. 
Nem túl sok reménnyel kérdezte meg: - Mit tudsz a peremi szállítórendszerről? - És azonnal tudta, hogy valami nem stimmel. Elkapott valamit, a katasztrófának valami bizonyítékát, de mit?
- Megismételnéd ezt? - kérdezte a pap. Louis megismételte.
- Az a valamid, ami beszél, először mást mondott. Valamit egy tiltott… valamiről - felelte a pap.
- Fura - mondta Louis. És most már ő is hallotta. A fordítógép más tónusban beszélt, és jó hosszasan.
- "Tiltott hullámsávot használsz, és megsérted a"…a többire nem emlékszem - mondta a pap. - Jobb lesz, ha befejezzük ezt a beszélgetést. Felébresztettél valami ősit, valami gonoszat… - A pap elhallgatott, hogy figyeljen, mert Louis fordítógépe megint mondott valamit a pap nyelvén. …megsérted a tizenkettes rendeletet, a karbantartás zavartalanságát." A ti erőitek vissza tudnak tartani egy…
A pap további szavait a gép nem fordította.
A korong hirtelen felforrósodott Louis kezében. Louis azonnal eldobta. A korong fehéren izzott, amikor leesett a járdára - és nem sebzett meg senkit, amennyire Louis látta. Aztán belehasított a fájdalom, és félig elvakították a könnyek.
Látta, hogy a pap nagyon hivatalosan, nagyon fenségesen feléje biccent.
Hasonlóan kifejezéstelen arccal visszabiccentett. Egész végig a ciklijén ült most megnyomott egy gombot, és felszállt a Mennyekbe.
Amikor már nem láthatták az arcát, elvicsorodón fájdalmában, és egy olyan szót mondott, amit valaha Wunderlandban hallott egy embertől, aki elejtett egy ezeréves Steuben-kristályt.

Tizenhetedik fejezet

A vihar szeme

A ciklik balfedélzet felé tartottak a Mennytől az acélszürke fedél alatt, ami errefelé égként funkcionált. A napraforgómező fölött ez mentette meg az életüket, de most már csak nyomasztó volt.
Louis megérintett három pontot a műszerfalon, hogy rögzítse a jelenlegi magasságot. Figyelnie kellett, mit csinál, mert nem érzett semmit felhólyagosodott, legyógysprézett ujjaival. Aztán megnézte a kezét, és arra gondolt, hogy mennyivel rosszabb is lehetett volna…
Beszélő szólalt meg a műszerfal fölött: - Louis, nem akarunk a felhők fölé emelkedni?
- Lehet, hogy onnan nem veszünk észre valami fontosat, mert nem látjuk a földet.
- Van térképünk.
- És azon látszanak a naprafogó-mezők?
- Igazad van - mondta Beszélő, és kikapcsolt.
Beszélő és Teela jól kihasználták az időt a térképszobában, amíg Louis a pappal társalkodott. Vázlatos térképeket készítettek a perem felé vezető útról, és felvázolták a városokat is, amelyek fényes sárga foltként mutatkoztak meg a nagyítóképernyőn.
Aztán valami kifogásolta, hogy foglalt frekvenciát használnak. De ki foglalta le, mire, és milyen régen? Eddig miért nem tiltakozott? Louis úgy sejtette, hogy valami elhagyatott gépről van szó, olyanról, mint az automata meteor-őr, ami beléjük lőtt. Ez talán csak időnként, rohamokban működik.
Beszélő fordítókorongja vörösre izzott, és ráragadt a tenyerére. Napokra használhatatlanná vált a keze, még a csodás kzin "hadi" gyógyszerek mellett is. Az izmoknak regenerálódniuk kellett.
A térképek sokat jelentettek. Az újjáéledő civilizáció szinte biztosan a nagy metropoliszokban mutatkozik meg először. A flotta átrepülhet az ilyen városok fölött, és kereshet fényt vagy füstöt.
Nessus hívógombja égett a táblán; akár órák óta is világíthatott. Louis felelt a hívásra.
Látta, hogy a bábos kócos barna sörénye és szattyánfinom háta lassan emelkedik-süllyed a légzésével. Egy pillanatig arra gondolt, hogy a bábos megint katatóniába esett, de Nessus felemelte az egyik fejét, és fuvolázni kezdett: Szervusz, Louis! Mi újság?
- Találtunk egy lebegő házat - mondta Louis. - Térképszobával - Elmesélte a bábosnak a Menny nevű kastélyt, a térképszobát, a térképeket és bolygógömböket, a papot és a világegyetem-modelljét. Már jó ideje válaszolgatott a bábos kérdéseire, amikor neki is eszébe jutott egy.
- Hé! Neked működik a fordítókorongod?
- Nem, Louis. Nemrég felizzott, nagyon megijedtem. Ha mertem volna, katatóniába estem volna, de túl keveset tudtam.
- Hát a miénk is tönkrement. Teeláé kiégette a tokját, és megperzselte a ciklijét. Beszélőé meg az enyém a kezünket égette meg. Tudsz valamit? Meg kell tanulnunk a gyűrűvilági nyelvet.
- Igen.
- Jó lett volna, ha az öreg emlékezett volna valamire a régi gyűrűvilági társadalomról. Gondoltam valamire… - És elmondta a bábosnak a mutáló bélbaktériumokról szóló elméletét.
- Ez lehetséges - mondta Nessus. - Ha egyszer elvesztették az átalakítás titkát, ezt sosem heverhették ki.
- Hm. És miért nem?
- Nézz körül, Louis. Mit látsz?
Louis körülnézett. Villámló vihar volt keletkezőben előtte; hegyeket, völgyeket látott, egy távoli várost, iker hegycsúcsokat, tetejükön a gyűrűaljzat homályos anyagával…
- Szállj le bárhol a Gyűrűvilágon, és áss le. Mit találsz? 
- Földet - mondta Louis. - És?
- Aztán
- Még több földet. Gyűrűanyagot - felelte Louis. És ahogy ezt kimondta; a táj mintha megváltozott volna. A viharfelhők, a hegyek, a város forgásirányban és hátul, a csillogó szegély messze a végtelen horizonton, ami talán napraforgó-mező… a táj most annak a buroknak mutatkozott, ami valójában volt. E között és egy rendes bolygó között az volt a különbség, mint egy igazi arc és egy üres gumimaszk között.
- Áss csak le bármelyik világon - mondta a bábos - és végül valamiféle fémércet találsz. Itt van negyven láb föld, aztán a gyűrűanyag. Ezt az anyagot nem lehet feldolgozni. Ha át lehetne fúrni, a bányász vákuumba fúrna - ami nem lenne túl nagy jutalom a fáradozásáért.
- Egy olyan civilizáció, ami képes volt felépíteni a Gyűrűt, kellett hogy rendelkezzen az olcsó anyagátalakítás módszerével. Veszítsék csak el ezt a technológiát - mindegy, hogyan - és mi marad? Nyilván nem halmoztak fel nyersanyagokat. Nincs érc. A Gyűrű összes fémkészlete a gépekben, a szerszámokban és a rozsdában lenne. Még a csillagközi bányászat sem segít, mert itt a környéken nincs mit bányászni. A civilizáció lehanyatlik, és soha többé nem támad fel újra.
- Mikor jöttél rá erre? - kérdezte Louis halkan.
- Már egy ideje. De nem tűnt fontosnak az életben maradásunk szempontjából.
- Szóval csak nem mondtad. Szép! - mondta Louis. Mennyit töprengett ezen a problémán! És most minden olyan pofonegyszerűnek tűnt. Micsoda csapda, micsoda szörnyű csapda egy gondolkodó lénynek.
Louis maga elé nézett (és valahol tudatában volt annak, hogy Nessus képe eltűnt). A vihar már közelebb volt, és kiszélesedett. A hangburok biztos megvéd tőle, de mégis…
Jobb lenne átrepülni fölötte. Louis megrántotta a kart, és a ciklik a világ szürke takarója felé emelkedtek, a felhők felé, amelyek felettük tornyosultak a kastély óta.
Louis agya üresjáratban forgott…
Egy új nyelv megtanulása időbe telik. Az pedig lehetetlenség, hogy mindig új és új nyelvet tanuljanak meg, valahányszor leszállnak. Ez a kérdés létfontosságúvá vált. Mióta barbárok a gyűrűvilágiak? Mikor beszélték ugyanazt a nyelvet? Mikor kezdtek a helyi nyelvek elválni az eredetitől?
Az univerzum elhomályosult, aztán teljesen szürkébe olvadt. Benne jártak a felhőben. Ködcsápok folytak el a hangburok mellett. Aztán a ciklik felbukkantak a napfényben.
A Gyűrűvilág végtelen láthatáráról egy hatalmas kék szem meredt Louis Wura a lapos felhősík fölött.
Ha az Isten feje akkora lett volna, mint a Föld Holdja, akkor lehetett volna ekkora szeme.
Louisnak kellett egy kis idő, hogy felfogja, mit lát. Aztán tovább egy percig nem volt hajlandó elhinni a látványt az agya. Aztán az egész kép halványulni kezdett, mint egy rosszul megvilágított holó.
A füle zúgásán keresztül hallotta, hogy valaki sikít. Meghaltam? - tűnődött.
Aztán, Ez Nessus sikoltása? De az interkom ki volt kapcsolva.
Teela volt az. Teela, aki életében sose félt semmitől. Teela takarta el az arcát a kezével, hogy elrejtőzzön a hatalmas kék pillantás elől.
A szem mintha feléjük vonszolta volna magát. Meghaltam? A Teremtő jött el, hogy ítélkezzék fölöttem? Melyik Teremtő?
Végre eljött az ideje, hogy Louis Wu eldöntse, melyik teremtőben hisz, ha ugyan hisz valamelyikben.
A szem kék volt és fehér, fehér szemöldökkel és sötét pupillával. Felhőfehér, messzeségkék. Mintha maga az ég lenne.
- Louis! - sikította Teela. - Csinálj valamit!
Ez nem igaz, gondolta Louis. A torka szilárd jégoszlop volt. Az elméje úgy rohangált a fejében, mintha csapdába esett volna. Nagy ez az univerzum, de némely dolog tényleg lehetetlen.
- Louis!
Louis végre megtalálta a hangját: - Beszélő. Hé, Beszélő! Mit látsz?
A kzin nem válaszolt azonnal. Furcsán színtelen volt a hangja. - Egy hatalmas emberi szemet magunk előtt.
-	Emberit? 
- Igen. Te is látod?
Az a szó döntött el mindent, az a szó, amit Louis sosem használt volna. Emberi. Emberi szem. Ha a szem természetfeletti jelenség lett volna, a kzin kzin szemet látott volna, vagy semmit.
- Akkor hát természetes jelenség - mondta magában Louis. - Csakis az lehet.
Teela reménykedve nézett rá.
De hogyan vonszolhatja magát feléjük?
- Ó - mondta Louis Wu. Keményen balra fordította a botkormányt. A cikk forgásirányba fordult.
- Nem arra kell mennünk - szólalt meg azonnal Beszélő. - Fordulj vissza, Louis. Vagy add át a parancsnokságot.
- Ugye nem akarsz átmenni rajta?
- Túl nagy ahhoz, hogy megkerüljük.
- Beszélő, ez nem nagyobb a Plato-kráternél. Egy óra alatt kikerüljük. Minek kockáztassunk? 
- Ha félsz, válj ki az alakzatból, Louis. Menj körbe, és találkozzunk a másik oldalon. Teela, ez neked is szól. Én átmegyek.
- Miért? - Még maga Louis is szaggatottnak hallotta a saját hangját. - Azt hiszed, hogy ez a véletlenszerű felhőformáció a férfiasságod próbája?
- A micsodám micsodája? Louis, most nem a szaporodási képességemről van szó. Hanem a bátorságomról.
- Miért?
A ciklik utazósebességgel suhantak az égen, tizenkét mérföld per órás sebességgel.
- Miért kérdés a bátorságod? Válaszolnod kell. Az életünket kockáztatod.
- Nem. Ti körbemehettek.
- És utána hogy találunk meg?
A kzin elgondolkodott. - Hát jó. Hallottál a Kdapt-Prédikátor eretnekségről?
- Nem.
- Az emberekkel kötött Negyedik Fegyverszünet utáni sötét időkben az Őrült Kdapt-Prédikátor egy új vallás élére állt. Maga a Patriarka végezte ki egyetlen harcban, de eretnek vallása titokban a mai napig fennmaradt. Kdapt-Prédikátor abban hitt, hogy a Teremtő Isten a saját képére alkotta meg az embert.
- Az embert? De hát… ez a Kdapt-Prédikátor kzin volt, nem?
- Igen. Állandóan győztetek, Louis. Négy évszázadon és négy háborún keresztül győztetek. Kdapt tanítványai emberbőr maszkot viseltek imádkozásnál. Azt remélték, hogy ezzel félrevezetik a Teremtőt, és megnyerik a háborút.
- És amikor megláttad azt a szemet a láthatár fölött… -Igen.
- Húha…
- Megmondom neked, Louis, hogy az én elméletem valószínűbb, mint a tiéd. Még hogy véletlenszerű felhőalakzat! Ugyan, Louis!
Louis agya ismét munkába lendült. - Akkor hagyjuk a véletlent. Talán a Gyűrű tervezői a saját szórakozásukra hozták létre a Szem-alakzatot, reklámnak vagy ilyesminek.
- Mihez?
- Ki tudja? Valami nagyhoz. Talán egy vidámparkhoz, vagy nagyobb templomhoz. Az Optometristák Egyesületének központjához. Amilyen technikájuk - meg amennyi helyük - ezeknek van, semmi sem lehetetlen!
- Leselkedők börtöne - lendült bele Teela. - Magándetektív-egyetem. Monoszkóp egy óriási három-dés tévéhez. Én is pont annyira megijedtem, mint te, Beszélő - Teela megint normálisnak tűnt. - Én azt hittem… nem is tudom, mit hittem. De veled vagyok. Együtt megyünk át.
- Jól van, Teela.
- Ha pislant, mindketten meghalunk.
- "A többség mindig épelméjű" - idézte Louis. - Hívom Nessust.
- Finagle-re, igen! Ő már biztos átment rajta, vagy megkerülte.
Louis keményebben nevetett, mint eredetileg akarta. Nagyon meg volt ijedve. - Gondolod, hogy Nessus utat tör nekünk?
- He?
- Ő bábos. Mögöttük körözött, aztán valószínűleg hozzákapcsolta a gépe irányítását Beszélőéhez. Így Beszélő nem kaphatja el őt, és ha veszély közeledik, akkor mi találkozunk vele először.
- Figyelemreméltó képességed van arra, hogy gyáva módra gondolkozz, Louis - mondta Beszélő.
- Ne csúfolódj. Idegen világon vagyunk. Idegen látásmódra van szükségünk.
- Na jó, hívd, ha már olyan egy srófra gondolkodtok. Én szembenézek a Szemmel, és megtudom, mi van mögötte, vagy benne.
Louis felhívta Nessust.
Az interkomban csak a bábos hátát lehetett látni. A barna sörény lassan rezgett a légzésétől.
- Nessus - szólongatta Louis. Aztán még hangosabban megismételte: - Nessus!
A bábos összerezzent. Egy háromszögletű fej emelkedett fel. 
- Már attól féltem, hogy használnom kell a szirénát.
- Vészhelyzet van? - emelkedett fel éber riadalommal mindkét fej.
Louis képtelen volt állni a hatalmas kék pillantást. Állandóan elkalandozott a tekintete. - Úgy is mondhatjuk. A többiek tönkre akarják tenni magukat. Márpedig nem engedhetem meg magamnak, hogy elveszítsem őket.
- Ezt magyarázd meg, kérlek!
- Nézz előre, és mondd meg, hogy látsz-e egy emberi szem-formájú felhőalakzatot.
- Látok - mondta a bábos.
- És van valami ötleted, hogy mitől van?
- Nyilvánvalóan valamiféle vihar. Már kikövetkeztethetted, hogy a Gyűrűvilágon nincsenek spirális hurrikán-formációk.
- Ó - Louis még csak nem is gondolt erre.
- A hurrikánok spirálos alakja a Coriolis-erő következménye; két különböző magasságú légtömeg sebességkülönbségéé. A bolygók forgó gömbök. Ha két légtömeg elindul egymás felé, hogy kitöltsenek egy részleges vákuumot, és az egyik dél felé megy, a másik északra, akkor a maradványsebességük elviszi őket egymás mellett. Így légörvény keletkezik.
- Tudom, hogyan lesznek a hurrikánok.
- Akkor azt is tudnod kell, hogy a Gyűrűvilágon minden összefüggő légtömegnek gyakorlatilag ugyanaz a sebessége. Itt nincs örvény-effektus.
Louis előrenézett, a szem alakú vihar felé. - De hát akkor milyen vihar van? Mert szerintem semmilyen. A levegő egyáltalán nem cirkulál.
- Ez nem igazi, Louis. A meleg levegő felemelkedik, a hideg lesüllyed. De ezek a hatások nem képesek olyan vihart létrehozni, mint ami előttünk van.
- Nagyon is igaz.
- Mivel fenyegetőzik Beszélő? Mit akar tenni?
- Át akar repülni annak a Finagle-fajzat valaminek a közepén, Teela hűséges kíséretével.
A bábos olyan tiszta és csodás hangot füttyentett, mint a rubinlézer-fény. - Ez veszélyesnek tűnik. A hangburkok megvédik őket mindenféle közönséges vihar hatásától. De ez nem tűnik közönséges viharnak…
- Én arra gondoltam, hogy mesterséges.
- Igen…A gyűrűvilágiak felállíthatták a maguk cirkulációs rendszerét. De ennek le kellett volna állnia, amikor az energiaellátás megszűnt. Nem értem… ó. Megvan, Louis.
- Mi van meg?
- Fel kell tételeznünk egy légnyelőt, egy olyan területet, ahol a levegő eltűnik a vihar közepe környékén. És a többi megy utána.
Gondolkozz. A légnyelő részleges vákuumot teremt. Légtömegek szállnak felé forgásirányból és ellenforgásirányból…
- És jobbfedélzettől meg balfedélzettől.
- Ezeket figyelmen kívül hagyhatjuk - mondta élesen a bábos. - De a forgásirányból érkező levegő egy nagyon kicsit könnyebb lesz, mint a környező levegő. Felemelkedik. Az ellenkező irányból érkező levegő pedig egy kicsit nehezebb lesz…
Louis megpróbálta maga elé képzelni a dolgot. - De miért?
- Ellenforgásirányból jön, Louis. Rotációs sebessége egy nagyon kicsit nő a Gyűrű miatt. A centrifugális erő miatt kissé lesüllyed.
Ez a szem alsó szemhéja. A forgásirányból jövő levegő felemelkedik, és kialakítja a felső szemhéjat. Biztos van valami örvény-hatás, de az örvény tengelye vízszintes, míg egy bolygón függőleges lenne.
- De hát ez olyan kicsiny hatás!
- De az egyetlen hatás, Louis. Nincs semmi, ami akadályozná vagy megállítaná. Ezredévekig is hathat zavartalanul, és felépítheti azt, amit most látsz.
- Meglehet. Meglehet - A szem már nem is volt annyira ijesztő. Valami vihar lehet, ahogy a bábos mondta. Olyan színei voltak, mint egy viharnak: a fekete felhők, a felső, napos fehér felhők és a vihar sötét-"szeme" alkották a szem íriszét.
- Persze a probléma a légelnyelő. Miért tűnik el a levegő a vihar középpontja mellett?
- Talán még működik itt valami szivattyú.
- Ezt kétlem, Louis. Ha így lenne, az itteni légköri zavarok előre tervezettek lennének.
- És?
- Észrevetted azokat a helyeket, ahol a gyűrűanyag kilátszik a föld meg a szikla alól? Ez az erózió biztosan nem volt tervezett. Észrevetted, hogy egyre gyakoribbak voltak az ilyen csupasz helyek, ahogy közeledtünk ide? A Szemvihar valamiképpen felforgathatta az időjárási mintázatot több tízezer mérföldes körzetben, nagyobb területen, mint a te vagy az én világom.
Most Louis füttyentett. - A nigába! De hát akkor…ó, már értem.. Meteorlyuknak kell lennie a Szem-vihar közepében.
- Igen. Láthatod, milyen fontos dolog ez. A gyűrűalap áthatolható.
- De nem nekünk.
- Ez így van. Mégis meg kell néznünk, hogy tényleg van-e ott lyuk.
Louis babonás pánikja lassan kezdett álomnak tűnni. A bábos analitikus nyugalma fertőző volt. Louis Wu félelem nélkül nézett bele a szembe. - Be kell mennünk és meg kell néznünk. Gondolod, hogy biztonságos átrepülni az íriszen?
- Valószínűleg csak tiszta, nyugodt levegő, részleges vákumban.
- Ok. Megmondom a többieknek a jó hírt. Mind átrepülünk a szemviharon.
Az ég sötétedni kezdett, ahogy közeledtek. Jön az este? Nem lehetett megmondani, A sűrűsödő, feketedő felhők maguktól is elég sötétet csináltak.
A szem legalább száz mérföld hosszú volt az egyik sarkától a másikig, és mintegy negyven mérföld magas. A körvonala kékesebb lett, ahogy odaértek. A rétegek és áramlatok láthatóvá váltak. Kezdett megmutatkozni a szem igazi alakja: kavargó szélcsatorna, melynek keresztmetszete épp szemformájú.
Mégis továbbra is szemnek látszott, ahogy közeledtek az íriszhez.
Olyan volt, mint Isten szemébe hullani. A vizuális hatás rémítő, iszonytató volt, szinte komikusan eltúlzott. Louis nevetni is, ordítani is tudott volna. Vagy hátrálni. Egyetlen megfigyelő is elég lenne megnézni, hogy van-e lyuk a gyűrűn. Louis körbe is mehetne…
- Aztán már benne is voltak.
Villámokkal megvilágított fekete folyosóban repültek. A villámlás szinte állandó volt, előttük, mögöttük, minden oldalon. Tőlük egyenlő távolságra a levegő tiszta volt. Az írisz-részen túl átlátszatlan fellegek kavarogtak, hurrikánnál nagyobb sebességgel.
- A levélfalónak igaza volt - dörögte Beszélő. - Csak egy vihar.
- Fura. Ő volt az egyetlen négyünk közül, aki nem esett pánikba, amikor meglátta a szemet. A bábosok nyilván nem babonásak - rikoltotta Louis Wu.
Az alagút aljában mélyedés volt. Louis feszülten elvigyorodott, és az irányítógombokra tette a kezét. Hatalmas húzóerő lehet ott a mélyedés fölött.
Most már kevésbé volt feszült, kevésbé elővigyázatos, mint amikor beléptek a szembe. Mi történhet ott, ahol még egy bábos is biztonságban érzi magát?
Felhők és villámok örvényében közeledtek a mélyedéshez.
Ott fékeztek és lebegni kezdtek; a motorok hősiesen küzdöttek a húzóerő ellen. A hangburok tompító mezején keresztül is a fülükbe zengett a vihar.
Olyan volt az egész, mintha tölcsérbe tekintenének. Nyilvánvaló volt, hogy a levegő eltűnik odalent, de csak nagy sebességgel elszivattyúzzák, vagy kifolyik a csillagok közé? Igazából nem sokat láttak…
Louis észre sem vette, hogy Teela leereszkedik. A lány túl messze volt, a villogó fény túl erős, és Louis különben is befelé nézett. Csak egy kis foltot látott lemerülni a tölcsérbe, de nem gondolt semmi rosszra.
Aztán a vihar dübörgésében meghallotta Teela sikolyát. Teela arca tisztán látszott az interkomban. Lefelé nézett, és halálosan rémültnek látszott.
- Mi az? - üvöltötte Louis.
Alig hallotta a választ. - …elkapott! Louis lenézett.
A tölcsér tiszta volt örvénylő kúpoldalai között. Különös, állandó fény világította meg, de nem villám, hanem a majdnem légüres térben keletkező katódsugár-effektus, amit áramlási különbségek okoznak. Volt… valami folt ott lent, valami, ami talán repcikli is lehetett, ha valaki van olyan őrült, hogy elvigyen egy repciklit az örvénybe, csak azért, hogy közelebbről szemügyre vehesse a külső űrbe nyíló lyukat.
Louis kiborult. Semmit sem tehetett, a világon semmit. Elfordította a szemét…
Csak hogy Teelát lássa a műszerfal felett. A lány lefelé nézett, valami iszonytatóba…
És vér fakadt az orrából.
Louis látta, hogyan fut ki a rémület Teela arcából, hogy halotti nyugalmat hagyjon maga után. A lány az ájulás határán volt. Oxigénhiány? A hangburok megtartja a levegőt a vákuumban, de előbb be kell állítani.
Teela félájultan nézett Louis Wura. Csinálj valamit, könyörgött. Csinálj valamit.
A lány feje a műszerfalra hanyatlott.
Louis érezte, hogy a száját harapja. Érezte a saját vére ízét. Lepillantott a neonfényes felhők tölcsérébe, és émelyítően olyannak látta, mint a fürdőkád lefolyóját. Megtalálta azt az apró foltot, ami Teela ciklije lehetett…
…és látta, hogy szökken előre, bele a tölcsér kavargó falába.
Aztán gőzcsík jelent meg előtte, messze lent a vízszintes hurrikán szemében. Egy fehér, hegyes végű szál. Valahogy eszébe sem jutott kételkedni benne, hogy ez Teela ciklije. - Mi történt? - kiáltotta Beszélő.
Louis megrázta a fejét: nem volt hajlandó válaszolni. Zsibbadtnak érezte magát. A gondolatai egyetlen szűk vágányon jártak, körbe-körbe.
Teela interkom-képe a lány feje tetejét mutatta. Teela eszméletlen volt, és egy irányíthatalan cikliben repült a hangsebesség kétszeresével. Valakinek tennie kéne valamit…
- De hát meg kellett volna halnia, Louis. Vajon Nessus aktivált valamit, amiről mi nem tudunk?
- Nem. Szerintem inkább…nem.
- Azt hiszem, ez történhetett - szólt Beszélő.
- De hát láttad, mi történt! Elájult, a feje nekiütődött a műszerfalnak, és a ciklije úgy kilőtt ebből a lefolyóból, mint a csík! Pont a jó gombokat nyomta meg a homlokával.
- Ugyan már.
- Ja - Louis aludni akart, hogy ne kelljen gondolkodnia… 
- Gondolj bele a lehetőségekbe, Louis! - A kzinnek ekkor esett le a tantusz, és tátva is maradt a szája. - Nem. Ez lehetetlen.
- Ja.
-Akkor nem jöhetett volna velünk. Ha a szerencséje csak egy kicsit is megbízható, Nessus sosem talált volna rá. Ott maradt volna a Földön.
Villám csapott fel, és fénybe borította a kavargó felhők hosszú, hosszú alagútját. Hosszú, keskeny vonal mutatott egyenesen előre: Teela ciklijének kondenzcsíkja. A cikli maga azonban nem volt látható.
- Louis, akkor nem zuhantunk volna le a Gyűrűvilágra! 
- Én is ezen gondolkodom.
Talán inkább azon kéne gondolkodnod, hogyan mentsd meg az életét.
Louis bólintott. Nem túl sietősen megnyomta Nessus hívógombját - ezt Beszélő nem tehette volna meg
A bábos azonnal jelentkezett, mintha várta volna a hívást. Louis meglepetten látta, hogy Beszélő a vonalban maradt. Gyorsan elmondta, mi történt.
- Úgy tűnik, hogy mindketten tévedtünk Teelával kapcsolatban - vélte Nessus.
- Ja.
- Vészenergián megy. A homloka nem lett volna elég aktiválni a megfelelő vezérlést. Először is át kellett volna állítania az irányítónyílást. Nem nagyon tudom elképzelni, hogy ezt véletlenül hogyan valósíthatta meg.
- Hol kell csinálni azt az átállítást? - A bábos megmutatta, és Louis azt felelte: - Lehet, hogy csak úgy kíváncsiságból beledugta az ujját.
- Tényleg?
Beszélő közbeszólt: - De mit tehetünk most?
- Ha magához tér, hívjon engem - mondta Nessus. Megmutatom neki, hogy álljon vissza normál üzemmódra, és hogyan keressen meg minket.
- És addig semmi sem lehet csinálni?
- Így van. Fennáll annak a veszélye, hogy az elemek kiégnek a meghajtórendszerben. De a ciklije akkor is ki fogja kerülni az akadályokat; nem megy neki semminek. Körülbelül négyes sebességgel távolodik tőlünk. A legnagyobb veszély az oxigénhiány, ami agykárosodáshoz vezethet: De azt hiszem, ez őt nem fenyegeti.
- Miért? Az oxigénhiány nem játék. 
- Túl szerencsés - mondta Nessus.

Tizennyolcadik fejezet

Teela Brown veszedelme

Sötét éjszaka volt, amikor kibukkantak a szemvihar íriszéből. Nem voltak csillagok, de az Ív fénye ki-kibukkant a felhőtakaró résein.
- Meggondoltam magam - szólt Beszélő. - Nessus, csatlakozhatsz hozzánk ha akarsz.
- Akarok - mondta a bábos.
- Idegen látásmódra van szükségünk. Te pedig nagyon éleslátónak bizonyultál. Meg kell értened, hogy nem felejthetem el azt a bűnt, amit a fajtád elkövetett az enyém ellen.
- Nem kívánok belenyúlni az emlékezetedbe, Beszélő. Louis Wu alig-alig figyelt fel a gyakorlatiasság eme győzelmére a büszkeség felett, az intelligencia diadalára az idegengyűlölettel szemben. Egyre csak Teela kondenzcsíkját kereste.
Teela még mindig nem volt eszméletén. Interkom-képe nyugtalanul megmoccant, és Louis felkiáltott: - Teela! - De nem kapott választ.
- Tévedtünk vele kapcsolatban - mondta Nessus. - De nem értem, miért. Miért zuhantunk le, ha olyan nagy szerencséje van?
- Pontosan ezt mondogatom én is Louisnak.
- De - folytatta a bábos - ha a szerencséje erőtlen, hogyan aktiválhatta a vészmeghajtást? Szerintem elejétől fogva nekem van igazam. Teela Brown pszichikus alapon szerencsés.
- Akkor miért akadt horogra az expedícióhoz? Miért zuhant le a Hazug? Erre felelj.
- Hagyjátok abba - mondta Louis.
Amazok ügyet sem vetettek rá. - Nyilvánvalóan megbízhatatlan a szerencséje - vélte Nessus.
- Ha a szerencséje egyszer is cserbenhagyta volna, már halott lenne.
- Ha halott vagy sebesült lenne, nem választottam volna őt. Meg kell engednünk ennyi véletlen egybeesést - mondta Nessus. - Emlékezned kell rá, Beszélő, hogy a valószínűség törvényei megengedik az egybeeséseket.
- De a varázslatot nem. Én nem hiszek a szerencse kitenyészthetőségében.
- Pedig jobban tennéd - szót közbe Louis.
Most meghallották. - Már sokkal korábban rá kellett volna jönnöm - folytatta Louis. - Nem csak azért, mert folyamatosan elkerülte a katasztrófákat, hanem mert voltak bizonyos apró dolgok a személyiségében. Szerencsés, Beszélő. Hidd el.
- Louis, te hogyan adhatsz hitelt egy ilyen őrültségnek? - Sosem sérült meg. Egyszer sem.
- Honnan tudod?
- Tudom. Mindent tudott az örömről, de a fájdalomról semmit. Megkérdezett téged, hogy látsz-e. "Megvakultam", mondtad te. Mire ő: "Jó, de látsz?". Nem hitt neked.
Meg a kényszerleszállás után. Mezítláb akart felmenni a láván, ami épp csak nem folyt még.
- Nem túl intelligens, Louis.
- Dehogynem intelligens, a nigába! Sosem sérült meg. Amikor megégette a lábát, egyenesen lerohant a lejtőn, egy jégnél tízszer síkosabb felszínre - és nem esett el!
De nincs is szükség ilyen részletekre - mondta Louis. Elég csak azt nézni, ahogy jár. Esetlen. Olyan, mint aki minden pillanatban eleshet. Mégsem esik el. Nem ver le dolgokat a könyökével. Nem borít ki és nem ejt el semmit. Egyszer sem volt példa erre. Sosem tanulta meg, hogy ezt elkerülje, nem látjátok? Nincs benne semmi kecsesség.
- Ezt nem-emberi lények nem látják - kétkedett Beszélő. - Kénytelen vagyok a te véleményed alapján elhinni, Louis. De mégis… hogyan hihetnék a pszichikus szerencsében? 
- Én hiszek. Muszáj.
- Ha a szerencséje megbízható volna - vélte Nessus, sosem próbált volna olvadt sziklán sétálni. Teela Brown szerencséje szórványosan mégis véd minket. Megnyugtató, nem? Mindhárman halottak lennétek, ha a felhők nem védtek volna titeket a napraforgómező felett.
- Ja - mondta Louis, de emlékezett rá, hogy a felhők azért felszakadtak annyira, hogy Beszélő megégjen. Eszébe jutottak a Menny lépcsői, amelyek felvitték Teelát, amíg ők gyalogoltak. Érezte a kötést a kezén, és eszébe jutott Beszélő szétégett keze, míg Teela korongja csak a nyeregtartót égette meg. - A szerencséje mintha jobban védené őt magát, mint minket többieket - jegyezte meg.
- Miért ne? De feldúltnak látszol, Louis.
- Talán az is vagyok… - Teelának biztosan nem mondták el a bajaikat a barátai, mert Teela nem értette a bajt. A fájdalom leírása olyan lett volna Teela Brownnak, mint a színek leírása egy vaknak.
A szív ostorszíj-szorulása? Teela sosem sérült meg a szerelemben. Az a férfi, akit akart, odament hozzá, és addig maradt, amíg Teela rá nem unt, és akkor önként elment.
Szórványosan vagy sem, Teelát különös képessége talán kissé… más emberré tette. Kétségtelenül nő volt, de más erősségekkel, tehetségekkel, és vakfoltokkal… És ez volt az a nő, akit Louis szeretett. Nagyon furcsa.
- Ő is szeretett engem - tűnődött Louis. - Különös. Pedig nem vagyok a zsánere. És ha nem szeretett volna, akkor… 
- Mi? Louis, hozzám beszélsz?
- Nem, Nessus, magamhoz… - Teela valójában miért csatlakozott Louis Wuhoz és az expedícióhoz? És a rejtély csak bonyolódott. A szerencse miatt Teela beleszeretett egy nem megfelelő férfiba; aminek következtében elment egy kényelmetlen és veszedelmes expedícióra, ahol többször is nagyon közel járt a halálhoz. Ennek nincs értelme.
Teela interkom-képe felpillantott. Üres tekintet, kifejezéstelen arc… zavar… aztán hatalmas rémület. Tágra nyílt, lefelé pillantó szemek. Teela gyönyörű, ovális arcát eltorzította az őrület.
- Nyugi - mondta Louis. - Nyugi. Lazíts. Már minden rendben.
- De… - Teela hangja falzettos visítás.
- Kint vagyunk belőle. Már mögöttünk van. Nézz hátra. A nigádat, nézz hátra!
A lány megfordult. Louis egy ideig csak lágy barna hajtömeget látott. Mikor Teela visszafordult, már inkább ura volt önmagának.
- Nessus - szólt Louis. - Mondd meg neki.
A bábos megszólalt: - Több, mint fél órája négyes sebességgel mész. Úgy tudod normál sebességre visszakapcsolni a ciklit, ha beledugod a mutatóujjad a zölddel keretezett nyílásba…
Teela még mindig meg volt ijedve, de képes volt követni az utasításokat.
- Most pedig vissza kell jönnöd hozzánk. A jelzőműszerem azt mutatja, hogy ívelt pályán haladtál. Balfedélzet-forgásirányban vagy tőlünk. Mivel neked nincs jelződ, az én szóbeli irányításommal kell jönnöd. Egyelőre fordulj pontosan ellenforgásirányba.
- Az merre van?
- Fordulj balra addig, amíg az Ív egyik alja felé nem nézel. 
- Nem látom az Ívet. Fel kell mennem a felhők fölé - Teela most már szinte összeszedettnek látszott.
A nigára, mennyire megijedhetett! Louis Wu még sosem látott valakit így megrémülni. Teelát végképp nem.
Látta valaha is Teelát félni?
Louis hátranézett a válla fölött. A táj sötéten derengett a felhők alant, de a szemvihar, jó messze a hátuk mögött, kékesen derengett az Ív fényében. Teljes koncentrációval, sajnálat nélkül figyelte a távolodó cikliket.
Louis mélyen el volt merülve a gondolataiban, amikor egy hang a nevét mondta. - He? - rezzent fel.
- Nem vagy őrült?
- Őrült? - gondolkodott. Rövid időre felvillant benne, hogy a normális mérce szerint Teela hihetetlen őrültséget követett el akkor, amikor így levitte a gépét. Dühöt keresett magában, úgy, ahogy az ember a régi fogfájás helyét, de nem találta.
Teela Brownra nem vonatkozott a normális mérce. A fog elhalt.
- Azt hiszem, nem. Amúgy mit láttál odalent?
- Meg is halhattam volna - mondta Teela növekvő dühvel. - Nekem ne csóváld a fejed, Louis Wu! Meg is halhattam volna! Téged nem is érdekel?
- Téged sem?
Teela úgy rándult hátra, mintha pofon csapták volna. Aztán, mozdult a keze - és eltűnt.
Hamarosan azonban visszatért. - Volt ott egy lyuk kiáltotta őrjöngve. - És az alján köd.
- Mekkora?
- Honnan tudhatnám? - És Teela újra eltűnt.
Jó. Hogyan becsülhette volna fel a méreteket abban a neonvillódzásban?
A saját életét kockáztatja, gondolta Louis, aztán engem hibáztat, hogy nem vagyok mérges érte. Így akarja magára vonni a figyelmet? Mióta csinálja ezt?
Bárki más már rég meghalt volna, ha ilyen módszerrel próbálkozik.
- De ő nem - mormolta Louis Wu. - Nem… Talán félek Teela Browntól?
- Vagy becsavarodtam? - Ez mással is megtörténik az ő korában. Egy olyan öreg ember, mint Louis Wu, számtalan lehetetlenséget látott már megtörténni. Egy ilyen ember számára a fantázia és a valóság határa néha elmosódik. Lehetne ultrakonzervatív is, aki akkor is elutasítja a lehetetlent, ha már tény… mint Kragen Perel, aki nem hisz a tolóhajtóműben, mert az megsérti a mozgás második törvényét. Vagy nem hihetne semmiben… mint Zero Hale, aki állandóan hamis Slaver-ereklyéket vásárolt.
Mindkét út az összeomlásba és az őrületbe visz.
- Nem! - Amikor Teela Brown úgy menekül meg, hogy beveri a fejét egy cikli műszerfalába, ez már több, mint véletlen egybeesés.
De miért zuhant le a Hazug?
Egy ezüst folt röppent Louis meg egy kisebb ezüst folt közé. - Légy üdvözölve körünkben - mondta Louis.
- Köszönöm - felelte Nessus. Nyilván vészhajtást használt, azzal érte utol őket ilyen hamar. Beszélő csak tíz perce hívta vissza.
Két kicsiny, áttetsző háromszögletű fej nézegette Louist a műszerfal felett. - Most biztonságban érzem magam. És ha Teela visszaér, még nagyobb biztonságban érzem.
- Miért?
- Mert Teela Brown szerencséje óv minket, Louis. 
- Szerintem nem - felelte Louis Wu.
Beszélő némán nézegette őket az interkomban. Csak Teela volt kikapcsolva.
- Zavar az önhittségetek - szólt Louis Wu. - A szerencsés ember kitenyésztése ördögi önteltségre vall. Hallottál már az Ördögről?
- Már olvastam róla, könyvekben.
- Sznob. De az ostobaságotok még az önhittségeteknél is rosszabb. Vidáman feltételezitek, hogy ami Teela Brownnak jó, az neked is jó. Miért lenne így?
Nessus sercegett egy kicsit, aztán azt mondta: - Ez elég természetes. Ha mindketten ugyanabba a hajóba vagyunk bezárva, akkor egy repedés mind a kettőnknek rossz.
- Persze. De tegyük fel, hogy elmegyünk egy olyan hely mellett, ahová Teela el akar menni, te viszont nem akarsz. Egy hajtóműhiba ott szerencse Teela Brownnak, de neked nem az.
- Micsoda képtelenség, Louis! Miért akart volna Teela Brown a Gyűrűvilágra jönni? Azt sem tudta, hogy létezik, amíg én meg nem mondtam neki!
- Viszont szerencsés. Ha úgy kellett volna idejönnie, hogy nem is tud róla, akkor is itt lenne. És akkor nem lenne szórványos a szerencséje, ugye, Nessus? Hanem végig működött volna. Szerencse, hogy megtaláltad. Szerencse, hogy nem valaki mást találtál meg helyette. Azok a téves kapcsolások, emlékszel?
- De…
- Szerencse, hogy lezuhantunk. Emlékszel, hogyan veszekedtetek Beszélővel a vezérségen? Hát, most már tudjátok. De miért?
- Nem tudom - Louis tehetetlenül vakargatta a fejét. A haja már kinőtt egy kicsit.
- Nyugtalanít ez a kérdés, Louis? Mert engem nyugtalanít. Mi lehet itt a Gyűrűvilágon, ami vonzza Teela Brownt? Ez a hely nem biztonságos. Különös viharok, rosszul programozott gépek, naprafogómezők és kiszámíthatatlan őslakosok fenyegetik az életünket.
- Hah! - horkant fel Louis. - Igaz. Ez legalább stimmel. Nem érted, hogy Teela Brown számára nem létezik a veszély? Ezt mindig számításba kell vennünk.
A bábos több ízben kinyitotta, majd becsukta a száját. - Ez megnehezíti a dolgokat, nem igaz? - mondta Louis. Louis Wu számára a problémamegoldás önmagában is öröm volt. - De ez a válasznak csak a fele. Ha feltételezed… A bábos felsikoltott.
Louis meg volt döbbenve. Nem várta, hogy a bábos ilyen rosszul fogadja majd a dolgot. Nessus két hangon visított, aztán sietség nélkül maga alá húzta a nyakait. Louis csak a kócos sörényt látta, ami az agyfoglalatot borította.
És Teela ott volt az interkomban.
- Rólam beszéltetek - mondta minden hevesség nélkül. (Képtelen tartósan neheztelni, gondolta Louis. A haragtartás tehát túlélési tényező?) - Próbáltam követni, amit mondtál, de nem ment. Mi történt Nessusszal?
- Nagy volt a szám. Megijesztettem. És most hogy találunk meg?
- Te nem tudod megmondani, hol vagyok?
- Nessusnál van az egyetlen lokátor. Talán ugyanazért, mint amiért nem mondta el nekünk, hogyan kell bekapcsolni a vészhajtást.
- Én is gondoltam erre - mondta Teela.
Biztos akart lenni benne, hogy el tud menekülni egy feldühödött kzin elől. Mennyit értettél meg?
- Nem sokat. Azt kérdezgettétek egymástól, hogy miért akartam idejönni. Louis, én nem akartam. Én veled jöttem, mert szeretlek.
Louis bólintott. Persze, ha Teelának el kell jönnie a Gyűrűvilágra, akkor kellett az az indíték, hogy Louis Wuval, akar menni. Ez nem volt túl hízelgő.
Teela csak a saját szerencséje kedvéért szereti.
- Egy város fölött haladok át - mondta hirtelen Teela. Látok fényeket. De nem sokat. Itt valami nagy, tartós energiaforrás lehetett. Beszélő biztos megtalálja a térképen. 
Érdemes megnézni?
- Mondtam, hogy fények vannak. Lehet, hogy… - A hang minden figyelmeztetés, kattanás nélkül megszűnt.
Louis a műszerfala feletti ürességre meredt. - Nessus! - kiáltotta.
Nem kapott választ.
Louis bekapcsolta a szirénát.
Nessus úgy tekergett elő, mint egy kígyócsalád az égő állatkertből. Más körülmények közt a látvány mulatságos lett volna, ahogy a két fej szétbogozódik, és kettős kérdőjelként felemelkedik. - Louis! Mi az? - vakkantotta Nessus.
Beszélő is azonnal bejelentkezett. Vigyázban ülve várta az instrukciókat és a magyarázatot.
- Valami történt Teelával.
- Jó - felelte Nessus, és a nyakak visszahúzódtak.
Louis komoran lekapcsolta a szirénát, várt egy pillanatot, aztán újra bekapcsolta. Nessus úgy reagált, mint az előbb. Most Louis szólalt meg elsőnek.
- Ha nem nézel utána, mi történt Teelával, megöllek mondta.
- Nálam van a tasp - felelte Nessus. - Egyformán jól működik a kzinekre és az emberekre. Már láttad a hatását Beszélőn.
Gondolod, hogy visszatart attól, hogy megöljelek? 
- Igen, Louis. Gondolom.
- Mibe fogadunk? - kérdezte óvatosan Louis.
A bábos elgondolkodott. - Teela megmentése aligha lehet olyan veszélyes, mint ez a hazárdjáték. Megfeledkeztem róla, hogy a párod - Lepillantott. - Már nem látszik a lokátoromon. Fogalmam sincs, hol van.
- Ez azt jelenti, hogy megsérült a ciklije?
- Igen, nagy valószínűséggel. A jeladó a cikli meghajtóegysége mellett van. Talán belefutott egy másik működő gépbe egy olyanba, mint ami szétégette a korongjainkat.
-Hmm. De tudod, hol volt, amikor abbamaradt a beszélgetés. - Tíz fokra balfedélzet felé forgásiránytól. A távolságot nem tudom, de a ciklije sebességhatáraiból lehet következtetni.
Tíz foknyira balfedélzet felé fordultak forgásiránytól. Két óráig nem láttak fényt, és Louis már kezdett arra gondolni, hogy eltévedtek.
Háromezer-ötszáz mérföldre a forgó hurrikántól Beszélő térképe tengeri kikötőt jelzett. A kikötőn túl akkora öböl volt, mint az Atlanti Óceán. Ennél messzebb Teela nem mehetett. A kikötő az utolsó esély…
Hirtelen fényeket pillantottak meg egy csalóka dombhajlat mögött.
- Emelkedjünk feljebb - suttogta Louis, és fogalma sem volt, miért suttog. De Beszélő már meg is állította őket a levegőben.
Lebegve tanulmányozták a fényeket és a terepet.
A terep egy város volt. Város mindenütt. A kék ívfényben kerek ablakú, méhkasforma házak zsúfolódtak össze zegzugos sávok mentén, amelyek túl szűkek voltak ahhoz, hogy utcának legyenek nevezhetők. Ez egy ideig így ment, aztán magasabb épületek következtek, végül minden felhőkarcoló és lebegő ház lett.
- Itt másképp építkeztek - suttogta Louis. - Ez a stílus… nem olyan, mint a zignamuklikkliki…
- Felhőkarcolók - mondta Beszélő. - Akiknek ennyi helyük van, azok miért építkeznek ilyen magasra?
- Hogy megmutassák: meg tudják csinálni. Nem, ez hülyeség - szólt Louis. - Ennek nincs értelme, ha egyszer tudtak olyat építeni, mint maga a Gyűrűvilág.
- Talán a magas épületek később keletkeztek, a civilizáció hanyatlásakor.
A fények: izzó ablaksorok, tucatnyi ragyogó, különálló torony. Ezek ott voltak, amit Louis a városközpontnak vélt, mert mind a hat repülő épület ott lebegett.
És volt még valami: egy kisebb városszéli folt a központtól forgásirányba, ami halovány narancsfehérben világolt.
Az egyik méhkas-ház első emeletén mind a hárman körülülték Beszélő térképét.
Beszélő ragaszkodott hozzá, hogy behozzák magukkal a cikliket is. "Biztonság." A fény Beszélő ciklijének fényszórójából jött, és visszaverődött a görbefalakról. A tányér- és egyéb mélyedésekkel ellátott asztal hatalmas porfelhőben összerogyott, amikor Louis nekitámaszkodott. A por ujjnyi vastagon állt a padlón. A fal festése kiszáradt és lepergett; vékony égszínkék csíkkal keretezte a padló szélét.
Louis úgy érezte, hogy a város kora ránehezedik.
- Amikor a térképszobai felvételeket készítették, ez volt a legnagyobb gyűrűvilági város - mondta Beszélő. Hajlott karmával a térképre mutatott. - Az eredeti város egységes terv szerint készült: félkör alakúra, a lapos oldalával a tenger felé. A Menny nevű tornyot ennél sokkal később építhették, amikor a város már kiterjeszkedett a part mentén.
- Kár, hogy csak egy vázlatos térképet rajzoltatok róla mondta Louis, mivel Beszélő térképéin csak egy besatírozott félkör látszott.
Beszélő összehajtotta a térképet. - Egy ilyen elhagyatott város rengeteg titkot rejthet. Óvatosnak kell lennünk. Ha a civilizáció egyáltalán feltámadhat ezen a világon - ezen az építményen - akkor annak ott kell lennie, ahol a letűnt technológiára utaló jelek vannak.
- És mi van az eltűnt fémekkel? - ellenkezett Nessus. Egy bukott civilizáció nem támadhat fel a Gyűrűvilágon. Nincsenek kibányászható ércek, nincs ásványolaj. Csak fából és csontból lehet szerszámot készíteni.
- De hát fényeket láttunk.
- A mintázat véletlenszerűnek látszott - ahogy a sok önálló energiaforrás egymásután felmondja a szolgálatot. De lehet, hogy igazatok van - mondta Nessus. - Ha a szerszámkészítés feltámadt itt, kapcsolatba kell lépnünk a készítőkkel. De a mi feltételeink szerint.
- Talán máris meghatározták a helyünket az interkomadások alapján.
- Nem, Beszélő. A mi interkom-adásaink zártsávúak. Louis csak félig figyelt, és közben arra gondolt: Baja eshetett. Lehet, hogy ott fekszik valahol, tehetetlenül, és a mi segítségünket várja.
De Louis ezt tulajdonképpen maga sem hitte.
Úgy tűnt, hogy Teela belefutott valami régi gyűrűvilági gépezetbe, talán egy kifinomult automata fegyverbe, már ha a gyűrűvilágiaknak volt ilyen. A gép nyilván lecsapta az interkomot és a lokátor jeladót, a hajtórendszert azonban érintetlenül hagyta. Ez azonban valószínűtlennek látszott.
Miért nem képes igazán aggódni? Louis Wu hideg, mint egy számítógép, miközben a nőjét ismeretlen veszedelmek fenyegetik.
A nője… igen, de kicsit több is, más is annál.
Milyen ostobaság Nessustól azt feltételezni, hogy egy szerencsére kitenyésztett ember úgy gondolkodik, mint a hétköznapi emberek! Egy szerencsés bábos vajon úgy gondolkodna, mint a józan Chiron?
Talán a félelem a bábosok génjeiben van. Az embereknek azonban tanulniuk kell.
- Fel kell tételeznünk, hogy pillanatnyi kihagyás történt Teela szórványos szerencséjében - szólt Nessus. - Ennek a feltételezésnek megfelelően Teela nem sérült meg.
- Micsoda? - döbbent meg Louis. A bábos ugyanúgy gondolkodott, ahogy ő.
- A cikli meghibásodása valószínűleg a halálát okozta volna. Ha viszont nem halt meg azonnal, akkor megmenekült, alighogy a szerencséje visszanyerte az erejét.
- Hát ez nevetséges. Nem lehet arra számítani, hogy egy pszichikus erő így működjék!
- A logika kikezdhetetlen, Louis. Arra akartam kilyukadni, hogy Teela nem szorul azonnali mentésre. Ha él, akkor várhat. Kivárhatjuk a reggelt, hogy körülnézzünk.
- És akkor? Akkor hogyan keressük meg?
- Ha a szerencséje kitartott, akkor jó kezekben van. Ezeket a kezeket kell megtalálnunk. Ha pedig nincsenek kezek, holnap megtudjuk, és remélhetjük, hogy majd jelez nekünk. Ezt többféle módon is megteheti.
Beszélő közbeszólt: - De hát mindenfelé vannak fények. - És akkor?
- Vannak. Gondoltam erre. Ha a fényszórói még műkődnek, akkor nyilván égve hagyja őket. Azt állítod, hogy intelligens, Louis.
- Az.
- És nem érdekli a biztonság. Nem fog törődni azzal, hogy mi találhatja meg amíg minket vár. Ha a fényszórói nem jók, a villanófény-lézerével is jelezhet - vagy rakhat tüzet is.
- Tehát azt akarod mondani, hogy nappal nem fogjuk megtalálni. Igazad van - ismerte el Louis.
- Először nappal kell felderítenünk a várost: Ha találunk lakosokat, az jó. Aztán még mindig kereshetjük Teelát este.
- Hagynád, hogy harminc óráig feküdjön valahol? Te hidegvérű… a nigába, az a fényfolt, amit láttunk, lehetett ő is! És nem utcai lámpa, vagy égő ház.
Beszélő felállt. - Igaz. Meg kell néznünk.
- Ennek a flottának és vagyok a Leghátsója. Én azt mondom, hogy Teela értéke nem ér fel annak a kockázatával, hogy éjjel repüljünk egy idegen város felett.
Beszélő felszállt a ciklijére. - Olyan területen vagyunk, ami ellenséges is lehet. Ezért én veszem át a parancsnokságot. Megkeressük Teela Brownt, a csapat negyedik tagját.
A kzin felemelkedett, és kikormányozta a ciklijét egy ovális ablakon. Az ablakon túl üveges veranda maradványai voltak, aztán egy névtelen város külterülete.
A többi cikk a földszinten volt. Louis sietve, de óvatosan ment le a lépcsőn, mivel több fok is le volt szakadva, a mozgatószerkezet pedig réges-rég elporlott.
Nessus lenézett rá a lépcső tetejéről. - Én itt maradok, Louis. Az akciótokat zendülésnek minősítem.
Louis nem felelt. A ciklije felemelkedett, kióvakodott az ovális ablakon, és kisuhant az éjszakába.
Odakint hűvös volt. Az ív fénye tengerészkék árnyakba borította a várost. Louis észrevette Beszélő ciklijének csillanását, és követte a külváros világos részei felé, a fényes központtól forgásirányba.
Az egész mindenség város volt, több száz négyzetmérföldnyi város. Még parkok sem voltak sehol. Ha ennyi hely van a Gyűrűvilágon, miért építkeznek ilyen sűrűn? Az emberek még a Földön is igyekeztek tereket hagyni.
- Alacsonyan maradunk - mondta Beszélő az interkomba. - Ha a külvárosi fények utcalámpák, akkor visszamegyünk Nessushoz. Nem kockáztathatjuk meg azt a lehetőséget, hogy Teelát lelőtték.
- Igaz - mondta Louis. De magában arra gondolt: hogy aggódik ez a Beszélő egy tisztán feltételezett ellenség miatt. Az épeszűen gátlástalan kzinek is csak bábosok Teela Brown mellett.
Hol lehet most? Jól van, megsérült, vagy halott?
Már a lezuhanásuk előtt keresték a civilizált gyűrűvilágiakat. Vajon most végre megtalálták őket? Nyilván ez a lehetőség tartja vissza Nessust attól, hogy teljesen lemondjon Teeláról. Louis fenyegetőzése nem jelentett semmit, és ezzel Nessus is tisztában kellett hogy legyen.
Ha ellenségként találkoznak a civilizált gyűrűvilágiakkat, nos, ez nem váratlan fejlemény…
Ciklije kisodródott bal felé; Louis korrigált.
- Louis - Beszélő mintha küszködött voltra valamivel. Mintha interferencia lenne a… - Aztán hirtelen, begyakorolt, éles parancshangon mondta: Louis, fordulj vissza. Azonnal. 
A kzin parancsa mintha egyenesen Louis nyúltagyát érintette volna meg. Louis azonnal megfordult.
De a ciklije ment tovább egyenesen.
Louis teljes súlyával a kormányrúdra dőlt. Nem ment. A cikli ment tovább a központ fényei felé.
- Valami elkapott minket! - ordította Louis, és máris úrrá lett rajta a rettegés. Bábok! A hatalmas, sötét Bábmester rángatja a kezüket, a lábukat; mozgatja őket valami ismeretlen forgatókönyv szerint. És Louis Wu tudta is a Bábmester nevét.
Teela Brown szerencséje.

Tizenkilencedik fejezet

Csapdában

Beszélő, aki gyakorlatiasabb gondolkodású volt, rácsapott a vész-szirénára.
A többfrekvenciás sivítás folyamatosan hallatszott. Louis nem tudta, hogy a bábos fog-e egyáltalán válaszolni. A fiú, aki farkast kiáltott…Nessus azonban már kiabált is: Tessék! Tessék! - Persze, időbe telt, amíg leért a lépcsőn.
- Megtámadtak minket - mondta neki Beszélő. - Valaki átvette az irányítást a ciklijeink felett. Van valami javaslatod?
Nem lehetett tudni, hogy Nessus mire gondol. Két szája folyamatosan, de hang nélkül mozgott. Vajon a bábos képes lesz segíteni, vagy pánikba esik?
- Fordítsátok el az interkomot úgy, hogy előre nézzen, hadd lássam, merre jártok. Megsérült valamelyikőtök?
- Nem, csak meglepődtünk - mondta Louis. - Nem tudunk leugrani. Túl magasan vagyunk, és túl gyorsan haladunk. Egyenesen a központ felé tartunk.
- A mi felé?
- A világító épületek felé. Emlékszel?
- Igen - A bábos gondolkodni látszott. - Egy kalóz jel nyilván felülkerekedett a műszereitek jelein. Beszélő, olvasd le a kijelzőket.
Beszélő elkezdte a felolvasást, miközben egyre közelebb sodródtak a város belsejéhez. Egy ponton Louis közbeszólt. - Most haladunk el az utcai lámpás külvárosi folt felett.
- Tényleg utcai fények?
- Igen is, meg nem is. A házak ajtói izzanak narancssárgán. Furcsa. Valószínűleg tényleg utcai világítás lehet, de idővel elhalványult.
Egyetértek - mondta Beszélő.
- Nem szeretnék károgni, de egyre közelebb érünk. Szerintem a középső épület felé tartunk.
- Látom. A kettős kúp felé, ami csak felül világos. - Az az.
- Louis, próbáljunk interferálni a kalózjellel. Kapcsold az enyémhez az irányításodat.
Louis aktiválta a szolga-áramkört.
A ciklije hasbavágta, mintha hatalmas csizma rúgta volna fenékbe. Aztán teljesen megszűnt az energiaellátása. Ütközőballonok fúvódtak fel előtte és mögötte. Formatervezett ballonok voltak, és úgy fogták közre, mint összefonódó kezek. Louis még a kezét vagy a fejét sem tudta mozdítani. Zuhant.
- Zuhanok - jelentette. A kezét a ballon a műszerfalhoz szorította. Louis reménykedve várta, hogy talán átadódik az irányítás Beszélőnek, de a méhkas-házak kezdtek nagyon közel jönni. Louis visszakapcsolt kézi vezérlésre.
Semmi sem történt. Zuhant tovább.
Louis a színtiszta hősködés nyugalmával szólalt meg: Beszélő, ne próbálkozz a szolga-áramkörrel. Nem működik - És mivel láthatták az arcát, mozdulatlan arccal, nyitott szemmel várt. Várta, hogy a Gyűrűvilág halálra zúzza.
A lassulás hirtelen jött, és keményen felnyomta a ciklit. A gép felfordult, és Louis Wu fejjel lefelé lógott öt gé húzóerőnél.
Elájult. Amikor magához tért, még mindig fejjel lefelé volt, tartották a ballonok. A feje lüktetett. Elmosódott vízióban látta a Bábmestert, aki káromkodva próbálja kibogozni az összegabalyodott szálakat, míg a Louis Wu-baba fejjel lefelé csüng a színpad fölött.
A lebegő ház alacsony, széles és díszes volt. Az alsó fele fordított kúp. Amikor a ciklik odaértek, egy vízszintes hasadék tárult fel, és elnyelte őket.
Befelé haladtak a sötétbe, amikor Beszélő ciklije, ami egyre közelebb araszolt Louiséhoz, felfordult. Ballonok robbantak ki Beszélő körül, mielőtt leeshetett volna: Louis keserű elégtételt érzett. Ő már épp elég régóta nyomorgott ugyanígy ahhoz, hogy most élvezze a társaságot.
- Fordított magasságotok arra utal, hogy elektromágneses természetű mező tart benneteket. Az ilyen mező megtartja a fémet, de a protoplazmát nem, melynek következtében… - kezdte Nessus.
Louis mocorogni kezdett börtönében, de nem túl erősen. Ha kiszabadul a ballonok közül, leesik. Mögötte bezárult az ajtó, gyorsabban, mint ahogy Louis szeme alkalmazkodni tudott volna a sötétséghez. Semmit sem látott a belső térből. El sem tudta képzelni, milyen távol lehet a padlótól. Nessust hallotta: - Eléred a kezeddel?
Aztán Beszélőt: - Igen, ha be tudok nyúlni a… Hrrr! Igazad volt. Forró a burkolat.
-Akkor kiégett a motorotok. A ciklijeitek halottak. - Még szerencse, hogy a nyereg védve van a hőtől.
- Nem lenne nagy meglepetés, ha kiderülne, hogy a gyűrűvilágiak jól tudnak bánni az elektromágneses erőkkel. Hisz annyi más eszköz nincs meg nekik: a hiperhajtás, az indukált gravitáció…
Louis a szemét meregette, hogy lásson valamit. A fejét lassan el tudta fordítani; az arca súrolta a ballon oldalát, de fény semerre sem volt.
A kezével nekifeszült a nyomásnak, és a műszerfal felé tapogatózott, amíg meg nem találta a fényszóró kapcsolóját. Meg nem tudta volna mondani, miért gondolta, hogy működni fog.
A fénynyalábok fehéren lőttek ki, és haloványan verődtek vissza egy távoli falról.
Tucatnyi jármű lebegett Louis körül, mind ugyanabban a magasságban. Voltak hátirakéták és egészen nagy légautók is. Még valamiféle repülő teherautó is volt ott, átlátszó burkolattal.
Beszélő ciklije fejjel lefelé lebegett. A kzin tar koponyája és narancssárga szőrmaszkja kiállt a ballonok alja alatt, és az egyik kezét is igyekezett kidugni, de óvatosan, hogy ne érjen hozzá a cikli oldalához.
,, - Jó - mondta Nessus. - Van fény. Már éppen javasolni akartam. Mindketten felfogjátok, mit jelent ez? Minden elektromos és elektromágneses kör kiégett, ami működött a támadáskor. Beszélő ciklijét, és feltehetőleg a tiédet is, Louis, újabb támadás érte, amikor bekerültetek az épületbe.
- Nagyon börtönszerű a hely - nyögte ki Louis. Úgy érezte, mintha a feje helyén vízzel töltött ballon lenne, és nehezére esett a beszéd. De nem engedhette, hogy mindent a többiek csináljanak, még ha pusztán az idegenek technológiájának mibenlétéről volt is szó fejjel lefelé lógva.
- És ha börtön - folytatta - akkor miért nincs itt egy harmadik zavaróágyú itt bent? Ha esetleg működő fegyvereink lennének. Mert ez a helyzet.
- Kétségtelenül van egy - mondta Nessus. - A fényszóród azt mutatja, hogy a harmadik zavaróágyú nem működik. Ezek a gépek nyilván automatikusak, máskülönben lenne valaki, aki vigyázna rátok. Beszélő nyugodtan használhatná a Slaver-ásószerszámot.
- Ez jó hír - mondta Louis. - Csak éppen én körülnéztem és…
Beszélővel együtt egy légi Sargasso-tengerben lebegtek fejjel lefelé. A három ősrégi hátirakétából az egyikben volt valami. Kicsi csontváz volt, de kétségkívül emberi. A fehér csontokon egy szemernyi hús sem maradt A ruhája nagyon jó minőségű lehetett, mert foszlányokban még mindig megvolt: élénk színű anyagok, és egy viharvert sárga köpeny, ami a váz állkapcsáról lógott le.
A többi heveder üres volt. De a csontoknak ott kellett lenniük valahol…Louis egyre hátrább és hátrább feszítette a fejét…
A rendőrségi épület alja széles, homályos, kúpos gödör volt. A falban koncentrikus körökben cellák sorakoztak, a tetejükön csapóajtóval. Sugárirányban lépcsők vezettek le a gödörbe. A csontok, amiket Louis keresett, a gödörben és körülötte derengtek.
Arra gondolt, hogy a fennmaradt csontváz talán félt kioldozni magát. A többiek viszont inkább a gyors halált választották a lassú sorvadás helyett.
- Nem értem, mire tudná használni Beszélő a dezintegrátort - mondta Louis.
- Pedig én komolyan gondoltam.
- Ha lyukat robbant a falba, az nem segít. Ugyanez a helyzet a mennyezettel is, de azt úgysem tudja elérni. Ha eltalálja a generátort, ami a tartómezőt csinálja, akkor kilencven lábnyit zuhanunk a padlóig. Ha viszont nem csinál semmit, akkor itt halunk éhen meg szomjan, vagy levetjük magunkat. És akkor megint csak kilencven lábnyit zuhanunk.
- Igen.
- Ennyit tudsz mondani, hogy "igen"?
- Több adatra van szükségem. Leírná valamelyikőtök, hogy mit lát maga körül? Én csak egy darab görbe falat látok.
Felváltva írták le a kúp alakú cellablokkot, amennyire a halvány, pontszerű fénynél látták. Beszélő is bekapcsolta a maga fényszóróját, és ez segített valamit.
De amikor Louis kifogyott a mondanivalóból, még mindig ott lógott fejjel lefelé étlen-szomjan a halálos mélység fölött.
Louisban bugyborékoló sikoly indult meg valahonnan belülről, mélyről, de egyre feljebb emelkedve. Hamarosan a felszínre tör…
Arra gondolt, hogy Nessus elhagyja-e őket.
Ez rossz volt. Olyan kérdés, amire nyilvánvaló a válasz. A bábosnak minden oka megvolt rá, hogy elmenjen, maradni viszont nem volt neki miért.
Hacsak nem reménykedik benne, hogy civilizált őslakókat talál itt.
- Azok a lebegő járművek meg a csontváz kora mind arra utalnak, hogy senki sem foglalkozik a cellablokkal meg a géppel. - spekulált Beszélő. - Az a mező, ami elkapott minket, jó pár járművet összegyűjtött már a város bukása után, de aztán elfogytak a járművek a Gyűrűvilágon. Ezért a gépek még mindig működnek, mert sokáig semmi sem merítette le őket.
- Ez lehetséges - mondta Nessus. - De valami figyeli a beszélgetésünket.
Louis érezte, hogy felmered a füle. És látta, hogy Beszélőé szélesre tárul.
- Elképesztő technológia kell ahhoz, hogy megcsapoljanak egy zárt sávot. Lehet, hogy a hallgatózónak még fordítógépe is van.
- Mit tudsz mondani róla?
- Csak azt, hogy merrefelé van. Az interferencia forrása a ti jelenlegi helyetek. Talán fölöttetek van.
Louis reflex-szerűen megpróbált fölnézni, de erről szó sem lehetett. Leszegett fejjel kuporgott a két ballon között, és a cikli is elválasztotta a mennyezettől.
- Megtaláltuk a Gyűrűvilág civilizációját - mondta fennhangon.
- Én azt gondolnám, hogy egy civilizált lény meg tudja javítani a zavarófegyvert, ahogy te nevezted. De a lényeg az, hogy… hadd gondolkozzam.
Ezzel a bábos valami Beethoven- vagy Beatles- vagy egyéb klasszikus stílusú dalba kezdett. Louis csak annyit tudott megállapítani, hogy emelkedő lejtésű.
És amikor Nessus azt mondta, hogy "hadd gondolkodjam", komolyan beszélt. - A fütyülés folytatódott. Louis kezdett szomjas lenni. Meg éhes. És a feje lüktetett.
Már többször is feladta a reményt, amikor a bábos megint jelentkezett. - Jobb szerettem volna a dezintegrátort használni, de nem lehet. Louis, neked kell megcsinálnod. Neked majomőseid voltak, jobban mászol, mint Beszélő. Te fogod használni a…
- Mászni kell?
- Ha befejeztem, majd kérdezhetsz, Louis. Használd a lézert ott, ahová tetted. Lyukaszd ki vele a ballont magad előtt. Zuhanás közben bele kell kapaszkodnod az anyagba. Aztán mássz rajta vissza a cikkre. Aztán…
- Neked elment az eszed.
- Hadd fejezzem be, Louis. Ennek az egésznek a célja a zavarófegyver elpusztítása. Valószínűleg kettő van belőle. Az egyik az ajtó alatt vagy fölött van, amin bejöttetek. A másik bárhol lehet. Csak annyit tudunk, hogy valószínűleg olyan, mint a másik.
- Persze, de az is lehet, hogy nem. De ne is törődj vele. Hogyan gondoltad, hogy el tudom kapni egy szétrobbanó ballon anyagát…Nem, nem megy.
- Louis. Hogyan menjek értetek, ha egy fegyver csak arra vár, hogy szétégesse a gépeimet?
- Nem tudom.
- Talán másszon inkább Beszélő?
- Talán a macskák nem tudnak mászni?
- Az én őseim egyszerű macskák voltak, Louis, A fejem lassan gyógyul. Nem tudok mászni. Ezzel együtt a levélfaló őrültségeket mond. Biztosan te is látod, hogy csak ürügyet keres a dezertálásra.
Louis látta. Talán kimutatta a félelmét.
- Még nem hagylak el benneteket - mondta Louis. - Várok. Talán eszetekbe jut egy jobb terv. Talán a hallgatózó felfedi magát. Én várok.
Louis Wu fejjel lefelé lógva és mozdulatlanul természetszerűleg elég nehezen tudta követni az idő múlását. Semmi sem változott. Semmi sem mozdult. Louis hallotta Nessus távoli füttyét, de ezen kívül semmi sem történt.
Végül számolni kezdte a saját szívdobbanásait. Hetvenkettőnek kell lennie percenként.
Pontosan tíz perc múlva azt mondta: - Hetvenkettő. Egy. Mi a fenét csinálok?
- Hozzám szóltál, Louis?
-A nigába! Beszélő, én ezt nem bírom. Inkább meghalok, mint hogy megbolonduljak - Kezdte kifeszegetni a kezeit. - Harci körülmények között én parancsolok, Louis. Megparancsolom, hogy maradj nyugodtan, és várj.
- A bábos javaslata öngyilkosság, Louis.
- Lehet - Megtalálta a lézert. Két újabb rántással kiszabadította az övéből, és előrefelé célzott vele; a műszerfalat megégetheti, de önmagát nem.
Tüzelt. A ballon lassan összelappadt. Közben a másik, a hátsó nyomni kezdte őt előre a műszerfal felé. A kisebb nyomás alatt könnyen visszadughatta a lézert az övébe, és elkapta a gyűrődő, ereszkedő anyagot.
Kicsúszott az ülésből. Gyorsabban, gyorsabban… mániákus erővel kapaszkodott, és amikor zuhanás közben átfordult, a ballon nem csúszott ki a keze közül. Ott lógott a ciklije alatt, kilencven lábnyi magasságban, és…
Beszélő! - Itt vagyok, Louis. Nálam is itt a fegyver. Kilyukasszam a másik ballonodat?
- Igen! - A másik ballon nagyon az útjában volt.
És nem esett össze. Az egyik oldala porzott vagy két másodpercig, aztán egy nagy léglökéssel eltűnt, Beszélő elsöpörte az egyik dezintegrátor-sugárral.
- Finagle tudja, hogyan célozhattál ilyen jól - fújtatott Louis, és mászni kezdett.
Könnyen ment a dolog, amíg az anyag kitartott. Értsd: hiába ment az összes vér a fejébe a lógástól, Louis nem kábult el. Az anyag azonban a gázpedáltól indult ki, és a cikli félig átfordult Louis súlya alatt, úgyhogy továbbra is alul lógott.
Felhúzta magát a cikli alá, behúzta a térdét, és ringatózni kezdett. 
Beszélő különös neszeket hallatott.
A cikli előre-hátra ingadozott. Mindannyiszor erősebben. Louis kénytelen volt feltételezni, hogy a legtöbb fém a cikli hasában van, különben a cikli mindig felfordulna. Louis mindig alul maradna, és Nessus nem vette volna ezt a javaslatot.
A cikli kifordult. Louis leküzdötte hányingerét. Ha most eltömődnek a légutai, mindennek vége.
A cikli visszafordult; és pontosan fejjel lefelé állt. Louis átvetődött alatta, és a ballon másik vége felé kapott. Meg is fogta.
A cikli tovább forgott. Louis háttal a gép aljához tapadt, úgy várt.
A géptest tétovázott, aztán visszafordult. Louisnak felkavarodott a gyomra, és kiadta a - mikori is? - tegnapi ebédet. Nagy, görcsös sugárban hányt, végig a fémen, a ruhaujján, de a testhelyzetén alig változtatott.
A cikli tovább hullámzott, de Louis már le volt horgonyozva: Egy idő után már föl mert nézni.
Egy nő figyelte.
Teljesen kopasznak tűnt. Az arca a bankett-termi drótszobrot juttatta Louis eszébe. A vonások is, a kifejezés is. A nő olyan nyugodt volt, mint egy isten vagy egy halott. Louis legszívesebben elvörösödött, elbújt vagy elsüllyedt volna.
De inkább megszólalt: - Beszélő, figyelnek minket. Szólj Nessusnak.
- Egy pillanat, Louis. Össze kell szednem magam. Elkövettem azt a hibát, hogy néztelek, ahogy mászol.
- Oké. A nő… azt hittem, kopasz, de nem az. Van egy hajas fejbőr-csík, ami átmegy a fülén, és a koponyája alján. Hosszú a haja, még vállnál is tovább ér - Azt már nem mondta, hogy a nő haja sűrű és sötét, és a válla elé hullik ahogy előrehajol, hogy szemügyre vegye Louis Wut, sem azt nem mondta, hogy a nő koponyája finom formájú, és a szeme éles pillantású olívabogyó. - Azt hiszem, Tervező; vagy ugyanabba a rasszba tartozik, vagy ugyanolyan szokásokat követ. Vetted az adást?
- Igen. Hogy mászhattál így? Úgy tűnt, hogy nem hat rád a gravitáció. Mi vagy te, Louis?
Louis elnevette magát, de a nevetés elszívta az erejét. 
- Te kdaptista vagy. Valld be.
- Úgy neveltek, de nem fogott rajtam a tanítás. 
- Hát tényleg nem. Megvan Nessus?
- Igen. Bekapcsoltam a szirénát.
- Akkor add tovább neki, amit mondok. Körülbelül húsz lábnyira van tőlem. Úgy figyel, mint egy kígyó. Nem úgy értem, hogy intenzíven érdeklődik irántam, hanem úgy, hogy semmi más nem érdekli. Pislog, de sosem fordítja el a szemét.
Valami fülkefélében ül. Három oldalt valami üvegféle lehetett, de már nincs; csak a lépcső meg egy plató maradt. Kilógatja a lábát a perem szélén. Biztos onnan figyelték a rabokat.
A ruhája…hát, nem mondhatnám, hogy szép. Térdig-könyökig érő overall, ballonszerű… - De egy idegent ez biztos nem érdekel. - A szövet mesterséges. Vagy új, vagy öntisztító, és nagyon tartós… - Itt Louis elhallgatott, mert a lány mondott valamit.
Louis várt. A nő megismételte, amit mondott; egy rövid mondatot.
Aztán kecsesen felállt, és felment a lépcsőn. - Elment - mondta Louis. - Talán megunta.
- Talán visszament a lehallgatókészülékeihez.
- Igazad lehet - Ha volt hallgatózó az épületben, Occam borotvája szerint az csakis a lány lehetett.
- Nessus kéri, hogy állítsd a lézert kis energiára és nagy szórásra, hogy világítani lehessen vele, ha a lány visszajön: Én nem mutatom meg a Slaver-fegyvert. Az a nő nyilván egy gombnyomással megölhetne minket. Nem láthatja a fegyvereinket.
-Akkor hogy szabadulunk meg a zavaróágyúktól? Beszélő továbbította a választ. - Nem tesszük. Nessus azt mondja, hogy valami mással fog próbálkozni. Idejön.
Louis a fémre hajtotta a fejét. Akkora volt a megkönnyebbülése, hogy kérdezni is elfelejtett, de Beszélő megszólalt: Így csak mind a hárman benne leszünk ugyanabban a csapdában. Louis, hogy beszéljem le?
- Mondd meg neki ezt. Ne, még ennyit se csinálj. Ha nem tudná, hogy biztonságos, úgysem jönne.
- Hogy lehetne biztonságos?
- Nem tudom. Hagyj pihenni - A bábosnak tudnia kell, mit csinál. Nessus gyávaságában meg lehet bízni. Louis a sima, hűvös fémhez dörzsölte az arcát.
Elszunnyadt. Csak valahonnan távolról volt tudatában a környezetének. Ha a ciklije megmozdult, felpattant a szeme, és önkéntelenül erősebben kezdett kapaszkodni a lábával a ciklibe, a kezével a ballonba.
Amikor fény hatolt át a szemhéján, azonnal felébredt. Nappali fény ömlött be a vízszintes nyíláson, ami az ajtó volt. Nessus ciklije fejjel lefelé lógott, a bábossal együtt, akit inkább egyfajta háló, mintsem a ballonok tartottak a helyén.
A nyílás becsukódott mögötte.
- Üdvözlünk - szűrte a szavakat Beszélő. - Fel tudsz fordítani?
- Még nem. Visszajött a lány? 
- Nem.
- Majd fog. Az emberek kíváncsiak, Beszélő. Még nem láthatott a mi fajunkba tartozókat.
- Na és? Én szeretnék visszafordulni - nyögte Beszélő. A bábos csinált valamit a műszerfalán. Csoda történt: a ciklije visszafordult.
Louis csak egy szót tudott kinyögni: - Hogyhogy?
- Mindent lekapcsoltam, miután megjött a kalózjel. Ha az emelőmező nem kapott volna el, felkapcsolhattam volna a motort, hogy ne essek le. És most - mondta élénken a bábos - egyszerű a következő lépés. Ha a lány visszajön, viselkedjetek barátságosan. Louis, te próbálkozhatsz szexuális közeledéssel, ha gondolod, hogy ez menni fog. Beszélő, neked Louis lesz a gazdád; mi ketten leszünk a szolgái. A nő lehet xenofób is, de ha látja, hogy egy emberi lény parancsol ezeknek az idegeneknek, talán megnyugszik.
Louis elnevette magát. A lidércnyomásos félálom furcsamód pihentető volt. - Kétlem, hogy barátságosnak látna minket, hogy csábosról már ne is beszéljünk. Te nem láttad: Olyan hideg, mint a Plútó fekete barlangjai, legalábbis ami engem illet, és nem is lehet hibáztatni ezért. - A lány látta, hogyan üríti Louis az ebédjét a ruhaujjára - és a látvány nem lehetett különösebben romantikus.
A bábos azt mondta: - Boldog lesz, valahányszor ránk néz. És a boldogság abbamarad, ha itt akar hagyni minket. Ha közelebb jön, a boldogság fokozódni fog…
- A nigába is, ez az! - kiáltott fel Louis.
- Érted már? Ezen kívül a gyűrűvilági nyelvet is gyakoroltam. Azt hiszem, a kiejtésem és a nyelvhelyességem is jó. Csak azt kéne tudnom, mit jelentenek a szavak… ,
Beszélő már rég nem panaszkodott. Fejjel lefelé lógva a halálos zuhanás lehetőségével, csontig perzselődve magában füstölgött azon, hogy Louisék képtelenek segíteni rajta. De már órák óta hallgatott.
Louis elszunyókat a csendes homályban. Álmában csengőket hallott, és felébredt.
A lány csilingelt, ahogy jött le a lépcsőn. Csengők voltak a mokaszinján. A ruhája is más volt már: magas nyakú öltözék tucatnyi hatalmas zsebbel. Hosszú fekete haja az egyik vállára hullt.
Az arca komoly méltósága azonban változatlan maradt. Leült a párkány szélére, és nézni kezdte Louis Wut. Nem mozdult, Louis sem. Percekig néztek így farkasszemet.
Aztán a lány benyúlt az egyik zsebébe, és valami narancsszín, ökölnyi nagyságú dolgot vett elő. Louis felé dobta, de úgy, hogy Louis éppen nem érhette el.
Louis felismerte a elsuhanó tárgyat. Az a leves, gubós gyümölcs volt, amit két napja lelt egy bokron. Többet is szedett belőle, és elrakta a ciklibe, de meg nem kóstolta.
A gyümölcs vörösen fröccsent szét az egyik cella tetején. Louis szájában hirtelen megindult a nyálelválasztás, és őrjítő szomjúság vett erőt rajta.
A lány még egyet dobott neki; most közelebbi volt a célzás. Louis elkaphatta volna, ha akarja, de akkor felfordult volna a cikli. És ezt a lány is tudta.
A harmadik dobás Louis vállát súrolta. Louis csak kapaszkodott a ballonjába, és sötét gondolatok jártak a fejében.
Aztán beúszott a képbe Nessus ciklije. És a lány elmosolyodott.
A bábos addig a teherautó mögött lebegett. Fejjel lefelé, rézsútosan sodródott a párkány felé, tehetetlen benyomást keltve. Mikor elhaladt mellette, odasúgta Louisnak: - EI tudod csábítani?
Louis vicsorgott. Aztán amikor látta, hogy a bábos nem gúnyolódni akar, azt felelte: - Szerintem állatnak tart. Felejtsd el.
- Akkor más taktikára van szükség.
Louis a hideg fémnek döntötte a homlokát. Ritkán érezte magát életében ilyen nyomorultul. - Te vagy a főnök mondta. - Engem nem fogad el egyenrangúnak, de téged talán bevesz. Benned nem fog versenytársat látni, mert túl idegen vagy. 
A bábos elúszott mellette, és mondott valamit, ami Louis fülének hasonlóan hangzott, mint a borotvált pap-karmester beszéde: a Tervezők szent nyelve.
A lány nem válaszolt. De… ha mosolyogni nem is mosolygott, a szája sarka kissé felhúzódott, és elevenebb lett a tekintete.
Nessus kis energiát használhat. Nagyon kis energiát.
Megint megszólalt, és a lány most már válaszolt. A hangja hűvös és dallamos volt, olyan fenséges, mint ahogy Louis Wu várta.
A bábos hangja olyan lett, mint a lányé.
Kezdtek belebonyolódni valamiféle nyelvleckébe.
Louis Wu számára, aki a mélység fölött egyensúlyozott, nem volt túl szórakoztató a dolog. Egy-két szót csípett csak el. Aztán a lány odadobott Nessusnak egy gyümölcsöt, és megállapodtak benne, hogy az egy thrumb. Nessus elkapta. A lány hirtelen felállt és elment.
- Na? - kérdezte Louis.
- Biztos elunta magát - felelte Nessus. - Nem szólt előre. - Szomjan halok. Nem adod ide azt a thrumb-ot?
- A thrumb a héj színe, Louis - Odakormányozta a gépét Louisé mellé, és átadta a gyümölcsöt.
Louist csak annyira vitte rá a kétségbeesés, hogy az egyik kezét szabaddá tegye. Ez azt jelentette, hogy a fogával kellett leráncigálnia a vastag héjat. Aztán végre elérte a gyümölcshúst, és mohón beleharapott. Kétszáz éve nem evett ilyen jót.
Amikor végzett a gyümölccsel, megkérdezte: - Visszajön? - Reméljük. Olyan alacsony energián használtam a taspot, hogy csak tudatalatti szinten hatott rá. Észre sem fogja venni. De a vonzás egyre erősebb lesz, valahányszor lát. Louis, ne csináljuk meg, hogy beléd szeressen?
- Hagyj már ezzel! Azt hiszi, hogy őslakos vagyok, vadember. Ami felveti a kérdést, hogy akkor ő mi?
- Nem tudom. Nem titkolózott, csak én nem értettem. Nem ismerem eléggé a nyelvet. Egyelőre.

Huszadik Fejezet

Hús

Nessus leszállt, hogy megvizsgálja a lenti homályt. Interkom-kapcsolat hiányában Louis megpróbálta szemmel követni a bábos ténykedését, de aztán feladta.
Később lépéseket hallott. Most nem volt csilingelés. Tölcsért formált a kezével a szája elé, és lekiáltott: Nessus!
A hang visszapattant a falakról, és rettentően felerősödött a kúp tengelyében. A bábos felpattant, ráült a ciklijére, és felszállt. Vagy inkább fölengedte magát, mert nyilván járatta a motort, hogy lent tartsa a gépet az emelőmező ellenében. Most egyszerűen csak leállította.
Már fent volt Louisnál, amikor a léptek abbamaradtak valahol felettük.
- Mi a nigát csinál? - suttogta Louis.
- Türelem. Nem lehet azt várni, hogy egyetlen alacsony energiájú taspolás bekondicionálja.
- Jusson már el abba a vastag, agyatlan fejedbe, hogy nem tudok a végtelenségig itt egyensúlyozni!
- Pedig muszáj. Hogyan segíthetnék?
- Vizet - mondta Louis, és úgy érezte, mintha nyelv helyett két méter frottír lenne a szájában.
- Szomjas vagy? De hát hogyan szerezzek vizet? Ha elfordítod a fejed, elvesztheted az egyensúlyodat.
- Tudom. Hagyjuk - Louis megborzongott. Furcsa volt, hogy Louis Wu, az űrutazó így fél a magasságtól. - Hogy van Beszélő?
- Aggódom érte, Louis. Nagyon régóta eszméletlen. - Niga, niga…
Lépések. Nyilván mániákus átöltöző, gondolta Louis. A lány most egymást átfedő narancsszín és zöld anyaglapokat viselt. Az előző ruhákhoz hasonlóan ez sem mutatott semmit az alakjából.
Letérdelt a párkány szélére, és hidegen nézte őket. Louis megkapaszkodott, és várta a fejleményeket.
Látta, hogy a lány arca megenyhül. A szemei álmataggá váltak, a szája szélei felkunkorodtak.
Nessus megszólalt.
A lány gondolkodni látszott. Mondott valamit, ami talán válasz is lehetett.
Aztán elment. - Na?
- Majd meglátjuk.
- Már rosszul vagyok az állandó várakozástól.
A bábos ciklije hirtelen megindult felfelé. Felfelé és előre. Úgy ütközött neki szelíden a párkánynak, mint egy kikötő csónak.
És Nessus magabiztosan partra szállt.
A lány kijött üdvözölni őt. Az, amit a kezében tartott, fegyver kellett hogy legyen. A másik kezével viszont megérintette a bábos fejét, aztán végigsimított a gerincén.
Nessus gyönyörteli hangot hallatott.
A lány megfordult, és elindult felfelé a lépcsőn. Egyszer sem nézett hátra. Úgy tűnt, hogy feltételezi: Nessus majd utána megy. Így is történt.
Nagyon jó, gondolta Louis. Legyél csak engedelmes. Kelts bizalmat.
De amikor a lépések elhaltak, a cellablokk egyszeriben hatalmas katakomba lett.
Beszélő harminc lábnyi távolságban volt Louistól a fémes Sargassó-tengerben. Négy párnás fekete ujj és egy csík narancssárga látszott a zöld ballonok között. Louis nem tudott közelebb jutni. A kzin akár már halott is lehet.
A lenti csontok közt volt legalább egy tucat koponya. Csontok, végtelen kor, rozsdás fém és csend. Louis Wu kapaszkodott a ciklijébe, és várta, mikor fogy el az ereje.
Már szendergett, amikor valami megváltozott. Megbillent az egyensúlya…
Pedig az egyensúlya volt az élete. A pillanatnyi zavar merev pánikba döntötte. Vadul pillantott körül, csak a szemét mozgatta.
A fémjárművek ott voltak körülötte, mozdulatlanul. De valami mozgott…
A távolban egy autó nekiütközött valaminek, csikorgott, és felszállt.
Huh? Nem. Leszállt a cellák felső gyűrűjére. Az egész Sargasso süllyedt lefelé. A kocsik és repülőalkalmatosságok egymás után akadtak fent és maradtak le.
Louis ciklije a betonra esett, de félig elfordult az elektromágneses erők turbulenciájában, és felborult. Louis elengedte, és a padlóra hemperedett.
Azonnal megpróbált felállni, de nem találta az egyensúlyát; nem bírt felegyenesedni. A kezei használhatatlan karomba görcsöltek a fájdalomtól. Zihálva feküdt az oldalán, és arra gondolt, hogy most már biztosan késő. Beszélő ciklije biztosan ráesett a kzinre. 
Beszélő ciklije az oldalán hevert három szinttel feljebb. Ő is ott volt - és nem a cikli alatt. Nyilván alatta volt, mielőtt a cikli az oldalára esett, de a ballonok valamennyire megvédhették.
Louis kúszva indult feléje.
A kzin élt és lélegzett, de nem volt magánál. A cikli súlya nem törte el a nyakát, valószínűleg azért, mert nem is volt igazi nyaka. Louis előszedte a lézerét, és a zöld sugárral elkezdte kiszabadítani Beszélőt a ballonjai közül.
És most mi lesz?
Louisnak eszébe jutott, hogy már éppen szomjan akart pusztulni.
A feje mintha már nem kóválygott volna. Bizonytalanul felállt, hogy megkeresse az egyetlen elképzelhető vízforrást. A cellablokk koncentrikus körpárkányokból állt; a párkányok mindig a következő, alsó cellasor tetejét alkották. Beszélő a középponttól számolt negyedik gyűrűre esett. Louis talált egy ciklit, ami rongyos ballon-anyagba volt tekeredve. Volt egy másik is, egy szinttel lejjebb, az átellenes oldalon, emberi formájú nyereggel. A harmadik… Nessus ciklije a Beszélő alatti párkányra szállt le.
Louis lement hozzá. Zötykölődve járt, mert a lábai túl fáradtak voltak ahhoz, hogy tompítsák a lépések rázkódását.
Megcsóválta a fejét, amikor meglátta a műszerfalat. Hát Nessus ciklijét aztán nem fogják ellopni! A műszerek érthetetlenül voltak feliratozva és elrendezve, de a vízcsapot azért felismerte Louis.
A víz meleg volt és ízetlenre desztillált; a világ legfinomabb vize.
Amikor Louis csillapította a szomját, megpróbált egy téglát is kinyerni az ételnyílásból. Nagyon furcsa íze volt. Louis úgy döntött, hogy egyelőre nem eszi meg. Lehetnek benne az ember számára mérgező anyagok is. Nessus biztos tudja.
A cipőjében vitt vizet Beszélőnek; ez a vízhordási módszer jutott először az eszébe: Beleöntötte a folyadékot a kzin szájába. Beszélő álmában nyelt, és elmosolyodott. Louis visszament egy másik adagért, de kifogyott az ereje, mielőtt elért volna a bábos ciklijéig.
Összegömbölyödött a sima plasztikon, és lehunyta a szemét.
Biztonságban van. Biztonságban.
Olyan állapotban volt, hogy azonnal el is aludt volna, de valami gyötörte. Az izmok fáradtsága, a görcs a kezében és a combjában, a leesés félelme, ami még most sem hagyta el… és még valami más.
Felült. - Nincs igazság - motyogta. Beszélő?
A kzin összegömbölyödve aludt, fülét a fejéhez lapítva, a Slaver-fegyverrel a hasán. Szabályosan, de nagyon gyorsan lélegzett. Jó ez?
Nessus majd tudni fogja. Addig aludjon csak. - Nincs igazság - ismételte Louis félhangon.
Egyedül volt, de nélkülözte a magányos kutatóutak minden előnyét. Felelős volt mások épségéért. Az élete és az egészsége azon múlt, milyen jól idomítja Nessus az őrült, félkopasz nőt, aki fogva tartja őket. Nem csoda, hogy nem tud aludni.
Mégis… A tekintete megtalálta azt a valamit. A saját ciklijét.
A saját ciklijét a szakadt ballonokkal, Nessus ciklijét maga mellett, és Beszélő cilklijét Beszélő mellett, meg az ember-nyergű ciklit a ballonok nélkül. Négy ciklit.
A víz iránti vad vágyában elkerülte a figyelmét a dolog. Teela ciklije. Ott kellett hogy legyen az egyik nagyobb jármű mögött. És nincsenek rajta ballonok. Nincsenek rajta ballonok.
Teela biztosan leesett, amikor a cikli felfordult.
Vagy akkor zuhant le, amikor a hangburok csődöt mondott.
Mit is mondott Nessus? A szerencséje megbízhatatlan. Beszélő meg azt mondta: Ha a szerencséje egyszer is cserbenhagyta, már halott.
Halott. Biztosan halott.
Én veled jöttem, mert szeretlek.
- Kár - mondta Louis Wu. - Kár, hogy találkoztál velem. Összehúzta magát, és elaludt.
Később arra riadt fel, hogy Beszélő bámul az arcába. A narancsszín szőrmaszk kétszeresen is kiemelte a kzin szemét, és a szomorúan vágyakozó tekintetet… - Meg tudod enni a levélfaló ételét? - kérdezte Beszélő. - Azt hiszem, hogy hármunk közül egyedül nekem nincs ennivalóm.
Az a szomorú, vágyakozó tekintet… Louisnak felállt a hátán a szőr. - Van ennivaló-utánpótlásod. A kérdés az, hogy felhasználod-e.
- Nem, Louis. Ha a becsület azt kívánja, hogy a hús mellett éhezzek, akkor éhezni fogok.
- Jó - Louis megfordult, és úgy tett, mintha visszaaludna. Mikor órákkal később felébredt, tudta, hogy tényleg elaludt. Úgy látszik, a nyúltagya megbízott Beszélő szavában. Ha a kzin éhezni akar, akkor éhezni is fog.
Feszült a hólyagja, és büdöset érzett. Az izmai kellemetlenül sajogtak. A gödör megoldotta az egyik problémáját, a bábos ciklijének vizével pedig le tudta mosni a hányást a ruhájáról. Aztán odasántikált a saját ciklijéhez, az elsősegély-dobozáért.
A doboz nem egyszerű gyógyszertartó volt: kívánságra kikevert szereket, és saját diagnózist állított fel. Bonyolult gépezet volt, és a zavaróágyú kiégette.
A fény halványulni kezdett.
Cellák, csapóajtóval a tetejükön, az ajtó mellett kis átlátszó lapocskákkal. Louis hasra feküdt, hogy benézzen az egyiken. Ágy, furcsa vécé, és…nappali fény, ami egy ablakon keresztül jött be.
- Beszélő! - kiáltotta Louis.
A dezintegrátorral hatoltak be. Az ablak nagy és szögletes volt; különös luxus egy börtöncellában. Az üveg már hiányzott, csak a keretből állt ki egy-két szilánk.
Azért lettek volna az ablakok, hogy kínozzák a rabokat, hogy mutogassák nekik a szabadságot?
Az ablak balfedélzet felé nézett. Fél-nappali fény volt; a terminátor árnya már közeledett forgásirány felől, mint valami fekete függöny. Szemben az öböl volt: raktárházaknak tűnő kockák, málladozó dokkok, elegánsan egyszerű daruk, és egy hatalmas hajó szárazdokkban. Minden vázzá rozsdálódva.
Jobb és bal felé mérföldnyi hosszan húzódott a kanyargós partvonal. Egy sávnyi strand, egy sor dokk, aztán megint part… Ez a ritmus bele lehetett építve a partvonalba: egy sekély, Waikiki-forma strand, aztán kikötőnek alkalmas mélyvíz, meredek part, aztán megint sekélyes.
Ezen túl az óceán. Végtelennek tűnt, csak a láthatár homályosította el. Mintha az Atlanti Óceánon akarna valaki átnézni…
Az alkonyat sűrű függönyként közeledett jobbról. A városközpont még élő fényei felragyogtak, míg a város többi része, a dokkok sötétbe borultak. Ellenforgás felé még izzott a nappal aranyos fénye.
Közben Beszélő elfoglalta a cella ágyát.
Louis elmosolyodott. Milyen békésnek tűnt a kzin harcos. Vajon a sebeit alussza ki? Az égések nyilván legyengítették. Vagy azért alszik, hogy ne érezze az éhséget?
Louis otthagyta.
A börtön világosságánál megtalálta Nessus ciklijét. Olyan éhes volt, hogy elgyűrt egy darab bábos-téglát, bármilyen furcsa is volt az íze. A homály kezdte zavarni, ezért felkapcsolta a bábos fényszóróit, aztán a többi cikliét is. Mire végzett, meglehetősen világos lett, az árnyak azonban élesek, különösek lettek.
Mi tart Nessusnak ilyen sokáig?
Az ősrégi repülő börtön nem nyújtott túl sok szórakozási lehetőséget. Csak aludni lehetett, Louis pedig már kimerítette ezt a lehetőséget. Rengeteg ideje volt azon gondolkodni, hogy mit csinál Nessus odafönt, és óhatatlanul eszébe jutott, hogy a bábos talán eladja őket.
Végül is Nessus nem egyszerű idegen. Pierson-bábos, akinek a fajtája régről ismerten manipulálja az embereket a saját hasznára. Ha egyezségre tud jutni egy (feltételezett) gyűrűvilági Tervezővel, habozás nélkül otthagyhatja Louisékat. Semmi oka nincs rá, hogy ne ezt tegye.
És jó oka van rá, hogy ezt tegye,
Beszélő szinte biztosan tesz majd egy utolsó kísérletet arra, hogy elragadja a Hosszúlövést Louis Wutól, hogy egyedül a kzineké legyen a másodlagos kvantum-hiperhajtás titka. A bábos megsérülhet ebben a harcban. Biztonságosabb, ha már most elmegy - és otthagyja Louis Wut.
Emellett túl sokat tudnak. Mivel Teela halott, már csak Louis és Beszélő tud a bábosok evolúciós kísérletéről. A csillagmag-csaliról, a Termékenységi Törvényekről - ha Nessus parancsot kapott az információk közlésére, hogy lássa a többiek reakcióját, akkor nyilván azt is megparancsolták neki, hogy valamikor az út folyamán hagyja el őket.
Ezek korántsem voltak új gondolatok. Louis már egy ideje éberen számított egy ilyen lépésre: azóta, hogy Nessus elismerte a Kívülálló-hajó esetét a csillagmag-csapdával. A paranoiája bizonyos értelemben jogos volt. De tenni semmit sem tehetett.
Hogy kímélje az agyát, Louis betört egy másik cellába. A villanófény-lézerrel átvágja a feltételezett zárakat, és a negyedik próbálkozásra engedett az ajtó.
Rettentő bűz csapott föl. Louis visszafogta a lélegzetét, bedugta a fejét, és bevilágított a lézerrel. Valaki meghalt odalent, miután megszűnt a szellőzés. A hulla az ablaknál kuporgott, bögrével a kezében. A bögre el volt törve; az ablak teljesen ép.
A következő cella üresnek bizonyult. Louis azonnal birtokba vette.
Átment a gödör másik oldalára, hogy jobbfedélzeti kilátása legyen. Éppen előtte volt a forgó hurrikán. Jókora volt ahhoz képest, hogy hétezer-ötszáz mérföldnyire maguk mögött hagyták. Hatalmas, merengő szem.
Forgásirány felé magas, keskeny épület lebegett, akkora, mint egy csillaghajó. Louis rövid álmodozásba merült arról, hogy valóban egy kitűnően álcázott űrhajót lát, amivel egykettőre elszállhatnak a Gyűrűvilágról…
Soványka kis szórakozás volt.
Louis megpróbálta memorizálni a város mintázatát. Még fontos lehet. Ez volt az első hely, ahol még működő civilizációs nyomokat leltek.
Körülbelül egy óra múlva pihenőt tartott. A piszkos, ovális priccsen üldögélt, és a Szembe meredt…és a Szemen túl oldalt kicsi, élénk barnásszürke háromszög volt.
-Hmm - mondta halkan Louis. A háromszög olyan kicsi volt, hogy épp csak érzékelni lehetett háromszögletűségét. Egyenesen állt a végtelen-horizont szürkésfehér káoszában. Ami azt jelentette, hogy ott még nappal van…pedig szinte teljesen egyenesen jobbfedélzet felé néz…
Louis elment a látcsövéért.
A látcső minden részletet tisztán és élesen kiemelt. Szabálytalan háromszög, az aljánál vörösesbarna, a tetejénél fényes, mint a piszkos hó…az Isten Ökle. Sokkal hatalmasabb, mint gondolta. Ahhoz, hogy ilyen messziről látható legyen, a hegy nagy részének a légkör fölé kell emelkednie.
A ciklik körülbelül tizenötezer mérföldet tettek meg a kényszerleszállás óta. Az Isten Ökle legalább ezer mérföld magas kell legyen.
Louis füttyentett. Megint a szeméhez emelte a látcsövet.
A félhomályban ücsörögve Louis fokozatosan tudatára ébredt a feje fölött hallatszó neszeknek.
Kidugta a fejét a cellából.
Beszélő felmordult: - Szervusz, Louis! - Valami nyers, vörös, félig megevett kecskeforma döggel integetett neki, aztán kiharapott egy teljes szték-nagyságú falatot, és még egyet, meg még egyet. A fogai csak marcangolásra szolgáltak, nem rágásra.
Louis felé nyújtott egy véres hátsó lábat, amin még rajta volt az irha, a pata. - Hagytam egy kicsit neked is, Louis! Már megvan egy pár órás, de az nem baj. Sietnünk kell. A levélfaló nem szereti nézni, ahogy eszünk. A cellám kilátását nézegeti.
- Nézze csak meg az enyémet - mondta Louis. - Tévedtünk az Isten Öklével kapcsolatban, Beszélő. Legalább ezer mérföld magas. A csúcsán nem hó van, hanem…
- Louis! Egyél már!
Louis érezte, hogy nyáladzani kezd. - Valahogy meg kéne főzni ezt a valamit…
Meg is lehetett. Louis lehámoztatta róla Beszélővel az irhát, aztán lefeszítette a patát egy törött lépcsőfokon, majd megsütötte a húst a lézerével.
- Nem friss a hús - mondta Beszélő kétkedőn. - De azért még nem kell elhamvasztani.
- Hogy van Nessus? Fogoly, vagy ő a főnök? 
- Azt hiszem, részben ő a főnök. Nézz fel.
A lány kicsiny babafigurának látszott a megfigyelőpárkányon. A lábai az űrben lógáztak, az arca és a feje fehér folt. - Látod? Egy pillanatra sem veszíti szem elől.
Louis úgy döntött, hogy elkészült a hús. Evés közben érezte, hogy Beszélő türelmetlenül figyeli, ahogy ő a kicsiny falatokat csócsálja. Pedig a saját mércéje szerint úgy falt, mint egy kiéhezett vadállat. Éhes volt.
A bábosra való tekintettel kidobálták a csontokat az üvegvesztett ablakon, aztán a bábos ciklijénél gyűltek össze.
- Részlegesen kondicionálva van - mondta Nessus. Gondjai voltak a légzéssel, vagy a nyers és égett hússzaggal. Nagyon sokat megtudtam tőle.
- Azt is, hogy miért kapott el minket?
- Azt is, és még mást is. Szerencsénk van. Űrhajós, egy lökhajó legénységének tagja.
- Bingó! - mondta Louis Wu.

Huszonegyedik fejezet

A lány a peremen túlról

A lányt Halrloprillalar Hotrufannak hívták. Kétszáz éve járta az űrt a …Pionír - Nessus rövid habozás után nevezte így - nevű hajón.
A Pionír huszonnégy éves ciklusokban közlekedett négy nap és a rendszereik: öt oxigén-légkörű világ és a Gyűrűvilág között. Az általuk használt "év" hagyományos mértékegység lehetett, aminek semmi köze nem volt a Gyűrűvilághoz. Talán az egyik hátrahagyott világ nap körüli pályaideje lehetett.
A Pionír öt világa közül kettőn sűrű emberi populáció volt a Gyűrűvilág építése előtt. Most ezek is épp oly üresek voltak, mint a többiek, és elvadult növényzet, romos törmelék borította el őket.
Halrloprillalar nyolcszor járta már meg a kört. Tudta, hogy ezeken a világokon olyan állatok és növények élnek, amelyek a Gyűrűvilághoz nem tudtak alkalmazkodni a tél-nyár ciklus hiánya miatt. Némelyik ilyen növény fűszer volt, némelyik állatot meg lehetett enni. Mást azonban nem nagyon tudott - és nem is érdekelte.
Az ő munkájának nem volt köze a rakományhoz.
- A meghajtás vagy a létfenntartás sem érdekelte. Képtelen voltam megtudni, hogy pontosan mit is csinál - mondta Nessus. - A Pionírnak harminchat fős személyzete van. Néhányan biztosan feleslegesek. A lány nyilvánvalóan nem csinál semmi olyat, ami túl bonyolult vagy túl fontos lenne. Nem túl intelligens, Louis.
- Nem jutott eszedbe, hogy megkérdezd a nemek arányát a hajón? Hányan nők a harminchatból?
- Megmondta. Hárman.
- Akkor ne törd tovább a fejed a foglakozásán.
Kétszáz év utazás, biztonság, kaland. Aztán Halrloprillalar nyolcadik körének végén a Gyűrűvilág többé nem válaszolt a Pionír hívására.
Az elektromágnes-ágyú nem működött.
Amennyire a teleszkópok meg tudták állapítani, egyik űrkikötőben sem volt aktivitás.
A Pionír körének másik öt világa nem volt felszerelve elektromágneses fékezőágyúval. Ezért a hajó hordott magával féküzemanyagot, amit útközben kondenzáltak csillagközi hidrogénből. A hajó le tudott szállni… de hová?
A Gyűrűvilágra nem. A meteorvédelem darabokra robbantotta volna őket.
Nem kaptak engedélyt a leszállásra az űrkikötő párkányán. És valami nem stimmelt.
Menjenek vissza az egyik elhagyatott világra? Alapíthatnának egy új telepes világot harminchárom férfival és három nővel.
- A rutin rabjai voltak, képtelenek a döntéshozásra. Pánikba estek - mesélte Nessus. - Fellázadtak. A Pionír pilótájának sikerült annyi időre elbarikádoznia magát az irányítóteremben, hogy lehozza a hajót az űrkikötő párkányára. Meg is ölték, amiért kockára tette a hajót és az ő életüket, ezt mondta Halrloprillalar. De szerintem inkább azért ölték meg, mert megszegte a hagyományt, és rakétával szállt le, engedély nélkül.
Louis érezte, hogy nézik. Felpillantott.
Az űrhajóslány még mindig figyelte őket. Nessus visszanézett rá az egyik fejével, a ballal.
Szóval annál van a tasp. És ezért nézett Nessus olyan meredten felfelé. A lány nem veszítette szem elől Nessust, Nessus pedig nem merte őt kiengedni a tasp sugarából.
- Miután megölték a pilótát, otthagyták a hajót - folytatta Nessus. - Ekkor jöttek rá, hogy mennyit ártott nekik a pilóta. A cziltang brone eltört, meghalt. A fal rossz oldalán rekedtek.
Nem tudom világközire vagy Hősi Nyelvre lefordítani azt, hogy cziltang brone. Csak azt tudom elmondani, hogy mit csinál. És amit csinál, az létfontosságú a számunkra.
- Gyerünk - sürgette Louis Wu.
A Gyűrű-mérnökök bombabiztosan terveztek. Sok tekintetben úgy tűnt, hogy előre látták a civilizáció bukását, számoltak vele, mintha a kultúra és a barbarizmus ciklusai természetesen váltogatnák egymást az embernél. Az a komplex struktúra, ami a Gyűrűvilágot jelentette, nem dőlhet össze a karbantartás hiánya miatt. A Tervezők leszármazottai elfelejthették, hogyan kell megszerelni egy zsilipet vagy egy ágyút, hogyan kell világokat mozgatni és repülő autókat építeni, de a Gyűrűvilág nem felejt.
A meteorvédelem például olyan biztos volt, hogy Harlrloprillalarnek…
- Hívd inkább Prillnek - javasolta Louis.
- Ahogy Prillnek és a többieknek eszükbe sem jutott, hogy talán nem működik.
De mi a helyzet az űrkikötővel? Mennyire lehet biztonságos, ha valami idióta mindkét zsilipajtót nyitva hagyta?
Úgy, hogy nem voltak zsilipajtók! Hanem a cziltang brone volt. Ez a gépezet olyan mezőt bocsát ki, ami a gyűrűalap anyagát, és így a peremfalat is, átjárhatóvá teszi. Volt valami ellenállás. Míg a cziltang brone működött…
- Ozmózis-generátor - vetette fel Louis.
- Talán. Én arra gondoltam, hogy a brone módosítószó, feltehetőleg obszcén jelentéssel.
Szóval levegő szivárgott át, de lassan, míg az ozmózis-generátor működött. Az emberek szkafanderben átmehettek, mintha erős széllel szemben járnának. A gépeket és nagyobb dolgokat traktorokkal vontatták át.
- És mi van a nyomás alá helyezett belélegezhető levegővel? - kérdezte Beszélő.
- Azt kint csinálták, az átalakítókkal.
Igen, a Gyűrűvilágon megvolt az olcsó átalakítás módszere. Persze csak nagy mennyiségben volt olcsó, és voltak más korlátok is. A gépezet maga óriási volt. És csak egyetlen elemet alakított át egy másik elemmé. Az űrkikötő két átalakítója az ólmot változtatta nitrogénné és oxigénné; az ólmot könnyű volt tárolni, és mozgatni a peremfalon keresztül.
Az ozmózis-generátorok bombabiztosak voltak. Ha egy zsilip csődöt mond, rengeteg levegő elvész. De ha a cziltang brone romlik el, akkor legrosszabb esetben is csak az űrbe nyíló zsilip zárul be - esetleg a visszatérő űrhajósok előtt.
- És előttünk is - mondta Beszélő.
- Ne olyan gyorsan - szólt Louis. - Úgy tűnik, hogy épp az ozmózis-generátor az, ami kell nekünk ahhoz, hogy hazajussunk. Meg se kell mozdítanunk a Hazugot. Csak a cziltang brone-t… - Úgy mondta ki, mintha tüsszentene …kell a gyűrűaljzat felé fordítanunk a hajó alatt. A Hazug úgy fog átesni a gyűrűn, mint a futóhomok. És kibukkan a másik oldalon.
- Hogy beleakadjon a habplasztik meteorfogóba - szólt a kzin. - De…ott meg segíthet a Slaver-fegyver.
- Így van. De sajnos - mondta Nessus - egyetlen ilyen cziltang brone sem áll rendelkezésünkre.
- De hát a lány itt van. Valahogy át kellett jutnia a falon! 
- Igen…
A magnetohidrodinamikusoknak gyakorlatilag új szakmát kellett kitanulniuk, hogy belekezdhessenek egy új cziltang brone építésébe. Évekig tartott a munka. Aztán a gép elromlott működés közben: megcsavarodott, és részben megolvadt. Új alkatrészeket kellett készíteni, és olyan elemeket használni, amikről tudták, hogy előbb-utóbb elromlanak, de talán egy ideig megfelelnek…
Történt egy baleset akkoriban. Egy rossz kalibráció következtében módosult ozmózis-sugár áthatolt a Pioníron. Két ember úgy halt meg, hogy derékig a padlóba süllyedtek, tizenhét másik pedig maradandó agykárosodást és egyéb sérülést szenvedett, mert bizonyos áteresztő membránok túlságosan is áteresztők lettek.
De a megmaradt tizenhat űrhajós átjutott. Magukkal vitték az idiótákat is, meg az új cziltang bronét is, ha a Gyűrűvilág esetleg lakhatatlannak bizonyulna.
Vadságot találtak, semmi mást; csak vadságot. Évek múlva néhányan megpróbáltak visszamenni.
A cziltang brone csütörtököt mondott működés közben, és négyen a falban rekedtek. Ennyi. Addigra már tudták, hogy a Gyűrűvilágon nem találnak alkatrészt.
- Nem értem, hogy a barbárság hogyan üthette fel a fejét ilyen gyorsan - mondta Louis. - Te mondtad, hogy a Pionírnak huszonnégy éves ciklusa volt.
- Hajóidőben mérve, Louis.
- Ó. Az más.
- Igen. Egy olyan hajónak, ami egy gyűrűvilági gravitációs tolóerővel megy, a csillagok három-hat év távolságra vannak. Prill egy elhagyatott területről beszélt kétszáz fényévvel közelebb a galaktikus síkhoz, ahol három nap volt egymástól kevesebb, mint tíz fényév távolságra.
- Kétszáz fényévnyire innen…szerinted az emberi űrnél? 
- Talán benne az emberi űrben. Az oxigén-légkörű bolygók általában nem csoportosulnak olyan szorosan, mint a Sol közelében. Prill a Gyűrűvilág hosszú távú terraformáló technikáiról beszélt. Ezek a módszerek túl hosszadalmasak. Az emberek félbehagyták.
- Ez sok mindent megmagyarázna. Csak éppen… á, semmi.
- A majmok, Louis? Épp elég bizonyíték van arra, hogy a ti fajotok a Földön fejlődött ki. A Föld azonban megfelelő bázis lehetett egy, a közeli rendszerek bolygóira irányuló terraformáló tervhez. A tervezők vihettek oda állatokat és szolgákat.
- Például majmokat és neandervölgyieket…? - Louis vágó mozdulatot tett a kezével. - Ez csak spekuláció. Nem segít rajtunk.
- Persze - A bábos egy növényi téglácskát kezdett rágcsálni. - A Pionír által bejárt ív több mint háromszáz fényév hosszú. Ekkora út alatt volt idő változásokra, bár az ilyesmi ritkán fordult elő. Prill társadalma elég stabil volt. 
- Miért volt olyan biztos benne, hogy az egész Gyűrűvilág barbárságba süllyedt? Mennyi területet derítettek fel?
- Nem sokat, de így is eleget. Prillnek igaza volt. Nem lehet megjavítani a cziltang bronét. Már az egész Gyűrűvilág barbár kell hogy legyen.
- Hogyhogy?
- Prill próbálta elmondani, mi történt itt, az egyik társa magyarázata alapján. Persze az illető jócskán leegyszerűsítette a dolgokat. Lehet, hogy a folyamat már a Pionír utolsó indulása előtt megkezdődött…
Tíz lakott világ volt. Amikor a Gyűrűvilág elkészült, ezek mind kiürültek, és sorsukra maradtak az ember jótéteménye nélkül.
Képzeljünk el egy ilyen világot:
A felszínt különböző fejlettségi szinteken álló városok borítják. A nyomornegyedeket talán már elsöpörte a történelem, de van, ahol még léteznek, még ha csak emlékként is. Mindenfelé megtalálhatók az élet melléktermékei: használt konténerek, géproncsok, elhasznált filmek vagy szalagok, tekercsek, meg minden, amit nem lehet nyereségesen feldolgozni, és sok minden, amit lehet. A tengereket évszázadok óta szemetesnek használják. Valamikor ekkor a hasadás haszontalan radioaktív végtermékeit is ide kezdték dobálni.
Furcsa, ha a tengeri élet továbbfejlődik, hogy alkalmazkodjon az új körülményekhez?
Furcsa, ha új élet alakul ki, ami képes a szeméten élni?
- Valaha a Földön is ez történt - mondta Louis Wu. Polietilén-evő gombák keletkeztek. Megették az áruházi zacskókat. De kihaltak, mert megszüntettük a polietilént. - Képzeljetek el tíz ilyen világot.
Baktériumok fejlődtek ki, amelyek cinkötvözeteket, műanyagokat, festékeket, szigetelőanyagot, friss és ezeréves szemetet ettek. A lökhajóknak ez mit sem számíthatott.
A lökhajók járták a régi világokat, és olyan életformákat kerestek, amelyek már feledésbe merültek, vagy nem alkalmazkodtak a Gyűrűvilághoz. De más dolgokat is hoztak vissza: szuveníreket, műtárgyakat, amelyeket elfelejtettek vagy otthagytak. Sok múzeum állt még mindig átszállítás alatt, darabonként.
Az egyik hajó olyan penészt hozott haza, ami képes volt elroncsolni a kifinomultabb gépekben használt szobahőmérsékleti szupravezetőket.
A penészgomba lassan dolgozott. Fiatal volt, primitív és eleinte könnyen el lehetett pusztítani. Több hajó hurcolta be különféle változatait a Gyűrűvilágra, amíg egy változat végül megmaradt.
Mivel lassan dolgozott, nem roncsolta szét a hajót, csak már jóval elszállás után. Nem pusztította el az űrkikötő cziltang bronéját, amíg az űrhajósok és a reptéri emberek bele nem hurcolták. Nem került bele az energiasugár-vevőkbe, amíg a kompok a fal elektromágneses ágyúján keresztülhaladva el nem terjesztették mindenhol a Gyűrűvilágon.
- Energiasugár-vevők?
- Az energiát az árny-négyszögek termelik termoelektrikus hatás révén, aztán lesugározzák a Gyűrűvilágra. Mi nem derítettük fel a jelenlétét. Nyilván lekapcsolta magát, amikor a vevők elromlottak.
- Biztos - mondta Beszélő. - Lehet csinálni más szupravezetőket is. Két alapvető molekuláris struktúrát is ismerünk, amelyeknek a hőmérséklettartományoknak megfelelő számtalan változatuk van.
- Legalább négy alapvető struktúra van - helyesbített Nessus. - De igazad van, a Gyűrűvilágnak túl kellett volna élnie a Városok Bukását. Egy fiatalabb, életerősebb társadalom túlélte volna. De vedd figyelembe, milyen nehézségeik voltak.
- A vezetés nagy része halott volt, meghaltak a lezuhanó épületekben, amikor az energia megszűnt.
Energia nélkül nem nagyon tudtak kísérleteket végezni új szupravezetők kifejlesztésére. A tárolt energiát általában elkobozták a politikai hatalmasságok személyes használatára, vagy kicsiny, elzárt civilizációs közösségeket működtettek vele abban a reményben, hogy valaki majd kijavítja a hibát. A lökhajók fúziós hajtóművei nem voltak elérhetők, mivel a cziltang bronék szupravezetőket használtak. Azok az emberek, aki esetleg elértek valamit, nem tudtak kommunikálni egymással; az elektromágneses ágyúkat vezérlő számítógép elpusztult, és magának az ágyúnak sem volt energiája.
- Egy szög miatt az ország elveszett - mondta Louis.
- Ismerem a történetet, de ide nem illik - felelte Nessus. - Valamit lehetett volna tenni. Volt energia folyékony hélium kondenzálására. Mivel az energiasugarak nem jöttek, az energiavevők hasznavehetetlenek voltak, de egy cziltang bronét át lehetett volna alakítani úgy, hogy a folyékony hélium-hűtésű szupravezetőket össze lehessen hangolni az energiasugár-vevőkkel.
De mindez tárolt energiát igényelt volna. Az energiát pedig arra használták, hogy utcákat világítsanak vele, fenntartsák a megmaradt lebegő épületeket, ételt melegítsenek vagy fagyasszanak vele! Így a Gyűrűvilágnak vége lett.
- És nekünk is - jegyezte meg Louis Wu.
- Igen. Szerencsénk volt, hogy belefutottunk Prillbe. Megtakarított nekünk egy szükségtelen utat. Már nincs értelme továbbmennünk a peremfal felé.
Louis fejében egyetlen kemény lüktetés dobbant. A feje fájni készülődött.
- Tényleg szerencsénk volt - mondta Beszélő. - De ha ilyen nagy szerencse ért minket, akkor miért nem örülök? Elvesztettük a célunkat, az utolsó reményünket. A járműveinknek vége. A csapatunk egyik tagja elveszett.
- Meghalt - szólt Louis. Amikor a többiek értetlenül meredtek rá, Louis a homályba mutatott. Teela ciklije eléggé jól látható volt.
- Mostantól kénytelenek vagyunk a saját szerencsénkre támaszkodni - mondta Louis.
- Igen. Ne feledd, Louis, hogy Teela szerencséje szórványos. Annak kellett lennie. Különben nem került volna a Hazug fedélzetére. Különben nem zuhantunk volna le - A bábos elhallgatott, aztán egy idő múlva hozzátette. - Részvétem, Louis.
- Hiányozni fog - motyogta Beszélő.
Louis bólintott. Talán többet kellett volna éreznie, De a Szem-viharban történt incidens valamiképpen megváltoztatta a Teela iránti érzéseit. Akkor a lány még Nessuséknál is kevésbé tűnt emberinek. Mítosz volt, az idegenek pedig valóságosak.
- Új célt kell találnunk - szólt Beszélő. - Valahogy vissza kell juttatnunk a Hazugot az űrbe. De be kell valljam, hogy semmiféle ötletem sincs.
- De nekem igen - mondta Louis. 
- Máris? - döbbent meg Beszélő.
- Egy kicsit még gondolkodnom kell rajta. Nem tudom, hogy egyáltalán épeszű ötlet-e, hogy a működőképességéről már ne is szóljak. De mindenképp járműre lesz szükségünk. Ezen gondolkozzunk.
- Talán egy szánkóféle kellene. A maradék ciklikkel megtolhatjuk. Egy nagy faldarab megtenné.
- Ennél jobb is van. Biztos vagyok benne, hogy Prill megmutatná nekem azt a gépezetet, ami tartja az épületet. Lehet, hogy maga a ház lesz a járművünk.
- Próbáljuk meg - mondta Louis. - És te?
- Adjatok időt.
Az épület magja csupa gépezet volt. Némelyik lebegtető gép volt, mások a légkondicionálást, a víznyerést szabályozták, és egy szigetelt rész az elektromágneses csapdagenerátorokhoz tartozott. Nessus dolgozott, Louis és Prill pedig ott álltak mellette, szégyenlősen kerülve egymás tekintetét.
- Beszélő még a börtönben volt. Prill nem volt hajlandó felengedni.
- Fél tőled - mondta Nessus a kzinnek. - De elintézhetnénk a dolgot. Felrakhatnánk téged az egyik cikkre. Ha én nem vagyok hajlandó felszállni addig, amíg te nem vagy fenn, kénytelen lesz felvinni.
- Hogy aztán leejtsen. Nem, köszönöm. Louist azonban vitte a lány.
Louis figyelte, miközben úgy tett, mintha nem nézné. A lány szája keskeny volt, szinte csak egy vonal. Kicsi, egyenes és vékony orr, semmi szemöldök.
Nem csoda, hogy kifejezéstelennek tűnt, hisz az arca alig volt kidolgozottabb egy parókakészítő próbafejénél. Kétórai munka után Nessus kihúzta a fejeit egy panel mögül. - Nem tudok mozgatóenergiát ráadni. Az emelőmezők csak tartani hajlandók minket. De szabaddá tettem egy javítómechanizmust, ami arra való, hogy egy állandó hely fölött tartson minket. Most már a szélen múlik minden.
- Vagy a vontatáson - mondta Louis. - Köss kötelet az egyik ciklire, és húzd magad után a házat.
- Nincs rá szükség. A cikli reakciótlan hajtást használ. Az épületen belül is maradhat.
- Neked jutott először eszedbe, mi? De hát az a hajtómű nagyon erős. Ha itt bent elszabadul a cikli…
- Igen… - A bábos Prillhez fordult, és lassan, hosszasan beszélt neki a gyűrűvilági istenek nyelvén. Aztán azt mondta Louisnak: - Van valamennyi elektroszilárduló műanyag. Abba beleágyazhatjuk a ciklit, hogy csak a műszerek látsszanak ki.
- Nem drasztikus ez egy kicsit?
- Louis, ha a cikli elszabadul, megsérülhetek.
- Hát…lehet. Le tudsz szállni a házzal, ha kell? 
- Igen, van magasságszabályozó.
- Akkor nem kell felderítőjármű. Kezdjük.
Louis pihent, nem aludt. A hátán feküdt a nagy ágyon. A szeme nyitva volt, és kibámult a mennyezeti buborékablakon.
A napkorona pereme izzott az árny-négyszög szélén. A hajnal már nem volt messze, de az Ív még mindig kéken ragyogott a fekete égen.
- Biztosan megtébolyodtam - mondta Louis Wu. Meg: - De mi mást tehetnénk?
A hálószoba valószínűleg a kormányzóé lehetett, de most irányítóterem lett belőle. Nessusszal beállították egy fülkébe a ciklit, plasztikot öntöttek köré, aztán - Prill segítségével - áramot vezettek át a plasztikon. A fülke épp megfelelő méretű volt.
Az ágynak régi szaga volt, és nyikorgott.
- Az Isten Ökle - mormolta Louis Wu a sötétben. - Láttam. Ezer mérföld magas. Semmi értelme, hogy ekkora hegyet építsenek, amikor…- Nem fejezte be a mondatot.
Aztán hirtelen felpattant az ágyban, és felordított: - Árnynégyszög drót!
Egy árny lépett be a hálószobába.
Louis megdermedt. A bejárat sötét volt. Mégis, a sima mozgásból és a hajlatok finom árnyaiból ítélve egy nő tartott feléje.
Hallucináció? Teela Brown szelleme? A nő feléje nyúlt, mielőtt még Louis eldönthette volna, és teljesen magabiztosan leült mellé az ágyra. A szellem megfogta Louis arcát, és végigsimított rajta.
Majdnem kopasz volt. A haja hosszú és sötét volt ugyan, de csak egy ujjnyi széles sávban nőtt körben a fején. A sötétben nem látszott az arca, de a teste csodálatos volt. Louis most először látta az alakját. Karcsú volt, és szálkás izmú, mint egy táncos. A mellei súlyosak és feszesek voltak. Ha az arca is olyan lenne, mint a teste…
- Menj el - mondta Louis, de nem durván. Megfogta a lány csuklóját, hogy félbeszakítsa a simogatást, pedig olyan volt, mintha egy borbély masszírozná az arcát, végtelenül megnyugtatóan. Felállt, gyengéden felállította a lányt, és megfogta a vállát. Mi lenne, ha egyszerűen megfordítaná, és fenékbe verné…?
A lány végigsimított Louis nyakán; most már mind a két kezét használta. Megfogta Louis Wu mellkasát, megfogta itt meg ott, és Louis Wun hirtelen vak vágy vett erőt. Louis keze satuként szorult a lány vállára.
A lány leeresztette a kezét. Nem is próbált segíteni Louisnak, aki lehámozta magáról a kezeslábasát. De ahogy egyre több bőr került felszínre, itt meg ott megsimogatta a lány. Mindannyiszor olyan volt Louis Wunak, mintha az agya gyönyörközpontját érintették volna meg.
Tűzben égett. Ha a lány most eltaszította volna magától, akkor erőszakot alkalmazott volna. Meg kell szereznie… …de az agya egy hűvös darabja tudta, hogy a lány éppoly gyorsan le tudná hűteni, ahogy felhergelte. Louis úgy érezte magát, mint egy ifjú szatír, de homályosan azt is érezte, hogy báb.
De ebben a pillanatban egyáltalán nem törődött ezzel. És Prill arcán továbbra sem látszott semmi.
A lány az orgazmus szélére pörgette, aztán ott megtartotta, tartotta… úgyhogy amikor eljött a pillanat, olyan volt, mint egy villámcsapás. De a villámnak nem akart vége szakadni; hosszú volt az eksztázis kisülése.
Amikor vége lett, Louis szinte észre sem vette, hogy a lány kimegy. Prillnek tudnia kellett, mennyire kimerítette. Louis már aludt, amikor a lány az ajtóhoz ért.
Mikor felébredt, arra gondolt: - Miért csinálta ezt?
Nem kell ilyen niga analitikusnak Lenni, felelt saját magának. Magányos. Régóta lehet itt. Elsajátított egy készséget, és nem volt rá Lehetősége, hogy gyakorolja…
Készség. Sok professzornál jobban ismerheti az anatómiát. A Prostitúció Doktora? A legősibb mesterségben sokkal több van annál, mint ami első pillantásra látszik. Louis Wu minden téren felismerte a profizmust, és ez a nő profi volt.
Érintsd meg az idegeket a megfelelő sorrendben, és az alany így és így fog reagálni. A megfelelő tudással bábuvá lehet változtatni az embert…
…Teela szerencséjének bábjává…
Majdnem rájött. Olyan közel jutott a megoldáshoz, hogy a válasz - amikor eljött - már nem is érte meglepetésként.
Nessus és Prill kihátráltak a fagyasztószobából. Egy embernél is nagyobb madár felöltöztetett teteme jött utánuk. Nessus azért tette rá a ruhát, hogy a szájával ne kelljen a csupasz húshoz érnie.
Louis átvette a bábos terhét, és Prillel együtt húzták tovább. Mindkét kezére szüksége volt, ahogy Prillnek is. Viszonozta a lány üdvözlő biccentését, és megkérdezte Nessust: - Mennyi idős?
Nessus szemlátomást nem lepődött meg a kérdésen. Nem tudom.
- Bejött a szobámba tegnap éjszaka - ez nem lesz jó; ez nem jelent semmit egy idegennek. - Tudod, hogy azt, ami a szaporodásunkhoz kell, szórakozásból is csináljuk?
- Tudtam.
- Hát azt csináltuk. Nagyon ügyes. Olyan jól csinálta, mintha ezer évnyi gyakorlata lenne benne - mondta Louis Wu.
- Nem is lehetetlen. Prill civilizációjának volt egy olyan keveréke, ami nagyon hatékonyan hosszabbítja meg az életet. Manapság ez a szer már annyit ér, amennyit el mernek kérni érte. Egy adag ötven évnyi fiatalságot jelent.
- Nem tudod véletlenül, hogy ő hány adagot vett be? 
- Nem, Louis. De azt tudom, hogy gyalog jött ide. Elérték a cellablokk felé levezető lépcsőt. A madár ott vonszolódott mögöttük.
- Honnan? - A peremfaltól.
- Kétszázezer mérföldön át? 
- Majdnem.
- Mondj el mindent. Mi történt velük, miután átjutottak a falon?
- Megkérdezem. Nem tudok mindent - És a bábos faggatni kezdte Prillt. Az információtöredékekből az alábbi történet állt össze:
Az első vadember-csoport, amivel találkoztak, istennek nézte őket, meg az összes többi is, egy kivétellel.
Az isten-lét jól megoldotta a problémát. Az agykárosodást szenvedett űrhajósokat különféle falvak gondjaira bízták. Mint helyi istenek, jó bánásmódban részesülnek majd, idióták lévén pedig viszonylag ártalmatlanok.
A legénység maradéka két csoportra oszlott. Kilencen Prillel együtt - ellenforgásirányba indultak. Prill szülővárosa arrafelé esett. Mindkét csoport azt tervezte, hogy a fal mentén haladva civilizációt keresnek. Mindkét csapat megfogadta, hogy segítséget küld a másiknak, ha talál.
Mindenki istennek nézte őket, a többi isten kivételével. A Városok Bukása után kevés túlélő maradt. Némelyik megtébolyodott. Mindegyik szedte az élethosszabító szert, ha hozzá tudott jutni. Mindenki a civilizáció megmaradt, kicsiny szigeteit kereste. Senki sem gondolt arra, hogy felépítse a sajátját.
Miközben az űrhajósok csapata ellenforgásirányba tartott, további túlélők csatlakoztak hozzájuk. Csodálatraméltó isten-gyülekezet lett belőlük.
Minden városban találtak lezuhant tornyokat. Ezeket az épületeket a Gyűrűvilág betelepítése után készítették, de ezer évekkel a fiatalítószer tökéletesítése előtt. Ez a szer pedig óvatossá tette a későbbi nemzedékeket. Aki tehette, zömmel távol tartotta magát a repülő házaktól, hacsak nem volt választott tisztviselő. Akkor is biztonsági berendezéseket, energiagenerátorokat építettek be.
Néhány ház még mindig lebegett, de a legtöbb lezuhant a városokra, mind ugyanabban a pillanatban, amikor az utolsó energiavevő is felmondta a szolgálatot.
Egyszer az utazó isten-csapat talált egy részben újracivilizált várost, aminek csak a pereme volt lakott. Az istenmódszer itt nem vált be. Egy egész vagyonnyi fiatalító szerért szereztek egy működő, saját telepes buszt.
Egy ideig ment még a dolog, de aztán túl messzire mentek, kiveszett belőlük a lelkesedés, és a busz is lerobbant. Egy félig szétomlott városban a többi túlélő között a panteon nagy része egyszerűen leállt.
De Prillnek volt térképe. A szülővárosa pontosan a jobbfedélzet felé esett. Rávett egy férfit, hogy menjen vele, és elindultak.
Az istenségüket bocsátották áruba. Aztán ráuntak egymásra, és Prill egyedül ment tovább. Ahol az istenség nem volt elég, ott Prill eladott némi fiatalítószer, ha kellett. Máskülönben…
- Volt egy más módszere is, amivel hatalmába tudta keríteni az embereket. Próbálta elmagyarázni, de nem értettem.
- Én viszont azt hiszem, értem - mondta Louis. - Azzal is elég jól elboldogulhatott. Valami olyasmije van, mint a tasp. Félőrült lehetett már, mire elért a szülővárosába. A leszállított rendőrségi épületben ütött tanyát. Több száz órát töltött a gépezetek tanulmányozásával, és sikerült felemelkednie vele, mert a saját energiával bíró tornyot óvintézkedésként levitték a földre a Városok Bukása után. Ennek következtében nagyon közel járt ahhoz, hogy lezuhanjon a toronnyal együtt.
- Volt egy rendszer a közlekedési szabályok megsértőinek elfogására - folytatta Nessus. - Bekapcsolta. Remélte, hogy valaki magához hasonlót ejt majd csapdába, valami túlélőt. Úgy gondolta, hogy ha valaki repülő autóval jár, az civilizált.
- Akkor miért akarja ott megrohasztani az ócskavasak között?
- A biztonság kedvéért, Louis. Ez is annak a jele, hogy kezd visszatérni a józan esze.
Louis lebámult a cellablokkba. A madárhullát leeresztették egy roncsautóra, és Beszélő birtokba is vette. - Könnyebbé lehet tenni az épületet - mondta Louis. - Majdnem fele ennyivel.
- Hogyan?
- Levágjuk az alagsort. De ahhoz fel kell hoznunk Beszélőt. Rá tudod venni Prillt?
- Megpróbálhatom.

Huszonkettedik fejezet

Kereső

Halrloprillalar rettegett Beszélőtől, és Nessus nem szívesen engedte volna ki a tasp hatása alól. Nessus azt állította, hogy rákapcsolt a taspra, valahányszor a lány meglátja Beszélőt, hogy végül örüljön a kzin látványának. Ez alatt mindketten kerülték Beszélő társaságát.
Így történt, hogy Prill és Nessus máshol várakozott, amíg Louis és Beszélő a megfigyelőpárkányon hasaltak, és lebámultak a cellablokk homályába.
- Gyerünk - mondta Louis.
A kzin bekapcsolta mindkét sugarat.
Hatalmas dörgés hullámzott végig a cellablokkon. Ragyogó, villámszín pont jelent meg magasan a falon, épp a mennyezet alatt. Lassan elindult az óramutató járása szerint, és vörösen izzó csíkot hagyott maga után.
- Darabokat vágj ki - szólt Louis. - Ha ez a hatalmas tömeg egyszerre esik le, leesünk, mint bolhák a kopasz kutyáról. Beszélő engedelmesen megváltoztatta a vágásszöget.
Az épület még így is megugrott, amikor az első darab plasztikfal lehullott. Louis a padlóba kapaszkodott. A résen keresztül napfényt, várost és embereket lehetett látni.
Közvetlenül lefelé azonban nem látott, amíg vagy egy tucatnyi darab le nem esett.
Louis faoltárt pillantott meg, és egy ezüstmodellt, ami lapos háromszög alakú volt, parabolikus ívvel a tetején. Egy pillanatig volt csak ott, aztán egy cellablokk-darab leesett mellé, és törmeléket szórt szét mindenfelé. Akkor már csak fűrészpor és fémköd látszott. Az emberek már rég elmenekültek a környékről.
- Emberek! - panaszkodott Louis Nessusnak. - Egy üres város közepén, távol a földektől! Egész napos út lehetett. De mit keresnek itt?
- Imádják Halrloprillalar istennőt. Ők Prill élelemforrásai. 
- Aha. Ételáldozat.
- Persze. Mit számít ez, Louis? 
- Meg is sérülhettek volna.
- Talán néhányan valóban megsérültek.
- És mintha Teelát láttam volna odalent. Csak egy futó pillanatig. 
- Ugyan már, Louis. Kipróbáljuk a tolóerőt?
A bábos ciklije áttetsző plasztik kocsonyás tömegébe volt temetve. Nessus odaállt a szabadon maradt vezérlőpanel elé. Az ablakon át impozáns látvány tárult eléjük: a dokkok, a központ lapos oldalú tornyai, és a terjeszkedő dzsungel, ami valaha nyilván park lehetett. Minden ezernyi lábbal alattuk.
Louisnak eszébe jutottak a régi filmek. A hős kapitány büszkén állt a hídon, példát mutatva embereinek. A sérült rakétamotorok egyetlen érintésre felrobbanhattak, de meg kellett próbálni. A kzin hadihajókat meg kell állítani, mielőtt elérik a Földet!
- Nem fog sikerülni - mondta Louis Wu.
- Miért nem, Louis? A feszültség nem fogja túllépni a…
- Finagle szerelmére, ez egy repülő kastély! Csak most döbbentem rá, milyen őrültség ez! Elment az eszünk. Egy felhőkarcoló felső felében sántikálni hazafelé… - Ekkor az épület megbillent, és Louis megtántorodott. Nessus beindítatta a ciklit.
A város egyre gyorsulva húzott el az ablak előtt. A gyorsulás csökkent. Egy láb per szekundum-négyzetnél sosem volt több. A csúcssebesség száz mérföld per óra körül lehetett, és a kastély stabil volt.
- Jól helyeztük el a ciklit - mondta Nessus. - A padlószintben van, és az épület nem forog.
- Ettől még őrültség.
- Semmi sem őrültség, ami működik. És most merre menjünk?
Louis hallgatott.
- Merre menjünk, Louis? Beszélőnek meg nekem nincs tervünk. Milyen irányba forduljunk?
- Jobbfedélzet felé.
- Jó. Pontosan arra?
- Igen. El kell mennünk a Szem-vihar mellett. Aztán negyvenöt fokban ellenforgás felé kell fordulnunk.
- A Menny nevű kastély városát keresed? 
- Igen. Meg tudjuk találni?
- Ez nem lehet probléma, Louis. Három óra alatt értünk ide; a toronnyal harminc óra lesz. És aztán?
- Az attól függ.
A kép nagyon életszerű volt. Színtiszta tapasztalat és fantázia - mégis olyan eleven. Louis Wu kezdett színesben álmodozni.
Olyan életszerű. De vajon valóságos?
Ijesztő volt, hogy milyen hamar elpárologott a bizalma a repülő toronnyal szemben. Pedig a torony repült. Nem volt szüksége Louis Wura, hogy hajtsa.
- A levélfaló mintha szívesen követné az irányításodat - mondta Beszélő.
A cikli halkan zümmögött magában. A táj méltóságteljesen siklott el az ablak előtt. A Szem-vihar oldalt látszott hatalmas, hajthatatlan tekintetével.
- A levélfaló megőrült - mondta Louis. - Remélem, te jobban eszednél vagy.
- Nem. Ha van célod, akkor én is szívesen követlek. De ha harc is lesz, akkor szeretnék tudni róla.
- Ühüm.
- Mindenképp szeretnék többet tudni a tervről, hogy lássam, lesz-e harc.
- Szépen fogalmaztál. Beszélő várt.
- Az árny-négyszög drótja után megyünk - mondta Louis. - Emlékszel rá, amikor belefutottunk a meteorvédelem támadása után? Aztán elkezdett lehullani a repülő kastély városára, végtelen hosszúságban. Legalább tízezer mérföld kell, hogy legyen lent, és nekünk ennél kevesebb is elég ahhoz, amit tervezek.
- És mit tervezel, Louis?
- Elkapom a drótot. Jó eséllyel odaadják nekünk a helyiek, ha Prill szépen megkéri őket, Nessus meg használja a taspot. 
- És aztán?
- És aztán meglátjuk, mennyire vagyok őrült.
A torony jobbfedélzet felé tartott, mint valami égi gőzhajó. A csillaghajók sosem voltak ilyen tágasak. Az ismert űrben még nem volt ehhez fogható szerkezet. Hat szint! Micsoda luxus!
De nem minden volt ilyen fényűző. Az élelemkészlet fagyaszott húsból, romlandó gyümölcsből és Nessus ciklijének termékeiből állt. Nessus szerint a bábos-ételnek az ember számára nincs tápértéke. Így Louis lézerrel sütött húst és piros gyümölcsöket evett.
De víz nem volt. És kávé sem.
Prillt rávették, hogy keressen néhány palack alkoholtartalmú italt. Megkésett keresztelőünnepséget tartottak a vezérlőteremben. Beszélő udvariasan egy távoli sarokba húzódott, Prill pedig elővigyázatosan az ajtó közelében tartózkodott. Senki sem volt hajlandó elfogadni a Louis által javasolt Valószínűtlen nevet, így négy keresztelő volt, négy különböző nyelven.
Az ital…nos…savanyú volt. Beszélő nem bírta meginni, Nessus meg sem próbálta. Prill azonban elfogyasztott egy teljes üveggel, a többit pedig lezárta és elrakta.
A keresztelőből nyelvóra lett. Louis megtanulta a gyűrűvilági Tervezők nyelvének néhány alapját. Úgy látta, hogy Beszélő sokkal gyorsabban tanul nála. Ez stimmelt. Beszélő és Nessus egyaránt úgy volt kiképezve, hogy emberi nyelvekkel, gondolkodásmódokkal foglalkozzanak. Itt is csak ezt a tudást kellett alkalmazniuk.
Ebédhez elváltak. Nessus egyedül evett a ciklijéből, Louis meg Prill sült húst falatozott, Beszélő pedig megint csak külön falta a nyerset.
A nyelvtanítás ezután is folytatódott. Louis utálta. A többiek annyival előbbre jártak, hogy értelmi fogyatékosnak érezte magát.
- De Louis, meg kell tanulnod a nyelvet. Lassan utazunk, és élelmet kell szereznünk. Sokszor kell majd kapcsolatba lépnünk helyiekkel.
- Tudom. De sosem szerettem nyelvet tanulni.
Leszállt a sötétség. A felhőtakaró még a Szemvihartól ilyen messzire is teljesen összefüggő volt, és olyan volt az éjszaka, mintha egy sárkány szájában lettek volna. Louis véget vetett a leckének. Fáradt volt, ideges és bizonytalan. A többiek hagyták pihenni.
Körülbelül tíz óra múlva elhaladnak a Szem mellett.
Nyugtalan álom peremén hánykolódott, amikor Prill visszajött. Érezte, hogy ügyes kezek simogatják. Louis kinyújtotta a karját.
Prill elhátrált előle. A saját nyelvén beszélt, de nagyon leegyszerűsítve, hogy Louis megértse.
- Te vagy a vezető?
Louis kábán gondolkodott. - Igen - mondta végül, mert túl bonyolult volt a helyzet.
- Mondd meg a kétfejűnek, hogy adja nekem a gépét. 
- Micsoda? - hebegte Louis. - Milyen gépét?
- Azt a gépét, amivel boldogságot csinál nekem. Akarom. Vedd el tőle.
Louis felnevetett, mert azt hitte, érti a lányt.
- Akarsz engem? Vedd el - mondta Prill dühösen.
A bábosnak van valamije, ami kell neki. Nessusra nem gyakorolhat nyomást, mert ő nem férfi. Louis Wu volt az egyetlen szóba jöhető személy. Őt sakkban tarthatta a hatalmával: Ez eddig mindig bevált, hisz istennő, nem?
Talán Louis haja vezette félre. Talán azt feltételezte, hogy Louis a szőrös alsóbb kaszt tagja, a sima arc alapján talán félig Tervező, de nem több. Talán a Városok Bukása után született, és nem kapott fiatalítót. A fiatalság első virágjában van.
- Igazad van - mondta Louis a saját nyelvén. Prill keze ökölbe szorult a dühtől, mert a gúny számára is érthető volt. - Egy harmincéves férfi talán elolvadna a kezedben. De én ennél sokkal öregebb vagyok - És megint nevetett.
- A gép. Hol tartja? - A lány feléje hajolt a sötétben; csodálatos, szuggesztív árny. A fejbőre lágyan csillogott, haja a vállára omlott. Louisnak elakadt a lélegzete.
Nagy nehezen nyögte ki: - Ragasztva a csontján, a bőre alatt. Egyik fej. 
Prill mordulás-szerű hangot hallatott. Nyilván megértette: a szerkezet sebészileg van beültetve. Sarkon fordult és elment.
Louis egy pillanatig arra gondolt; hogy utánamegy. Jobban kívánta, mint ahogy hajlandó volt elismerni. De ha most enged, akkor a lány uralkodni fog rajta.
A szél süvítése hallhatóan felerősödött. Louis alvása felszínes lett… és erotikus álomba torkollt.
Kinyitotta a szemét.
Prill térdelt vele szemben lovaglóütésben, mint egy szukkubusz. A lány ujjai könnyedén jártak Louis mellkasán és hasán. A csípője ritmikusan himbálózott, és Louis megmozdult. A lány úgy játszott rajta, mint egy hangszeren.
- Ha befejeztem, már az enyém leszel - búgta Prill. Öröm volt a hangjában-, de nem a nő öröme, aki kéjt lop egy férfitől, hanem a hatalomé.
Az érintése szirupsűrű kéj volt. Az arcán nem látszott, de Louis hallotta a lány zümmögését, és érezte a változásokat a mozgásában. Mozgott, és együtt mentek el. A testükön végigvágó gyönyör teljesen egyéninek tűnt.
Prill egész éjszaka ott feküdt Louis mellett. Néha felébredtek és szeretkeztek, aztán visszaaludtak. Prill, ha csalódott is volt ilyenkor, nem mutatta, vagy csak Louis nem vette rajta észre. Louis csak azt tudta, hogy a lány már nem játszik rajta úgy, mint egy hangszeren, hanem együtt játszanak, duettben.
Valami történt Prillel. És Louis sejtette, mi.
A reggel szürkén és viharosan virradt fel. Szél süvített az ősrégi épület körül. Eső vágott be az ablakokon. A Valószínűtlen már nagyon közel volt a Szem-viharhoz.
Louis felöltözött, és kiment.
A folyosón Nessust pillantotta meg. - Hé! - kiáltott oda. A bábos összerezzent. - Tessék, Louis!
- Mit csináltál Prillel múlt éjszaka?
- Lehetnél egy kicsit hálásabb is, Louis. A hatalmába akart keríteni, hogy szolgálatra kondicionáljon. Hallottam. 
- A taspot használtad ellene!
- Három másodpercnyi félerős adagot adtam neki, miközben szaporodó tevékenységet folytattatok. Most ő van kondicionálva.
- Te szörnyeteg! Te önző szörnyeteg! 
- Ne gyere közelebb, Louis.
- Prill szabad akaratú ember!
- És mi van a te saját szabad akaratoddal?
- Nem voltam veszélyben! Nem tudott volna irányítani!
- Van még valami gondod? Louis, nem ti vagytok az első emberpár, akiket figyeltem szaporodás közben. Úgy éreztük, hogy mindent tudnunk kell a fajtátokról. Ne gyere közelebb, Louis.
- Nem volt hozzá jogod! - Louis persze nem akarta bántani a bábost. Ökölbe szorult a keze dühében, de eszében sem volt ütni. Lépett egyet előre…
És elöntötte a gyönyör.
A valaha is érzett legtisztább örömben Louis tudta, hogy Nessus bekapcsolta a taspot. Nem hagyta magát belegondolni a következményekbe: rúgott.
Minden erejét bevetette, amit el tudott vonni az örömétől. Nem volt nagy ez az erő, de mégiscsak erő volt, és nyakon találta a bábost, a bal feje alatt.
A következmény undorító volt. - Glup! - mondta Nessus. Hátratántorodott, és kikapcsolta a taspot.
Louis Wu vállára egyszer csak rászakadt az emberiség összes örökletes keserűsége. Louis hátat fordított a bábosnak, és elment. Sírni szeretett volna, de még inkább akarta, hogy a bábos ne lássa az arcát.
Összevissza bolyongott; csak a saját belső sötétségét látta. Csak véletlenül vetődött el a lépcsőhöz.
Nagyon jól tudta, hogy mit tett Prillel. A függőleges mélység fölött egyensúlyozva szerette volna látni, hogyan használja Nessus a taspot Prillre. Látott már őrülteket, és tudta, mi tette ezt velük.
Kondicionálni! Mint egy kísérleti állatot! És Prill tudta! Tegnap éjszaka próbált még egyszer utoljára, hiába elszakadni a tasp hatalmától.
Most már érezte Louis, milyen ez a harc.
- Nem kellett volna ezt tennem - mondta Louis. - Visszavonom - Ez még sötét kétségbeesése közepette is nevetséges volt. Ezt nem lehet visszavonni.
Véletlen volt, hogy lefelé indult a lépcsőn, nem felfelé. Vagy talán a nyúltagya emlékezett arra a gyönyörhullámra, amire a nagyagya nem.
A szél ott süvöltött körülötte, és csapkodta rá az esőt, ahogy kiért a párkányra. Egy kicsit kénytelen volt magán kívülre is figyelni. Halványult benne a fájdalom, amit a tasp elvesztése okozott.
Louis Wu egyszer megfogadta, hogy örökké fog élni. Csak most, sokkal később tudta meg, hogy milyen kötöttségekkel jár ez a fogadalom.
- Meg kell gyógyítanom - mondta. - De hogyan? Nincsenek testi elvonási tünetek… de attól még kisétálhat egy ablakon. És hogyan gyógyítsam meg magam? Mert a lénye egy darabja még mindig a taspért könyörgött, most már örökké.
Ez a függőség nem más, mint egy küszöb alatti emlék. Valahol meg kell rekeszteni Prillt a fiatalítószerrel, és akkor az emlék elhalványul…
- A nigába. Szükségünk van Prillre - A lány túl sokat tud a Valószínűtlen szerkezetéről. Pótolhatatlan.
Elég lenne Nessust rávenni arra, hogy ne használja többet a- taspot. Szemmel kell tartani a lányt. Kezdetben nagyon levert lesz…
Louis elméje hirtelen regisztrálta, hogy már jó ideje néz valamit.
A kocsi huszonöt lábbal a párkány alatt volt. Tiszta formájú nyíl-alak, csíkszerű ablakokkal. Holtan lebegett a süvítő szélben, az elektromágneses csapdában, amit senki sem kapcsolt le.
Louis jó alaposan megnézte, hogy biztos legyen a dolgában: arc van a szélvédő mögött. Aztán felrohant, és Prill nevét kiáltozta. .
A szavakat nem ismerte, csak karon ragadta a lányt, levonszolta a lépcsőn, és megmutatta neki a kocsit. Prill bólintott, és felment, hogy bekapcsolja a rendőrségi berendezést.
A nyílforma autó felemelkedett a párkányhoz. Az első utas kimászott, mind a két kezével kapaszkodva, mert nagyon fújt a szél.
Teela Brown volt az. Louis kissé meglepődött.
A másik utas pedig olyan szembeszökően jellegzetes típus volt, hogy Louis elnevette magát. Teela meglepettnek és megbántottnak tűnt.
Elhaladtak a Szem mellett. A szél felfújt a megfigyelőpárkányig. Átsüvített a földszinti folyosókon, aztán a törött ablakokon át még magasabbra szállt. A termek esővízben úsztak.
Teela és kísérője, meg a Valószínűtlen legénysége Louis hálószobájában, az irányítóteremben ült. Teela izmos kísérője Prillel beszélgetett egy sarokban, de Prill végig szemmel tartotta Beszélőt meg az ablakot. A többiek Teela elbeszélését hallgatták.
A rendőrségi berendezések kiolvasztották Teela ciklijének nagy részét; a lokátor, az interkom, a hangburok és a konyha egyszerre égett ki.
Teela azért maradt életben, mert a hangburoknak volt egy beépített állóhullám-tulajdonsága. Megérezte a hirtelen szelet, és azonnal rácsapott a retromezőre, mielőtt a sebesség szele letéphette volna a fejét. Pillanatok alatt a városi sebességhatár alá került. A csapdamező éppen fel akarta robbantani a motorját, de az kitartott. A szél elviselhető lett, mire sikerült áttörnie a hangburok stabilizáló effektusán.
De Teela korántsem volt stabil. Túl közel járt a halálhoz a Szemben. Ez a második támadás túl hamar jött. Lejjebb ereszkedett a ciklivel, hogy leszállóhelyet keressen.
Talált egy boltokkal körülvett kisebb, kövezett teret. Zökkenősen szállt le, de nem törődött vele. A földön volt. Éppen leszállt, amikor a cikli elkezdett felemelkedni.
Teela elesett. Amikor felnézett, a cikli már csak kis folt volt az égen.
Teela sírva fakadt.
- Nyilván megszegtél valami parkolási szabályt - mondta Louis.
- Engem nem érdekel, miért történt. Úgy éreztem, hogy… - Szavakat nem talált, csak sírt. - Valakinek szólni akartam, hogy eltévedtem. De senki sem volt sehol. Úgyhogy leültem egy kőpadra; és sírtam.
Órákig sírtam. Féltem elmozdulni, mert tudtam, hogy eljöttök értem. Aztán jött… ő - bökött Teela a kísérője felé. - meglepődött rajta, hogy ott talál. Kérdezett tőlem valamit; én nem értettem. De próbált vigasztalni. Örültem, hogy ott van, még ha nem is tudott csinálni semmit.
Louis bólintott. Teela mindenkiben megbízik. Az első jöttmentben is. És mégis teljesen biztonságban van.
A kísérője különös alak volt.
Hős. Lerítt róla. Nem is kellett látni, ahogy sárkánnyal küzd meg. Elég volt csak az izmaira, a termetére, fekete kardjára pillantani, az erős vonásokra, amelyek úgy emlékeztettek a kastélybeli drótarcra. Csak hallgatni kellett, milyen udvariasan beszél Prillel, szemlátomást nem érzékelve, hogy a lány az ellenkező nemhez tartozik. Talán azért volt így, mert Prill egy másik férfi asszonya?
A hős simára volt borotválva. De még valószínűbbnek tűnt, hogy félig Tervező. Hosszú, nem túl tiszta szőke haja volt, nemes homloka. A derekán valami szoknyafélét viselt, állatbőrből.
- Enni adott - mondta Teela. - Gondomat viselte. Négy férfi támadt ránk tegnap, és ő egy szál karddal legyőzte őket! És rengeteget tanult világköziül alig pár nap alatt.
- Valóban?
- Nagy gyakorlata van a nyelvekben. - Ez alattomos vágás volt.
- Tessék?
- Semmi. Folytasd csak.
- Öreg már, Louis. Jó sokat beszedett régen valami olyasmiből, mint a mi serkfűszerünk. Azt mondta, hogy egy gonosz mágustól vette el. Olyan öreg, hogy a nagyszülei még emlékeznek a Városok Bukására.
Tudod, mit csinál? - vigyorodott el pajkosan Teela. Küldetésben jár. Valamikor régen megesküdött, hogy elmegy az Ív lábához. Ezt csinálja. Már több száz éve.
- Az Ív lábához?
Teela bólintott. Nagyon szépen mosolygott, és nyilvánvalóan értékelte a humort, de a tekintetében volt még valami más is.
Louis szerelmet látott már Teela szemében, de gyengédséget soha.
- Büszke vagy rá emiatt? Te kis hülye, hát nem tudod, hogy nincs Ív?
- De tudom, Louis.
- Akkor miért nem mondod meg neki?
- Ha elmondod, megöllek. Az egész életét erre áldozta. És jót tesz. Ismer néhány egyszerű fortélyt, és ezeket viszi végig a Gyűrűvilágon az utazása közben.
- Mennyit tud? Nem lehet túl intelligens.
- Nem is az - Ezt Teela úgy mondta, mintha teljeséggel jelentéktelen dologról lenne szó. - De ha vele tartok, nagyon sok embernek nagyon sok mindent megtaníthatok.
- Tudtam, hogy ez fog következni - mondta Louis, de azért megbántódott.
Vajon Teela tudja, hogy fájdalmat okoz? A lány nem nézett rá. - Már vagy egy napja úton voltunk, mire rájöttem, hogy ti a ciklimet fogjátok követni, és nem engem. Mesélt nekem Halról…az istenről, és a kocsikat beszippantó toronyról. Odamentünk.
Az oltár közelében maradtunk, és vártuk, hogy megpillantsuk a ciklijeiteket. Aztán az épület kezdett szétesni. Aztán Kereső…
- Kereső?
- Így nevezi magát. Ha valaki megkérdi, miért, elmagyarázza neki, hogy útban van az Ívhez, és elmeséli neki a kalandjait…érted?
- Aha.
- Elkezdte kipróbálgatni a motorokat a régi kocsikban. Azt mondta, hogy a vezetők kikapcsolták a motort, amikor a rendőrmező elkapta őket, nehogy szétégjen.
Louis, Beszélő és Nessus összenéztek. A lebegő autók fele akár működésképes is lehetett!
- Találtunk egy jó autót - mondta Teela. - Utánatok mentünk, de a sötétben elveszthettük a nyomotokat. De szerencsére a rendőrség elkapott minket gyorshajtásért.
- Szerencsére. Azt hiszem, hallottam a hangrobbanást tegnap éjjel de nem voltam biztos benne - szólt Louis. Kereső abbahagyta a beszélgetést. Kényelmesen nekitámaszkodott a hajdani kormányzói szoba falának, és félmosollyal Állatokhoz-Beszélőre nézett. Beszélő állta a tekintetét. Louisnak az volt a benyomása, hogy mindketten azon tűnődnek, milyen lehet a másikkal harcolni.
Prill azonban rémülten nézett kifelé az ablakon, és amikor a szél felmorajlott, összerezzent.
Talán már látott a Szemhez hasonló alakzatokat. Kicsiny aszteroid-lyukak, mindig valahol máshol, amiket hamar megjavítottak, de mindig felvettek a híradónak, illetve a híradó helyi megfelelőjének. A Szem-vihar mindig félelmetes dolog volt. A csillagközi űrbe kiömlő drága levegő. A széle hurrikán, aminek az alja olyan végleges, mint a lefolyó, ha valaki belekerül.
A szél egy pillanatra felerősödött. Teela aggodalmasan felvonta a szemöldökét. - Remélem, elég szilárd ez a ház. Louis meg volt döbbenve. Hogy megváltozott! De hát közvetlen közelről megtapasztalta a Szem-vihart…
- A segítségetekre van szükségem - mondta Teela. Tudjátok, akarom Keresőt.
- Ja.
- Ő is akar engem, de furcsa fogalmai vannak a humorról. Én próbáltam beszélni neki rólad, Louis, amikor rá kellett vennem, hogy idehozzon a toronyhoz. Nagyon feszült lett, és nem volt hajlandó többé velem aludni. Azt hiszi, hogy a te tulajdonod vagyok, Louis.
- Rabszolgaság?
- Női rabszolgaság, azt hiszem. Ugye megmondod neki, hogy nem vagyok a tiéd?
Louisnak megfájdult a torka. - Egy csomó magyarázkodást megspórolnánk, ha egyszerűen eladnálak neki. Ha így megfelel.
- Igazad van. Nekem megfelel. Be akarom járni vele a Gyűrűvilágot. Szeretem, Louis.
- Biztos vagyok benne. Ti egymásnak vagytok teremtve mondta Louis Wu. - A sors rendelte úgy, hogy találkozzatok. Az a százbillió másik pár pedig, aki éppen ugyanígy érzett egymás iránt…
Teela erős kétkedéssel nézett Louisra. - Ugye… nem gúnyolódsz, Louis?
- Egy hónapja még nem tudtad volna megkülönböztetni a gúnyt egy üvegtranzisztortól. Nem, a furcsa az, hogy nem gúnyolódom. A százbilliónyi másik pár nem számít, mert ők nem voltak részei a nincs-igazság bábos - tervezte nemesítési kísérletnek.
Hirtelen mindenki őrá kezdett figyelni. Még Kereső is odanézett, hogy lássa, mit néznek a többiek.
De Louis csak Teela Brownt látta.
- Lezuhantunk a Gyűrűvilágon - mondta szelíden - mert a Gyűrűvilág az ideális környezet a számodra. Meg kellett tanulnod olyan dolgokat, amiket a Földön vagy az univerzum más ismert részeiben nem tudtál volna. Talán vannak más okok is - jobb fiatalítószer, nagyobb élettér - de a te ittléted fő oka a tanulás.
- Mit kellett megtanulnom?
- A fájdalmat. A félelmet. A veszteség érzését. Más nő vagy, amióta ide jöttünk. Azelőtt afféle… absztrakció voltál. Beverted egyszer is a lábujjadat?
- Nem hinném.
- Megégetted valaha a lábad?
Teela rámeredt. Eszébe jutott az ominózus eset.
- A Hazug azért zuhant le, hogy téged idejuttasson. Azért utaztunk néhány ezer mérföldet, hogy elhozzunk Keresőhöz. A ciklid hajszálpontosan hozzá vitt, és épp ott kapott el a rendőrmező, mert Kereső az a férfi, akit szeretni születtél.
Teela elmosolyodott, de Louis nem mosolygott vissza. A szerencséd megkívánta, hogy legyen időd megismerni őt. Ezért kellett Beszélőnek meg nekem fejjel lefelé…
- Louis!
- …lógni kilencven láb mélység fölött kábé húsz órán keresztül. De ez még nem minden.
A kzin felmordult: - Ez nézőpont kérdése.
Louis ügyet sem vetett rá. - Teela, te azért szerettél belém, mert ez indokot szolgáltatott arra, hogy csatlakozz a gyűrűvilági expedícióhoz. Most már azért nem szeretsz, mert nincs rá szükség. Itt vagy. És én is ugyanezért szerettelek, mert Teela Brown szerencséje bábként mozgatott.
De az igazi báb te magad vagy. Egész életedben a szerencséd fog dróton rángatni. Finagle tudja, hogy van-e szabad akaratod. Még sok bajod lesz vele.
Teela holtsápadt volt, és mereven tartotta magát. Hogy nem sírt, azt csakis szemmel látható önuralmának köszönhette. Azelőtt egyáltalán nem volt önuralma.
Kereső letérdelt, és végighúzta a mutatóujját vaskardján. Aligha kerülte el a figyelmét, hogy Teelát bántalom érte. Azt hitte, hogy a lány Louis Wuhoz tartozik.
Louis a báboshoz fordult. Nem volt meglepve, hogy Nessust labdába gömbölyödve látja, az univerzumtól visszavonulva.
Megragadta Nessust a hátsó lábánál fogva. Viszonylag könnyen a hátára tudta fordítani. Nessus alig nyomott többet Louis Wunál.
És nem tetszett neki, ami történik. A láb reszketett Louis kezében.
- Ti vagytok az okai az egésznek - mondta Louis Wu - a szörnyű egoizmusotokkal. Ez az önzés majdnem annyira zavar, mint a hibák, amiket elkövettél. Hogy hogyan lehettetek ilyen erősek, ilyen elszántak és ilyen ostobák, azt nem tudom. De azt felfogtad, hogy minden, ami velünk történt, Teela szerencséjének a mellékhatása?
Nessus labdája még kisebbre húzódott. Kereső lenyűgözve figyelt.
- Visszamehetsz a bábosvilágra, és megmondhatod nekik, hogy veszélyes dolog az emberi szaporodási szokásokkal babrálni. Mondd meg, hogy sok Teela Brown felboríthatja a valószínűség összes törvényét. Még az alapvető fizika sem más, mint atomi szintű valószínűség. Mondd meg nekik, hogy az univerzum túl bonyolult játék egy értelmesen óvatos lény számára.
Mondd meg nekik, ha hazaértem - mondta Louis Wu. De előbb még bontsd ki magad, de azonnal! Szükségem van az árny-négyszög drótjára, és neked kell megkeresned. Már majdnem elhagytuk a Szemet. Gyere elő, Nessus…
A bábos kifejtette magát, és fölállt. - Megszégyenítettél, Louis - kezdte.
- Ezt te mered mondani, itt?
A bábos hallgatott. Aztán az ablakhoz lépett, és kinézett a viharba.

Huszonharmadik fejezet

Az isten-megnyitás

A Mennyet imádó őslakóknak most már két lebegő tornyuk volt.
Mint a múltkor, az oltár tere most is tele volt aranyvirágarcokkal. - Újabb szent napra jöttünk - mondta Louis. A kopasz kórusvezetőt kereste a tekintetével, de nem találta.
Nessus vágyakozva nézett a Menny nevű toronyra. A Valószínűtlen irányítóterme szintben volt a kastély térképszobájával. - Egyszer volt lehetőségem, hogy felfedezzem ezt a helyet. Most viszont nem érhetjük el - kesergett a bábos.
- Betörhetünk a dezintegrátorral, és leereszthetünk téged kötélen vagy létrán - javasolta Beszélő.
- Most is kimaradok belőle.
- Egyáltalán nem lenne olyan veszélyes, mint sok más dolog, amit már megcsináltál.
- De amikor itt kockázatot vállaltam, akkor tudást kerestem. Most már tudok annyit a Gyűrűvilágról, amennyire szükségünk van. Ha kockára teszem az életem, elvész a rengeteg tudás. Louis, itt van a drótod.
Louis sötéten bólintott.
A város forgásirány felé eső részén fekete füstfelhő terjengett. Abból, ahogy a háztetőkre tapadt, látszott, hogy sűrű és nehéz. A központ közelében egy torony meredt ki a masszából. Semmi más nem látszott.
Ennek a drótnak kell lennie. De milyen rengeteg! - És hogyan visszük el?
- Fogalmam sincs - mondta Louis. - Menjünk, nézzük meg közelebbről.
Letették az épületet az oltár terére.
Nessus nem kapcsolta ki az emelőmotorokat. Épp csak leszállt. Az, ami valaha a megfigyelőpárkány volt a börtön fölött, most leszállórámpa lett. A ház súlya szétroncsolta volna.
- Valamit ki kell találnunk - szólt Louis. - Egy ugyanilyen anyagból készült kesztyű talán elég lenne. Vagy rátekerhetnénk egy gyűrűanyag-orsóra.
- Egyik sincs nálunk. Beszélnünk kell az őslakókkal mondta Beszélő. - Talán vannak régi legendáik, régi szerszámaik, ősi relikviáik. Ezen kívül már három nap óta tanulhatják, hogy kell bánni a dróttal.
- Akkor nekem is veletek kell mennem - A bábos kelletlensége nyilvánvaló volt hirtelen reszketés-rohamából. Beszélő, te nem tudsz elég jól a helyi nyelven. Itt kell hagynom Halrloprillalart, hogy felszálljon az épülettel, ha kell. Hacsak… Louis, nem lehetne rávenni Teela helybéli barátját, hogy kössön velünk üzletet?
Louist bántotta ez a megfogalmazás. - Még Teela sem merné állítani, hogy Kereső egy lángelme. Nem bízom benne, hogy teljesítené, amit vállal.
- Én sem. Louis, tényleg szükségünk van erre a drótra? 
- Nem tudom. Ha nem álmodok, akkor igen. Különben… 
- Hagyjuk, Louis. Jövök.
- Nem kell megbíznod az ítéletemben…
- Jövök - A bábos megint reszketetett. Nessus hangjában az volt a legfurcsább, hogy mindig olyan sima, olyan tiszta volt; érzelmeknek soha nem volt nyoma sem benne. Tudom, hogy kell nekünk a drót. Miféle egybeesés okozta, hogy éppen az utunkba esett? Minden Teela Brownhoz vezet vissza. Ha nem lenne szükségünk a drótra, nem lenne itt.
Louis ellazult. Nem mintha a kijelentésnek értelme lett volna, de alátámasztotta Louis saját következtetését. Louis tehát a keblére ölelte ezt a megnyugtatást, és nem mondta meg a bábosnak, hogy milyen őrültségeket beszél.
Lesorjáztak a rámpán, ki a ház árnyéka alól. Louisnál villanófény-lézer volt, Beszélőnél a Slaver-fegyver. A kzin izmai mintha folyékonyak lettek volna, ahogy járt; jól látszottak a rövid új szőr alatt. Nessus látszólag fegyvertelen volt. Ő a taspot és a leghátsó pozíciót részesítette előnyben.
Kereső oldalt ment, kezében fekete vaskardjával. Nagy, kérges lábán semmit sem viselt, és a testén sem, egy sárga bőr ágyékkötőn kívül. Az izmai éppúgy hullámzottak, mint a kziné.
Teela fegyvertelenül ment.
Nekik kettőjüknek az épületben kellett volna várakozniuk, a reggeli alku kivételével. Nessus hibája volt. Louis a bábost használta tolmácsnak, amikor felajánlotta megvételre Teela Brownt a kardosnak.
Kereső komolyan bólintott, és felajánlott egy kapszulányi fiatalítószert, körülbelül ötven évet jelentő adagot.
- Elfogadom - mondta Louis Wu. Méltányos ajánlat volt, bár Louisnak esze ágában sem volt a szájába venni azt a dolgot. A szert nyilvánvalóan senki olyanon nem tesztelték, aki - mint Louis Wu - kábé százhetven éve serkfűszert szedett.
Mint azt Nessus később elmagyarázta világközi nyelven: - Nem akartam megsérteni, Louis, vagy azt a benyomást kelteni, mintha kevésre tartanád Teelát. Felvertem az árat. Most már az övé Teela, és nálad van a kapszula, hogy elemezhessétek, ha majd visszatérsz a Földre. Ezen kívül Kereső jó testőr lesz bármiféle ellenség ellen, amíg meg nem szerezzük azt a drótot.
- Azzal a nagy konyhakéssel?
- Csak hízelegni akartam neki, Louis.
Teela persze ragaszkodott hozzá, hogy vele menjen. Kereső az embere volt, és veszélybe indult. Louis arra gondolt, hogy a bábos nem számolt-e ezzel. Teela elvégre Nessus saját gondosan kitenyésztett szerencse-kabalája volt…
Az ég állandóan felhős volt a Szemhez ilyen közel. A szürkésfehér déli fényben megindultak a tízemeletnyi magas, függőleges fekete felhő felé.
- Ne érjetek hozzá - mondta Louis, amikor eszébe jutott, amit a pap mondott neki a múltkor. Egy lány elvesztette az ujjait, amikor megpróbálta fölszedni a drótot.
A dróttömeg még közelről is fekete füstre emlékeztetett. Át lehetett látni rajta a romos városra, a külváros méhkasforma bungalóira és néhány lapos üvegtoronyra, ami talán áruház lehetett volna az emberi űrben. Benne voltak a felhőben, mintha a tűz valahol bent volna.
Egy hüvelyknyi távolságból már lehetett látni a szálakat, de hamar bekönnyesedett tőle a tekintet, és a drót ismét eltűnt. A szál nagyon közel volt ahhoz, hogy láthatatlanul vékony legyen. Nagyon hasonlított a Sinclair-monoszálra, márpedig a Sinclair-monoszál nagyon veszedelmes volt.
- Próbálkozz meg a Slaverrel, beszélő - mondta Louis. Lássuk, átvágja-e.
Szikrázó fények csaptak fel a felhőben.
Ez szentségtörés volt. Fénnyel harcolsz? De az őslakosok már korábban eldönthették, hogy elpusztítják az idegeneket. Mikor a karácsonyi fények felvillantak a fekete szálfelhőben, mániákus rikoltozás támadt minden irányból. Színes takarókba öltözött emberek özönlöttek ki az épületekből rikoltozva és hadonászva… kardokkal és husángokkal?
Szerencsétlenek, gondolta Louis. Nagy energiára, keskeny nyalábúra állította a lézerét. Fénykardot, lézerfegyvert minden világon használtak. Louis kiképzése száz éve volt, és a háború, amire felkészítették, végül is nem következett be. De a szabályok oly egyszerűek voltak, hogy nem lehetett őket elfelejteni.
Minél lassabb a lendítés, annál mélyebb a vágás. 
Louis azonban széles, gyors vágásokkal operált. Az emberek hasukra szorított kézzel tántorodtak hátra. Szőrös arcuk semmit sem árult el. Ha sok ellenség van, gyorsan vágj. Félujjnyi mélyen, de sokat vágj meg. Lassítsd is őket!
Louis szánakozott. A fanatikusoknak csak kardjuk és husángjuk volt. Nincs esélyük…
De az egyik rávágott Beszélő fegyveres karjára, és megvágta. Beszélő elejtette a Slaver-fegyvert. Egy ember felkapta a fegyvert, és elhajította. De már halott is volt, mert Beszélő az ép kezével odacsapott, és agyonütötte. Egy harmadik ember kapta fel a fegyvert, megfordult, és futásnak eredt. Meg sem próbálta használni. Csak szaladt vele. Louis nem tudta eltalálni a lézerrel; meg akarták ölni. Mindig a törzsre célozz.
Louis még senkit sem ölt meg. Most azonban, miközben az ellenség tétovázott, Louis levágta a két legközelebbi embert. Ne engedd közel magadhoz az ellenséget.
Hogy boldogulhatnak a többiek?
Beszélő puszta kézzel öldökölt; az ép kezével tépett, a bekötöttel ütött. Valahogy sikerült kitérnie egy kardhegy elől, miközben elkapta a kard gazdáját. Körül volt véve, de a helybéliek nem szorongatták. Maga volt az idegen, narancssárga halál, nyolc láb magas, hegyes fogú.
Kereső tartotta a frontot vaskardjával. Három ember már holtan hevert előtte, és a kard csöpögött a vértől.
Kereső veszedelmes, ügyes kardforgató volt. A helyiek jól ismerték a kardot. Teela a párja mögött állt, pillanatnyilag biztonságban, aggodalmas arccal, ahogy egy jó hősnőhöz illik.
Nessus a Valószínűtlen felé rohant, az egyik fejét alacsonyan előreszegve, a másikat magasra tartva, hogy belásson a sarkok mögé is, meg messzire is.
Louis sértetlen volt; egyenként szedte le az ellenfeleket, és még a többieknek segített, ha tudott. A lézer könnyedén járt a kezében; gyilkos zöld sugárnyaláb.
Sose célozz tükröző felületre. A tükröző páncél csúnya meglepetést okozhat a lézerforgatónak. Itt szemlátomást elfeledkeztek erről a trükkről.
Egy zöld pokrócba bújt ember ordítva, hatalmas kalapáccsal. Mindent elkövetett, hogy veszedelmesnek látsszék. Egy arany virág, szemekkel… Louis rásuhintott a lézerrel, de a fickó jött tovább.
Louis rémülten vetette meg a lábát, és középre húzta a sugarat. A férfi éppen Louis feje felé lendítette a kalapácsot, amikor a folt feketedni és füstölögni kezdett a ruháján, aztán zöld lángot vetett. Átégett szívvel bukott fel.
A fénykardoddal egyező színű ruha épp olyan rossz lehet, mint a tükröző páncél! Finagle adja, hogy több ilyen ne legyen! Louis a férfi tarkójához érintette a lézert…
Egy őslakó elállta Nessus menekülésének útját. Nagyon bátor lehetett, hogy neki mert támadni egy ilyen fura szörnyetegnek. Louis nem tudott tisztán célozni, de a fickó így is meghalt, mert Nessus megpördült, rúgott, aztán rohant tovább. Aztán…
Louis a saját szemével látta. A bábos berohant egy kereszteződésbe, az egyik fejét magasan, a másikat alacsonyan tartva. A felső feje hirtelen meglazult, és billegni kezdett. Nessus megtorpant, megfordult, és mozdulatlanul állva maradt.
A nyaka lapos csonkban végződött, amiből olyan vörös vér fröcskölt, mint Louisé.
Nessus magas, gyászos hangon elbődült. Az őslakók drótcsapdát állítottak neki.
Louis kétszáz éves volt. Vesztett már el barátokat. Harcolt tovább; a tekintete reflexből követte a fénykard sugarát. Szegény Nessus. De lehetek én is a következő…
A helybéliek visszaszorultak. A saját mércéjük szerint óriási veszteségeket szenvedhettek.
Teela nagy szemekkel, a fogához szorított ököllel figyelte a haldokló bábost. Beszélő és Kereső araszolni kezdtek vissza, a Valószínűtlen felé.
Várjunk csak egy kicsit! Van neki másik!
Louis odarohant a báboshoz. Miközben elfutott Beszélő mellett, a kzin kiragadta a kezéből a lézert. Louis lebukott, hogy elkerülje a drótakadályt, aztán görnyedten maradt, és az oldalára döntötte Nessust. Úgy tűnt, hogy a bábos pánikszerű menekülésre készült.
Louis lefogta a bábost, és az öve után kutatott. De Nessuson nem volt öv.
Pedig kellett hogy legyen öve! Teela odadobott neki egy kendőt.
Louis elkapta, és rátette a bábos vérző nyakára. Nessus iszonyodva meredt a csonkra és az egyetlen verőérből ömlő vérre. Aztán Louisra nézett, majd lehunyta a szemét, és elájult.
Louis szorosra húzta a csomót. Teela kendője elszorította az egyetlen verőeret, a két fő vénát, a gégét, a nyelőcsövet, mindent.
Szorítókötést tesz a nyakára, doktor? A vérzés azonban elállt.
Louis lehajolt, és tűzoltófogásban felemelte a bábost. Megfordult, és berohant a rendőrségi épület árnyékába. Kereső előtte szaladt, és fedezte. Kis körben forgolódott a kardjával, úgy kereste az ellenséget. A fegyveres őslakók csak nézték, de szembe nem szálltak vele.
Teela ment Louis után. Beszélő jött utolsónak, arrafelé döfködve a lézerével, ahol esetleg emberek rejtőzhettek. A rámpánál a kzin megállt, és megvárta, amíg Teela biztonságban felér, aztán… Louis látta, hogy elindul.
De miért?
Nem volt ideje kitalálni. Felment a lépcsőn. A bábos hihetetlenül nehéz kezdett lenni. Letette Nessust a befalazott cikli mellé, megkereste az elsősegélydobozt, és a bábos nyakára tette a diagnosztikai lapot. A bábos elsősegélydoboza még mindig össze volt kapcsolva a ciklijével, és Louis helyesen feltételezte, hogy a szerkezet bonyolultabb, mint a sajátja.
A konyhagép automatikusan megváltoztatta a saját beállítását. Aztán egy csík kígyózott ki a műszerfalból, odakúszott a bábos nyakához, tapogatózni kezdett rajta, aztán belefúródott.
Louis megborzongott. Biztos intravénás táplálás. Nessus tehát él.
A Valószínűtlen már fent volt, pedig Beszélő nem érezte a felszállást. A kzin a legalsó lépcsőn ült a rámpa fölött, és lenézett a Menny-toronyra. Valamit babusgatott a kezében. - Meghalt a bábos? - kérdezte.
- Nem. De sok vért vesztett - Louis lerogyott a kzin mellé. Hullafáradt volt, és rettentően levert. - A bábosoknál van sokk?
- Honnan tudjam? A sokk különös mechanizmus. Évszázadok kutatása kellett ahhoz, hogy rájöjjünk, ti emberek miért haltok bele olyan könnyen a kínzásba - A kzint szemlátomást valami más kötötte le, de azért megkérdezte: - Teela Brown szerencséje volt az?
- Azt hiszem.
- Miért? Hogyan segít a bábos sérülés Teelának?
- Az én szememmel kéne látnod - mondta Louis. - Amikor először találkoztam Teelával, nagyon egysíkú volt. Mint mondjuk…
Eszébe jutott valami. - Volt egyszer egy lány egy történetben. A hős középkorú volt, nagyon cinikus, és a mítosza miatt indult a lány keresésére.
És amikor megtalálta, még mindig nem volt biztos benne, hogy a mítosz igaz. Amíg a lány hátat nem fordított neki. Akkor meglátta, hogy hátulról üres: csak egy lány-maszk, egy rugalmas test-álca. Nem lehetett bántani, Beszélő. És a férfinak ez kellett. Az életében megforduló nők mindig megsértődtek, és a férfi azt gondolta, hogy ennek ő az oka, aztán végül nem tudta többé elviselni ezt.
- Nem értem, Louis.
- Teela is olyan volt, mint ez a lány-maszk, amikor idejött. Sosem sérült meg. Nem volt emberi a személyisége.
- És ez miért rossz?
- Mert embernek volt szánva, mielőtt Nessus valami mást csinált volna belőle. A nigáját! Felfogod, mit tett? Istent alkotott a saját képére, a saját idealizált képére, és Teela Brownt kapta.
Teela éppen olyan, mint amilyen a bábos lenni szeretne. Nem lehet ártani neki, De még csak kellemetlenségei sincsenek, ha nem éppen az szolgálja a javát.
Ezért jött ide Teela. A Gyűrűvilág szerencsés hely neki, mert megadja neki mindazt a tapasztalatot, amitől ember lehet. Kétlem, hogy a Szülésjogi Lottó sok hozzá hasonlót állított elő. Ugyanaz a szerencséjük volt. Mind ott lehettek volna a Hazugon, csak éppen Teela mindnyájuknál szerencsésebb volt.
Mégis… tucatnyi Teela Brown kell hogy legyen a Földön. A jövő furcsa lesz, ha majd ráéreznek a hatalmukra. Mi többiek majd igyekezhetünk minél gyorsabban elkotródni. - És mi van a levélfaló fejével? - kérdezte Beszélő.
- Teela nem tudja átérezni más fájdalmát - mondta Louis. - Talán szüksége volt arra, hogy egy jó barátját lássa megsebesülni. A szerencséje nem törődik azzal, hogy mi lesz Nessusszal.
Tudod, hogyan csináltam a kötést? Teela látta, mire van szükségem, és keresett valamit, ami segít. Talán ez volt az első eset, hogy jól funkcionált vészhelyzetben.
- Miért kéne ezt tennie? Őt a szerencséje megvédi a veszélyektől.
- Eddig nem tudta, hogy képes-e funkcionálni vészhelyzetben. Sosem volt oka különösebb önbizalomra.
- Most már tényleg nem értem.
- A felnőtté válásban benne van az, hogy felméred a saját korlátaid. Teela nem tudott volna felnőni anélkül, hogy szembe ne kerüljön valamiféle fizikai veszéllyel.
- Ez valami nagyon emberi dolog lehet - mondta Beszélő. Louis ezt a megjegyzést a teljes zavar beismeréseként értelmezte. Nem válaszolt.
A kzin folytatta: - Gondoltam rá, hogy talán feljebb kéne megállni a rendőrházzal, mint a Menny nevű torony. Biztosan szentségtörésnek vették volna. De hát úgyis hiába az ilyen okoskodás, ha Teela Brown szerencséje irányít minket.
Louis még mindig nem látta, mit őrizget a kzin olyan gondosan. - Visszamentél a fejért? Ha igen, csak az idődet vesztegetted. Nem tudjuk elég hamar és elég mélyen lehűteni.
- Nem, Louis - Beszélő egy öklömnyi nagyságú valamit mutatott fel. - Ne nyúlj hozzá. Levághatja az ujjadat.
- Az ujjamat! Ó… - A könnycsepp alakú dolog vége tűhegyessé keskenyedett, és ez a hegy a fekete szál volt, ami összekötötte az árny-négyszögeket.
- Tudtam, hogy a helyiek tudnak bánni a dróttal - mondta Beszélő. - Így kellett lennie, ha meg tudták csinálni a csapdát, ami elkapta Nessust. Visszamentem megnézni, hogyan csinálják.
Megtalálták az egyik végpontot. Feltételezem, hogy a másik vég egyszerű drót, hogy a szál a közepén szakadt el, amikor nekimentünk, de ez a vég az egyik árny-négyszögből szakadt ki aljzattal együtt. Szerencsénk van, még egy véggel is.
- Igen. Húzhatjuk magunk után. A drót nem fog fennakadni semmin, amit ne tudna átvágni.
- Hová megyünk innen, Louis? 
- Vissza a Hazugra.
- Persze. Vissza kell vinnünk Nessust a hajó orvosi berendezéseihez. És aztán?
- Majd meglátjuk.
Otthagyta Beszélőt a drótvéggel, és fölment az áramra szilárduló plasztik maradékáért. Két maroknyi műanyaggal tapasztották a drótvéget a falhoz - de aztán nem tudtak áramot vezetni bele. A Slaver-fegyver megtette volna, de elveszett. Bosszantóan tehetetlen helyzet volt, amíg Louis rá nem jött, hogy az öngyújtója telepe elég áramot adhat ahhoz, hogy a plasztik megszilárduljon. 
A drót legvége szabadon maradt, és balfedélzet felé mutatott.
- Én úgy emlékszem, hogy az irányítószoba jobbfedélzetre nézett - mondta Beszélő. - Ha nem, akkor kezdhetjük elölről. A drótnak jönnie kell utánunk.
- Menni fog - felelte Louis. Bár nem volt egészen biztos benne. Be hát nem vihetik magukkal az egész drótot. Húzniuk kell maguk után. Valószínűleg mindent átvág az útjában, és nem akad el.
Teelát és Keresőt a gépházban találták Prillel, aki az emelőmotorokon ügyködött.
- Elválnak útjaink - mondta Teela tompán. - Ez a nő azt mondja, hogy oda tud minket manőverezni a repülő kastély mellé, hogy át tudjunk mászni a bankett-terembe.
- És aztán? Nem tudtok lemenni, ha csak nem tudjátok irányítani az emelőmotort.
- Kereső azt mondja, hogy ért valamennyit a mágiához. Biztos vagyok benne, hogy kitalál valamit.
Louis nem akarta lebeszélni. Félt megzavarni Teela Brownt, ahogy egy rohamozó gyilkét sem állított volna meg puszta kézzel. - Ha gondjaitok vannak a vezérléssel, csak kezdjétek el véletlenszerűen nyomogatni a gombokat.
- Nem felejtem el - mosolygott Teela. Aztán komolyabban hozzátette: - Vigyázz Nessusra.
Mikor Kereső és Teela átszállt a kastélyba, nem volt további búcsúzkodás. Louisnak eszébe jutott egy-két dolog, amit mondhatott volna, de nem mondta. Mit is mondhatna Teelának az erejéről? A lány kénytelen lesz majd próba-szerencse módszerrel rájönni, amíg a szerencséje életben tartja.
A következő néhány óra alatt a bábos teste lehűlt, és olyan lett, mint egy halotté. Az elsősegélydoboz fényei továbbra is égtek. A bábos nyilván valamiféle felfüggesztett életműködésű állapotba került.
A Valószínűtlen tovább haladt jobbfedélzet irányába, a drót pedig jött utána, hol megfeszülve, hol lazán. Ősi épületek szelődtek ketté, de a drótaljzat kitartott a plasztik ágyban.
A lebegő kastély városa nem bukott a láthatár mögé. Csak egyre kisebb, haloványabb lett az elkövetkező napokban.
Prill Nessus mellett ült. Nem tudott segíteni rajta, de nem volt hajlandó elmozdulni mellőle. Szemmel láthatóan szenvedett a tehetetlenségtől.
- Valamit csinálnunk kell vele - mondta Louis. - Elkapta a tasp, de most nincs, és ki tudja, mi történhet. Vagy magát öli meg, vagy Nessust.
- Louis, ugye nem gondolod komolyan, hogy tőlem kérsz tanácsot.
- Nem. Azt hiszem, nem.
Ha segíteni akarunk egy szenvedő emberen, meg kell játszani a jó hallgatót. Louis megpróbálkozott ezzel, csak a nyelvtudása hiányzott hozzá, és Prill nem akart beszélni. Louis a fogát csikorgatta, amikor egyedül maradt, de amikor Prillel volt, tartotta magát.
A lány mindig a szeme előtt volt. Louis lelkiismerete talán megnyugodott volna, ha nem látja Prillt, de a lány nem volt hajlandó elmenni az irányítóteremből.
Aztán lassan kezdte megtanulni a nyelvet, és Prill is elkezdett beszélni. Louis próbált neki beszélni Teeláról, még Nessusról, meg az isten-játékról…
- Azt hittem, hogy isten vagyok - mondta Prill. - Azt hittem. De miért? Nem én építettem a Gyűrűt. A Gyűrű sokkal öregebb nálam.
Prill is tanult. Elavult nyelvének leegyszerűsített, "pidgin" változatát beszélte, két igeidővel, gyakorlatilag módosítószók nélkül, eltúlzott kiejtéssel.
- Azért, mert ők azt mondták neked - mondta Louis. - De én tudtam.
- Mindenki szeretne isten lenni - Mindenkinek kell a hatalom a felelősség nélkül; de Louis ezeket a szavakat nem ismerte.
- Aztán jött ő. A Kétfejű. Gépe volt? 
- Tasp - gépe.
- Tasp - mondta óvatosan a lány. - Gondolhattam. A tasp istenné csinálta. Elvesztette a taspot, már nem isten. Kétfejű halott?
Ezt nehéz lett volna megmondani. - Butának gondolja meghalni - mondta Louis.
- Buta levágatni a fejét - mondta Prill. Ez vicc volt. Prill viccelni próbált.
A lány kezdett más dolgok iránt is érdeklődni: a szex, a nyelvleckék és a Gyűrűvilág tájai iránt. Átsuhantak a napraforgók felett. Prill még sosem látott ilyet. A növények támadósugarait kerülgetve kiástak egy tövet, és átültették az épület tetejére. Ez után forgásirány felé fordultak, hogy elkerüljék a sűrűbb virágmezőket.
Mikor kifogytak az élelemből, Prill elveszítette érdeklődését a bábos iránt. Louis gyógyultnak nyilvánította. Beszélő és Prill kipróbálták az isten-megnyitást a legközelebbi helyi faluban. Louis ott várt fölöttük, és remélte, hogy Beszélő boldogulni fog. Ő maga nem sokat ért. Még napokig tartő gyakorlás után sem volt az igazi a nyelvtudása.
Beszélőék áldozatokkal: ennivalóval tértek vissza.
A napok hetekbe folytak, és csinálták ugyanezt tovább. Jól belejöttek. Beszélő szőre kinőtt, úgyhogy megint narancsszín párduc volt, afféle hadisten. Louis tanácsára szorosan a fejéhez lapítva hordta a fülét.
Az isten-lét furcsa hatással volt Beszélőre. Egy este beszélt is erről.
- Nem zavar, hogy istent kell játszanom - mondta. - Az zavar, hogy rosszul játszom.
- Ezt hogy érted?
- Kérdezgetnek minket, Louis. A nők Prilltől kérdeznek, és ő válaszol is, én pedig általában sem a problémájukat, sem a megoldást nem értem. A férfiaknak is Prillt kéne kérdezniük, mert Prill ember, én meg nem, mégis engem kérdeznek. Engem! Miért engem, egy idegent kell faggatniuk az ügyeikről?
- Mert te hím vagy. Az isten egyfajta szimbólum - mondta Louis. - Még ha igazi is. Te egy hím szimbólum vagy.
- Nevetséges. Még külső nemi szerveim sincsenek, neked viszont biztos vannak.
- Nagy vagy, feltűnő és veszedelmes külsejű. Ettől automatikusan a férfierő szimbóluma leszel. Nem hinném, hogy ezt lerázhatnád magadról anélkül, hogy le ne mondanál az istenségedről is.
- Egy hangszedőre lenne szükség, hogy válaszolhass helyettem a furcsa és zavarbeejtő kérdésekre..
Prill meglepte őket. A Valószínűtlen egykor rendőrség volt. Az egyik raktárban Prill rendőrségi adóvevő-készletet lelt, ami az épület energiájából táplálkozott. Két adóvevőt sikerült is helyrehozniuk a hatból.
- Okosabb vagy, mint gondoltam - mondta Louis Prillnek aznap éjszaka. Aztán tétovázni kezdett, de nem tudta annyira a nyelvet, hogy tapintatos lehessen. - Okosabb, mint egy hajókurvának lennie kell.
Prill nevetett. - Te buta gyerek! Te magad mondtad, hogy a ti hajóitok nagyon gyorsak a miénk mellett.
- Igen - felelte Louis. - Gyorsabbak a fénynél.
- Szerintem kiszínezted a mesét - nevetett Prill. - A mi elméletünk szerint ez nem lehet.
- Talán más elméletünk van.
Prill kissé hátrahőkölt. Louis már megtanult olvasni a lány önkéntelen mozdulataiban, ha már az arca nem mutatott semmit. - Az unalom veszélyes, ha egy hajó éveket megy világok között. A szórakozásnak soknak és változatosnak kell lenni. Hajókurvának lenni úgy lehet, ha valaki ért a test és az elme orvoslásához, sok férfit szeret és tud társalogni. Ismernünk kell a hajó működését is, hogy ne okozzunk balesetet. Egészségesnek kell lennünk. A céh törvénye szerint valami hangszeren is kell játszanunk mondta Prill.
Louisnak tátva maradt a szája. Prill dallamosan felkacagott, és megérintette Louist itt meg ott…
Az adóvevő-rendszer csodálatosan működött, annak ellenére, hogy a fülbe dugható hangszórók inkább emberi, mint kzin fülre készültek. Louis megtanult önállóan gondolkodni a hadisten mögött. Ha hibát követett el, még mindig gondolhatott arra, hogy a Valószínűtlen még mindig gyorsabb, mint a hírek legnagyobb terjedési sebessége a Gyűrűvilágon. Minden érintkezés első kapcsolatfelvétel volt.
Hónapok teltek el.
A vidék lassan emelkedett, és egyre sivárabbá vált. Nappal látható volt az Isten Ökle, és egyre növekedett. A rutin bevette magát Louis gondolkodásába. Beletelt egy kis időbe, amíg rájött, mi történik.
Fényes nappal ment át Prillhez. - Van valami, amit tudnod kell - mondta a lánynak. - Tudsz valamit az indukált áramról? - És elmagyarázta, mire gondol.
- Nagyon kicsi elektromos áramot az agyba is lehet vezetni, hogy közvetlen gyönyört vagy fájdalmat váltsunk ki - Ezt is elmagyarázta.
Végül azt mondta: - Hát így működik a tasp.
A magyarázat mintegy húsz percet vett igénybe. - Tudtam, hogy van ez a gépe. Miért meséled el ezt most? - kérdezte Prill.
- Elhagyjuk a civilizációt. Nem lesz több falu vagy élelemforrás, amíg el nem érjük a hajót. Azt akartuk, hogy tudj a taspról, mielőtt döntesz.
- Miben döntsek?
- Kitegyünk a következő falunál? Vagy velünk jössz a Hazughoz, és onnan viszed tovább a Valószínűtlent? Ott adhatunk neked ennivalót is.
- A Hazugon van nekem is hely - mondta a lány magabiztosan.
- Igen, de…
- Elegem van a vadakból. Civilizációba akarok menni.
- Nehéz lenne megtanulnod a mi szokásainkat. Először is nálunk olyan hajat hordanak, mint az enyém - Louis haja hosszan, dúsan nőtt ki. Le kellett vágnia a varkocsát. Parókára lesz szükséged.
Prill grimaszolt. - Tudok alkalmazkodni - Hirtelen elnevette magát. - Hazamennél egyedül nélkülem? A nagy sárga nem helyettesíthet egy nőt.
- Ez az érv mindig működik.
- Én segíthetek a világodnak, Louis. A te néped nem sokat tud a szexről.
Ezt a megjegyzést Louis bölcsen kommentár nélkül hagyta.

Huszonnegyedik fejezet.

Az Isten Ökle

A vidék száraz lett, a levegő ritkás. Az Isten Ökle mintha menekült volna előlük. A gyümölcs elfogyott, és a húskészlet is megcsappant. Azon a puszta emelkedőn voltak, ami végül az Isten Öklében csúcsosodott ki; abban a sivatagban, ami Louis régi becslése szerint nagyobb volt a Föld területénél.
Szél fütyült a Valószínűtlen teste mellett. Most már majdnem pontosan forgásirányban voltak a hegytől. Az Ív kéken és élesen ragyogott; a csillagok kemény, élénk fénnyel tündököltek.
Beszélő felnézett a nagy ablakon keresztül. - Louis, tudjuk innen lokalizálni a galaktikus magot?
- Minek? Tudjuk, hol vagyunk. 
- Azért csak csináld meg.
Louis találomra azonosított néhány csillagot, megtippelt néhány eltorzult konstellációt az itt töltött hónapok alatt. - Azt hiszem, ott van. Az Ív alatt.
- Aha. A galaktikus mag a Gyűrűvilág síkjában van. 
- Én megmondtam.
- Jusson eszedbe, hogy a Gyűrűvilág anyaga megállítja a neutrínókat, Louis. Talán más szubatomikus részecskéknek is útját állja - A kzin nyilvánvalóan ki akart lyukadni valamire.
- …Milyen igaz! A Gyűrűvilág immunis a magrobbanásra! Erre mikor jöttél rá?
- Csak most. A Magot már betájoltam egy ideje.
- Lesz némi szóródás, kemény sugárzás a peremfalnál. - De Teela Brownt a szerencséje majd távol tartja a faltól, ha jön a fronthullám.
- Húszezer év… - Louis el volt képedve. - Finagle ragyogó arcára! Hogyan gondolkodhat valaki ilyen méretekben?
- A betegség és a halál mindig szerencsétlenség, Louis! Márpedig a feltevéseink szerint Teela Brownnak örökké kell élnie.
- De… Igaz. Nem ő gondolkodik ilyen méretekben, hanem a szerencséje, ami úgy leselkedik fölöttünk, mint egy bábmester…
Nessus immár két hónapja klinikai halott volt szobahőmérsékleten, de nem oszladozott. Az elsősegélydoboz fényei változatlanul égtek, sőt, néha változtak is. Ez volt a bábos egyetlen életjele.
Louis a bábost figyelte, amikor két gondolata összeállt. Bábos - mondta halkan.
- Mi az, Louis?
- Csak arra gondoltam, hogy a bábosok nem onnan kapták-e a nevüket, hogy istent játszanak más fajoknál. Bábként játszottak az emberekkel és a kzinekkel, ezt nem lehet tagadni.
- De Teela szerencséje viszont Nessusból csinált bábot. - Mindnyájan istent játszunk valamilyen szinten - biccentett Louis Prill felé, aki jó, ha minden harmadik szót értett. - Prill is, te is, én is. Milyen érzés volt, Beszélő? Jó isten voltál, vagy rossz?
- Nem tudhatom. Nem a saját fajomról volt szó, bár alaposan tanulmányoztam az embereket. Ha emlékszel, véget vetettem egy háborúnak. Mindkét oldalt meggyőztem arról, hogy veszteni fog. Három hete ennek.
- Ja. Az én ötletem volt. 
- Hát persze.
- Most majd megint istent kell játszanod. A kzineknek - mondta Louis.
- Nem értem.
- Nessus és a többi bábos megtervezett nemesítési játékokat játszottak az emberekkel és a kzinekkel. Szándékosan előidéztek egy olyan helyzetet, amiben a természetes kiválogatódás a békés kzineknek kedvezett. Igazam van? 
- Igen.
- Mi lenne, ha a Patriarkia erről tudomást szerezne?
- Háború - felelte a kzin. - Állig felfegyverzett kzin hajók támadnának rá a bábos flottára két éves út után. Talán az emberiség is csatlakozna hozzánk. A bábosok titeket is épp úgy megsértettek.
- Bizony. És aztán?
- Aztán a levélfalók az utolsó kiscicáig kiirtanák a fajtámat. Louis, nekem eszembe sincs bármit is mondani bárkinek a csillagmag-csalikról meg bábos tenyésztési tervekről. Te hajlandó vagy hallgatni?
- Persze.
- Ezt értetted az alatt, hogy istent kell játszanom a fajtám előtt?
- Igen, és még valami mást is - felelte Louis. - A Hosszúlövés. Még mindig el akarod lopni?
- Talán - válaszolta a kzin.
- Nem tudnád megtenni - mondta Louis. - De tegyük fel, hogy mégis. Akkor mi van?
- Akkor a Patriarkiának meglenne a másodlagos kvantum-hiperhajtóműve.
- És?
Prill szemlátomást tudatában volt annak, hogy valami nagyon fontos zajlik. Úgy nézte őket, mintha kész lenne rá, hogy bármikor beavatkozzék, és szétválassza őket.
- Hamarosan lennének olyan űrhajóink, melyek egy és negyed perc alatt tennének meg egy fényévet. Mi uralnánk az ismert űrt, és rabszolgaságba taszítanánk minden fajt. 
- És aztán?
- Aztán vége lenne. Hisz erre törekedtünk idáig, Louis.
- Nem. Folytatnátok a hódítást. Egy ilyen jó hajtóművel mindenfelé elterjeszkedhetnétek, és elfoglalnátok minden utatokba eső világot. Többet hódítanátok meg, mint amennyit meg tudtok tartani…és ebben a kitágult űrben egyszer találnátok valami igazán veszélyeset. A bábos-flottát. Egy másik Gyűrűvilágot. Egy másik, éppen terjeszkedni kezdő Slaver-fajt. Járkáló grogokat, fegyveres kdatlynókat…
- Ezek csak rémképek.
- Láttad a Gyűrűvilágot. Láttad a bábos-világokat. Több ilyen is kell hogy legyen abban az űrben, amit a bábos-hajtóművel el tudtok érni.
A kzin hallgatott.
- Szánd rá az időt - mondta Louis. - Gondold át ezt a dolgot. Úgysem vihetnéd el a Hosszúlövést. Mindnyájan belepusztulnánk, ha megpróbálnád.
Másnap a Valószínűtlen hosszú, egyenes meteorbarázda felett haladt át. Ellenforgás felé fordultak, éppen az Isten Ökle felé.
Az Isten Ökle hegy úgy lett egyre nagyobb, hogy nem jött közelebb. Nagyobb volt bármilyen aszteroidánál, és durván kúp alakú; mint egy lidércesre nőtt hófedte hegycsúcs. És a lidércálom csak folytatódott, mert az Isten Ökle egyre hatalmasabb lett.
- Nem értem - mondta Prill. Zavart és feldúlt volt. - Ezt a formációt nem ismerem. Miért építették? A peremnél vannak ilyen hegyek dekorációnak, meg azért, hogy visszatartsák a levegőt. 
- Én is gondoltam erre - szólt Louis, de többet nem mondott.
Aznap megpillantottak egy kis üvegpalackot a meteorárokban, ami mellett haladtak.
A Hazug úgy volt, ahogy hagyták: a hátán feküdt a súrlódásmentes felszínen. Louis még nem ujjongott fel magában; még nem voltak otthon.
Végül Prillnek kellett a Valószínűtlennel úgy lebegnie, hogy Louis át tudjon szállni a rámpáról. Talált egy olyan panelt, ahonnan egyszerre ki lehetett nyitni mind a két zsilipajtót, a levegő mégis ott mormogott körülöttük egész végig, amíg átvitték Nessust. Nessus nélkül nem tudták csökkenteni a kabinnyomást, Nessus pedig minden jel szerint halott volt.
Azért betették a robot-doktorba. A szerkezet egy bábos alakú koporsóféleség volt, magára Nessusra szabva. A bábos orvosok és tervezők szemlátomást minden eshetőségre fel akartak készülni. De vajon gondoltak lefejezésre?
Gondoltak. Voltak pótfejek is odabent, kettő, és még kettő nyakkal együtt, annyi szervvel és testrésszel együtt, amiből több teljes bábost is össze lehetett volna rakni. Nyilván magából Nessusból klónozták őket; a fejek nagyon ismerősnek tűntek.
Prill is átszállt, és fejre esett. Louis keveseket látott ennyire megdöbbenni. Eszébe sem jutott, hogy szóljon a lánynak az indukált gravitációról. Prill arcán nem látszott semmi, amikor felállt, de a testtartása… nagyon meg volt rémülve.
A hazaérkezés kísérteties csendjében Louis Wu egyszer csak elbődült, mint a fába szorult féreg.
- Kávééét! - kurjantotta. Meg: - Forró vizet! - Berohant a kabinba, amin valaha Teela Brownnal osztoztak. Aztán nemsokára kidugta a fejét: - Prill!
És Prill ment.
A lány utálta a kávét. Szerinte Louis őrült volt, hogy ilyen keserű löttyöt iszik, és ezt meg is mondta.
A zuhany viszont régóta áhított és nélkülözött fényűzés volt, miután Louis megmutatta neki a csapok kezelését. Az alvólapok pedig egyenesen megvadították Prillt. Beszélő a maga módján ünnepelte a hazatérést. Louis nem tudott mindent a kzin kabinjáról. De azt tudta, hogy a kzin mennyit eszik.
- Hús! - örvendezett Beszélő. - Rossz volt annyi döglött húst enni.
- De hát az, amit most eszel, újraforgatott. 	 
- Az, de olyan íze van, mint a frissnek.
Prill aznap éjszaka a hallban aludt. Tetszett neki az alvómező, csak nem alváshoz. Louis Wu azonban hónapok óta először most aludt újra súlytalanságban.
Tíz órát aludt, aztán úgy ébredt, mint egy tigris. Egy fél napkorong izzott a lába alatt.
A Valószínűtlen fedélzetén aztán lézerrel kiszabadította a drótvéget és az aljzatát. Mikor végzett, a dróton még mindig maradt plasztik.
Nem akarta átvinni a Hazugra. A fekete szál túl veszedelmes volt, a gyűrűaljzat pedig túl síkos. Louis négykézláb közlekedett a súrlódásmentes felszínen, és maga után húzta az aljzatot.
Kiderült, hogy Beszélő a zsilipből figyeli.
Louis Prill létráján mászott felé a zsilipbe, elment a kzin mellett, és elindult a hajó vége felé. A kzin tovább figyelte. A Hazug legtávolabbi vége egy embervastagságú cső volt.
Ezen keresztül mentek a drótok a hajószárnyba. Most fémzsilippel volt elzárva. Louis kinyitotta a zsilipet, és átdugta rakta a drótvéget.
Elindult előre. Időnként ellenőrizte a drót pozícióját úgy, hogy leszelt vele egy-egy darab jinxi kolbászt, amit a konyhából hozott, aztán megjelölte a helyét élénksárga festékkel. Amikor elkészült, a gyakorlatilag láthatatlan szál sárga foltokkal volt jelezve a Hazug belsejében.
Amikor a szál megfeszül, nyilván belevág majd a hajó belső részeibe. A sárga festék segítségével Louis fel tudta becsülni, merre fog elmozdulni a drót, és megnyugtathatta magát, hogy nem esik kár a létfenntartó rendszerben. De a festésnek más célja is volt. Figyelmeztette őket, hová ne nyúljanak, nehogy megvágják valamijüket.
Louis kiment a zsilipen, és várta, hogy Beszélő utána menjen. Aztán becsukta a külső ajtót.
Beszélő csak ekkor kérdezte meg: - Ezért jöttünk ide?
- Egy perc múlva megmondom - felelte Louis. Elindult a hajótest vége felé, két kézre fogta a drótvég-aljzatot, és óvatosan megrántotta. A drót tartott.
Nekifeszült teljes erejével. A drót nem lazult ki. A zsilipajtó erősen megtartotta.
Nem tudjuk ennél jobban kipróbálni. Nem volt biztos, hogy a zsilipajtó jól beszorítja. Nem volt biztos, hogy a szál nem vágja át az Általános Termék hajótestet. Még mindig nem vagyok biztos a dolgomban. De igen, ezért jöttünk.
- És most mit fogunk csinálni?
- Kinyitjuk a zsilipajtót - Meg is tette. - Hagyjuk, hogy a szál szabadon húzódjon a Hazugban, amíg mi visszavisszük a végét a Valószínűtlenbe, és odaerősítjük - Ezt is megtették.
A szál, ami összekötötte az árny-négyszögeket, láthatatlanul futott a jobbfedélzet felé. Ezernyi mérföldön keresztül vonszolódott a Valószínűtlen után, mert sehogy sem lehetett felvinni az egészet a repülő házba. Talán egészen visszanyúlt a Menny Alatti Városba, a füstfelhő-csomóba, ami millió mérföldnyi szálból állt.
Most bement a Hazug zsilipén, végigment a hajó belsejében, kibukkant a vezeték-csatornán, és visszakanyarodott a repülő házba, egy maroknyi plasztik-ragasztó alá.
- Eddig jó - mondta Louis. - Most kell Prill. Nem, a nigába! Elfelejtettem. Prillnek nincs szkafandere.
- Szkafandere?
- Felvisszük a Valószínűtlent az Isten Öklére. De az épület nem légmentesen zárt. Itt kell hagynunk Prillt.
- Fel az Isten Öklére - ismételte Prill. - Louis, egyetlen ciklinek nincs annyi ereje, hogy azon a lejtőn felvonszolja a Hazugot. Az még egy háznyi súlytöbbletet jelentene.
- Nem, nem, nem. Én nem akarom felvontatni a Hazugot. Én csak a drótot akarom magunk után húzni. Szépen át fog csúszni a Hazugon, hacsak be nem csukatom Prillel a zsilipet.
Beszélő gondolkodott. - Ennek sikerülnie kell, Louis. Ha a bábos ciklijének nincs elég ereje, levághatunk darabokat a házból. De minek ez az egész? Mit akarsz találni a csúcson?
- Nem tudom egy szóval elmondani és akkor is kinevetnél. Beszélő, ha tévedtem, akkor sem fogod megtudni soha - mondta Louis Wu.
És arra gondolt: Meg kell mondanom Prillnek. mit tegyen. És ki kell bélelni a Hazug kábelcsatornáját plasztikkal. Ettől a drót még csúszik, de jobban légszigetelve lesz a hajó.
A Valószínűtlen nem volt űrhajó. Az emelőereje elektromágnesességen alapult, a gyűrűanyagtól rugaszkodott el. A gyűrűaljzat pedig felfelé lejtett az Isten Öklén, hisz a hegy üres héj volt. A ház ennek következtében hajlamos volt megbillenni, és visszacsúszni a cikli tolóerejével szemben.
Erre a problémára azonban Beszélő talált megoldást. Szkafanderben éltek. Louis pépet szopogatott tubusból, és már-már nosztalgiával gondolt vissza a lézerrel pörkölt húsokra. Beszélő mesterségesen előállított vért szívogatott, és neki is megvoltak a maga vágyai.
Nem volt szükségük a konyhára. Az épületnek ezt a részét levágták, és javítottak az épület dőlésén.
Levágták a légkondicionáló- és a rendőrségi berendezéseket is. Azokat a generátorokat, amik tönkretették a cikliket, csak a pontos azonosításuk után szedték le a motorok mellől. A falak is repültek. Néhány falat azért meghagytak árnyékvetőnek, mert a hűtés problémás volt a közvetlen napfényben.
Napról napra közelebb kerültek a kráterhez az Isten Öklének tetején, a kráterhez, ami annyi aszteroidát elnyelhetett. A nyílás azonban nem olyan volt, mintha becsapódás révén keletkezett volna. Obszidián lándzsahegyhez hasonló képződmények meredeztek a szélén; maguk is akkorák, mint egy-egy közönséges hegy. A lándzsák között rések voltak… ott bemehetnek…
- Azt hiszem - mondta Louis - hogy le akarsz menni a kráterbe.
- Így van.
- Akkor jó, hogy észrevetted a hágót. A fenti emelkedő túl meredek a hajtóműnek. Hamarosan odaérünk.
Beszélő a cikli hajtóerejének állítgatásával irányította az épületet. Erre azóta volt szükség, hogy a stabilizálórendszereket is levágták a súlycsökkentés érdekében. Louis már hozzászokott a kzin bizarr külsejéhez: öt átlátszó koncentrikus ballon - a szkafander, a gömb alakú haltartály-sisak, meg a hatalmas háticsomag.
- Hívjuk Prillt - mondta Louis az interkomba. - Hívjuk Halrloprillalart. Ott vagy, Prill?
- Igen.
- Maradj ott. Húsz perc múlva átérünk. 
- Jó. Már elég régen csináljátok.
Az Ív izzani látszott felettük. Ezer mérföldre a Gyűrűvilág felett már látták, hogyan olvad bele az Ív a peremfalakba és a lapos tájba. Mint az első ember az űrben ezer évvel ezelőtt, aki lenézett a Földre és látta, hogy Jahvéra és hatalmas kalapácsára, a Föld tényleg gömbölyű.
- Nem tudhattuk - mondta Louis Wu félhangon. Beszélő mégis felpillantott a munkájából.
Louis nem vette észre a kzin furcsa pillantását. - Pedig sok fáradtságtól megkímélt volna minket. Vissza kellett volna fordulnunk, miután megtaláltuk a drótot. A nigába, rögtön felvihettük volna a Hazugot a hegyre a ciklijeinkkel! De akkor Teela nem találkozott volna Keresővel.
- Megint Teela Brown szerencséje?
- Igen - Louis megrázta magát. - Magamban beszéltem? 
- Én hallgatóztam.
- Eszünkbe juthatott volna - mondta Louis. Az éles csúcsok közti rés már nagyon közel volt. Erős késztetést érzett arra, hogy locsogjon. - A Tervezők sosem építettek volna egy ekkora hegyet ide. Legalább egy milliárd mérföldnyi ezermérföld magas hegyük van, ha beleszámoljuk a peremfalat is.
- De az Isten Ökle mégis itt van, Louis.
- Nem, nem. Csak egy üres héj. Nézz csak le. Mit látsz? - Gyűrűanyagot.
- Annikor először megláttuk, azt hittük, hogy piszkos hó. Piszkos hó, kemény vákuumban! De felejtsük el ezt a részt. Emlékszel arra az éjszakára, amikor felfedezted a Gyűrűvilág óriási térképét? Nem találtad meg rajta az Isten Öklét. Miért nem?
A kzin nem felelt.
- Azért nem, mert nem volt ott. Nem volt ott, amikor a térképet készítették. Prill, ott vagy?
- Itt vagyok. Miért mentem volna el?
- Remek. Zárd be a zsilipajtókat. Ismétlem, azonnal zárd be a zsilipajtókat, azonnal. És ne vágd meg magad.
- Az én népem fedezte fel ezt a szálat, Louis - Prill hangja eltorzult a statikus zajban. Egy darabig hallgatott, aztán: Mindkét ajtó zárva.
A Valószínűtlen áthaladt a hegy két kiálló lándzsaalakzata között. Louis nem is volt olyan feszült ahhoz képest, amilyen lehetett volna, de tudat alatt valamiféle szorost várt a két csúcs között.
- Louis, mit akarsz találni ebben a kráterben? 
- Csillagokat - felelte Louis Wu.
A kzin is feszült volt. - Ne gúnyolódj velem. A becsület… …és ebben a pillanatban átértek. Nem hágó volt az, csak a gyűrűanyag törött tojáshéja, amit a szörnyű feszültség néhány lábnyi vékonyra nyújtott; és ezen túl ott volt az Isten Ökle krátere. Zuhantak. És a kráter tele volt csillagokkal.
Louis Wunak elsőrangú fantáziája volt. Tökéletesen tisztán látta lelki szemei előtt az eseményeket.
Látta a Gyűrűvilág rendszerét, sterilen, takaros tisztaságban, hajók nélkül, egyetlen G2-es csillaggal és az árnynégyszögek láncával a Gyűrűvilág körül.
Látott egy idegen testet is elhaladni a közelben, túlságosan is közel. Látta, hogyan kerül elő a csillagközi űrből hiperbolikus ívben, és látta, hogy a pályája megszakad - a Gyűrűvilág aljában.
Víziójában az idegen test körülbelül akkora volt, mint a Föld Holdja.
Az első másodpercekben ionizált plazmává forrhatott. Egy meteort lehűthet az olvadás, a saját burka elpárolgása. De itt a gőzzé vált gázok nem tudtak kiterjedni; kénytelenek voltak befúrni magukat a gyűrűaljzatba. A tájkép a másik oldalon eltorzult, felnyomódott, és a gondosan megtervezett ökológiai és esőzési mintázat hatalmas területen felborult. Az egész sivatag… és maga az Isten Ökle is teljes ezer mérföldet nyomódott felfelé, mielőtt a hihetetlenül szívós gyűrűanyag felszakadt, és átengedte a tűzgolyót.
Az Isten Ökle? A nigába is, tényleg az! A gyűrűvilági börtöncellából Louis tisztán látta lelki szemeivel. Nyilván látható volt mindkét peremről: egy pokoltűzben égő gömb szakítja át a gyűrűaljzatot, mint egy hatalmas ököl a kartont.
Az őslakók örülhettek, hogy a gyűrűanyag csak annyira deformálódott el, amennyire. A lyuk akkora volt, hogy az összes levegő kiszökhetett volna rajta; csak éppen túl magasan volt…
A kráter tele volt csillagokkal. És nem volt gravitáció, nem volt semmi, amiről a hajtómű ellökhette volna magát. Ennyire előre Louis már nem gondolkozott.
- Kapj el valamit - ordította - és kapaszkodj! Ha kiesel az ablakon, véged!
- Persze - felelte Beszélő egy pucér fémgerendába csimpaszkodva. Louis is talált magának egyet.
- Igazam volt? Csillagok!
- Igen, Louis, de honnan tudtad?
Aztán lett gravitáció; állandó, erős húzóerő hatott a Valószínűtlenre. Az épületváz az oldalára fordult, és az ablak került felülre.
- Kitart - mondta Louis. Addig tekergett, amíg a gerenda jobbik felére jutott. - Így már jobb. Remélem, Prill beszíjazta magát; rázós útja lesz. Fel a hegyoldalon, tízezer mérföld drót végén. Aztán át a peremen…
Felnéztek a gyűrű aljára. Végtelen mesterséges felület. Középen, hatalmas tölcsérforma meteor-becsapódás, aminek fényes az alja. Ahogy a Valószínűtlen elhúzott a Gyűrűvilág alatt, a nap hirtelen megvillant a kráter mélyén.
-…és le. Aztán össze leszünk kötve a Hazuggal, és a hajó 770 mérföld per szekundum sebességgel fog menni a szabad űrben. Elég idő lesz rá, hogy a drót összehúzzon minket, de ha ez nem megy, még mindig ott van Nessus ciklijének a motorja.
Hogy honnan tudtam? Már megmondtam. Nem említettem a tájat?
- Nem.
- Az volt a kulcs. A gyűrűanyag mindenhol kilátszik a csúcsoknál a szikla alól, és a civilizáció alig ezerötszáz éve pusztult el! Azért, mert az a két meteorlyuk felborította a szélrendszereket. Az utazásunk nagy része e között a két lyuk között vezetett.
- Ez eléggé közvetett okoskodás, Louis. 
- De bevált.
- Igen. Úgyhogy megérünk egy következő naplementét mondta halkan a kzin.
Louis kellemesen megborzongott. - Hát te is?
- Igen, néha nézem a naplementét. De inkább beszéljünk a Hosszúlövésről.
- …Mit mondtál?
- Ha el tudnám lopni a Hosszúlövést tőled, a fajtám uralná az ismert űrt, egészen addig amíg egy erősebb faj nem állja utunkat. Elfejtenénk mindent, amit olyan fáradságosan tanultunk meg az idegen fajokkal való együttműködés terén.
- Igaz - mondta Louis a sötétbe. A drót már állandóan feszült. A Hazug már jócskán fent járhat a tízfokos lejtőn. - De el se jutunk eddig, ha Teela Brown szerencséje védi a Földet. A becsület mégis arra kötelez, hogy kísérletet tegyek - mondta Állatokhoz-Beszélő. - Hogy is téríthetném le a fajtámat a háború becses ösvényéről? A kzin istenek ellenem fordulnának.
- Már figyelmeztettelek. Istennek lenni fáj.
- Szerencsére ez a probléma nem merül fel. Azt mondtad, hogy elpusztítanám a Hosszúlövést, ha megpróbálnám megszerezni. Túl nagy a kockázat. Szükségünk lesz a bábos-hajtóműre, hogy elmeneküljünk a magrobbanás elől.
- Bizony - felelte Louis.
- És ha hazudok? - kérdezte a kzin.
- Nem reménykedhetek benne, hogy túljárhatok egy magadfajta intelligenciájú lény eszén.
Ismét napfény izzott fel a kráter alján.
- Gondold csak meg, milyen rövid úton jöttünk - mondta Louis. - Százötvenezer mérföld öt nap alatt, és ugyanannyi vissza két hónap alatt. Egyhetede a Gyűrűvilágon átvezető rövidebb útnak. És Teela meg Kereső még azt hiszik, hogy kerülnek.
- Ostobák.
- Egyszer sem láttuk a peremfalat. Ők látni fogják. Vajon mit hagytunk még ki? Ha a gyűrűvilági hajók eljutottak a Földig, akkor felszedhettek bálnákat és cethalakat, mielőtt kihaltak volna. Nem is mentünk ki az óceánra.
És az emberek. Végtelen számú kultúra létezhet. És ez a rengeteg hely… olyan hatalmas ez a Gyűrűvilág…
- Nem mehetünk vissza, Louis. 
- Nem, persze hogy nem.
- Legalábbis amíg el nem viszi a titkot ki-ki a maga világára. És nem szerez egy épkézláb hajót.

VÉGE