Gordon R. Dixon - Black Charlie
Azt kérdezed tőlem, hogy mi a művészet? Elvárod, hogy logikus választ aduk, mert már jó néhány ősz hajszálat összeszedtem, amióta műtárgyakat vásárolok múzeumok és galériák részére. A dolog nem ilyen egyszerű.
Szóval mi is a művészet? Negyven éve vizsgálgatok, érzek és csodálok sok mindent, ami azért született, hogy annak a ragyogó szellemnek legyen eszköze, amit művészetnek hívunk, és mégis képtelen vagyok egyértelmű választ adni a kérdésre. A laikus könnyen rávágja: szépség. De a művészet nem feltétlenül szép. Néha kifejezetten csúnya. Néha kidolgozatlan. Néha befejezetlen.
Mint annyian, akiknek hasonló döntéseket kell hozniuk, én is kénytelen vagyok beérni azzal, hogy az érzéseimre hagyatkozzam a művészet megítélésénél. Biztos ismered ezt az "érzés"-ügyet. Mondjuk, kezedbe veszel valamit, egy szobrocskát vagy inkább egy kődarabot, amit egy ősember faragott és festett, valamikor a történelem előtti időkben. Megnézed. Első látásra semmit sem mutat, egy vadállat kezdetleges mása, manapság még egy általános iskolás gyerek is jobbat tudna csinálni.
De aztán ahogy a kezedben tartod, képzeleted hirtelen átlép kőzeten és időn, vissza egészen az emberig, amint ott guggol a barlangja előtt, és akkor már nem azt a poros valamit látod a kezedben, hanem amit az az ember látott az alkotás pillanatában.
A fizikai megvalósulás mögött ott látod képzelete csodálatos beteljesedését.
És ezt művészetnek nevezhetjük, függetlenül attól, milyen különös álruhában jelenik is meg ez a varázslat, amely minden űrt áthidal közted és a művész között. Számára semmilyén távolság, semmilyen különbség nem legyőzhetetlen. Hadd mondjak el egy példát saját tapasztalatomból.
Néhány évvel ezelőtt, mikor az újabb világokat jártam, mint egyik jó nevű intézetünk műkincsfelvásárlója, üzenetet kaptam egy Cary Longan nevű férfitól, aki arra kért, hogy ha lehetséges, látogassak el az Elman Földje nevű bolygóra, és nézzek meg néhány szobrot, amit eladásra szán.
Ritkán kaptam közvetlen üzenetet. Általában azon az intézeten keresztül érkeznek, amelynél dolgozom. Mégis, mivel a szóban forgó bolygó közel volt - ugyanahhoz a naprendszerhez tartozott, mint az, amelyikben éppen látogatást tettem -, űrtáviratot küldtem, hogy megyek. Miután rendeztem üzleti ügyeim hátralevő részét, csillagközi hajóra szálltam, és néhány nap múlva leszálltam Elman Földjén.
Nagyon kezdetleges, nagyon új bolygó volt.
A kikötő, ahol leszálltunk, mint megtudtam, egyike annak a kettőnek, amily alkalmas hosszújáratú űrhajók fogadására. A város körülötte álig volt több egy falunál. Mr. Longan nem jött ki elém a kikötőbe, úgyhogy taxit fogtam, és egyenesen a szállodába mentem, ahol előzőleg szobát foglaltattam.
Este a szobámban csengett a jelzőberendezés, és valaki egy nevet mondott be. Kinyitottam az ajtót, hogy beengedjem a kint várakozó magas, napbarnította, hosszú hajú, zöldesbarna szemű, ravasz tekintetű férfit.
- Mr. Longan? - kérdeztem.
- Mr. Jones? - kérdezett vissza.
Átvette bal kezébe a nála lévő lakkozatlan fadobozt, a jobbal pedig kezet nyújtott. Becsuktam mögötte az ajtót, és egy székhez vezettem.
A dobozt, anélkül hogy kinyitotta volna, letette közénk a kis kávézóasztalra. Akkor figyeltem fel terepöltözékére, térdnadrágjára és szürkésbarna műanyag tunikájára. Ezenkívül volt benne valami zavartság, mint olyanoknál, akik nincsenek a városhoz szokva. Elég különös figura ahhoz, hogy műtárgyakat áruljon.
- A távirata - mondtam - nem volt valami bőbeszédű. Az intézet, amelynek dolgozom…
- Itt van nálam - mondta, és kezét rátette a dobozra.
Megdöbbenve néztem a dobozt. Nem volt több, mint fél méter hosszú és húsz centi magas.
- Ebben? - kérdeztem. Újra ránéztem, és kétségek kezdtek bennem támadni. Talán óvatosabbnak kellett volna lennem az üzenettel, amely közvetlenül nekem érkezett, ahelyett hogy a Földön keresztül kaptam volna meg. De tudod, hogy van, mégiscsak a te dicsőséged, ha hozzájutsz egy váratlan darabhoz.
- Mondja, Mr. Longan, honnan származnak ezek a szobrocskák?
Kicsit gyanakodva nézett rám.
- Egy barátom csinálta őket - mondta.
- Egy barátja? - ismételtem, és be kell vallanom, kezdtem dühös lenni. Az ember hülyének érzi magát amikor így rászedik.
- Ha szabad kérdeznem, ez a bizonyos barátja adott már el valaha a munkáiból?
- Hát, nem… - tért ki Longan. Bizonyára kínosan érezte magát, én nem kevésbé, amikor az elvesztegetett időmre gondoltam.
- Értem - mondtam felkelve a székből. Pusztán azért tetette meg velem ezt a drága kitérőt, hogy valami amatőr munkáját megmutassa. - Viszontlátásra, Mr. Longan! És kérem, vigye magával a dobozát is, amikor távozik!
- Ilyet még nem látott soha életében! - nézett rám elkeseredetten.
- Semmi kétség - válaszoltam.
- Nézze. Megmutatom… - idegesen babrálta a doboz zárját. - Ha már megtette ezt a hosszú utat, legalább megnézhetné.
A legkisebb reményem sem volt, hogy megszabadulok tőle, mivel nem volt kéznél a szállodaigazgató, aki erőszakkal kidobhatná, kelletlenül visszaültem hát.
- Hogy hívják a barátját? - kérdeztem. Longan tétován a záron tartotta ujjait.
- Black Charlie - válaszolta, de nem nézett rám.
- Tessék? Black, Charles Black? - csodálkoztam. Rám nézett bizalmatlanul, a szemünk találkozott, és megrázta a fejét.
- Egyszerűen csak Black Charlie - mondta hirtelen nyugodtsággal. - Ahogy mondom, Black Charlie. - Tovább nyitogatta a dobozt.
Erősen kétkedve figyeltem, míg végre sikerült meglazítania az ügyetlen, kézzel faragott fareteszt, ami a zárat fogta. Már éppen fel akarta nyitni a fedelét, de meggondolta magát. Körbefordította a dobozt, és áttolta a kis kávézóasztalkán. Ujjaim kemény és érdes fát tapintottak. Felemeltem a fedelét. Öt kis rekesz volt benne, mindegyikben egy-egy finom szemcséjű szürke homokkődarabka, mind különböző, de teljesen felismerhetetlen formájú.
Csak bámultam őket, aztán megint Longanra néztem, nem valami előre eltervezett tréfáról van-e szó. De a magas férfi szemei szigorúan-komolyak voltak. Lassan kivettem a köveket, és felsorakoztattam őket az asztalon.
Egyenként tanulmányoztam őket, hátha találok valami jelentést a formájukban. De semmire sem jutottam, az égvilágon semmire. Az egyik halványan emlékeztetett egy egyenlő oldalú gúlára. Egy másik mintha valami összekuporodó állatot formázott volna. A legjobb, amit a többiről elmondhatott az ember, hogy megdöbbentően hasonlítottak azokra a kövekre, amit papírnehezéknek szoktunk gyűjteni. És mégis, látszott rajtuk, hogy meg vannak munkálva. Jól kivehető vésőnyomok voltak rajtuk. Ezenkívül mindegyiket kifényesítették, már amennyire a puha, szemcsés kőzetet lehet.
Ránéztem Longanre. Tekintete feszült volt a várakozástól. Teljesen összezavart a felfedezése, vagyis amit ő felfedezésnek hitt. Megpróbáltam tárgyilagosan kezelni a véleményét, hogy ezt elfogadja művészetnek. Nyilvánvalóan nem lehetett másról szó, mint szeretetről, egy olyan barát iránt, aki ugyanannyira nincs tisztában vele, hogy mi a művészet, mint ő maga. A tőlem telhető legkedvesebb hangon szólaltam meg:
- Mit kíván a barátja, mit tegyek ezekkel, Mr. Longan? - érdeklődtem gyengéden.
- Nem vásárol tárgyakat annak a múzeumnak, ott a Földön? - kérdezte.
Bólintottam. Felvettem azt a darabot, amely az összekuporodott állatra hasonlított, és megforgattam az ujjaim között. Kínos helyzet volt.
- Mr. Longan - kezdtem -, hosszú évek óta vagyok ebben a szakmában…
- Tudom! - vágott közbe. - A teletextben olvastam magáról, amikor a szomszédos bolygón leszállt. Ezért is írtam magának.
- Értem - mondtam. - Szóval régóta ezzel foglalkozom, és azt hiszem, biztonsággal kijelenthetem, hogy tudok egyet s mást a művészetről. Ha volna valami művészet ezekben a faragásokban, amit a barátja készített, bizonyára felismerném.
Zöldesbarna szemében döbbenettel bámult rám.
- Maga… - mondta végül - maga ezt nem gondolja komolyan. Mérges, amiért idehívtam.
- Sajnálom - mondtam. - Nem vagyok mérges, és igenis komolyan gondolom, amit mondtam. Ezek az izék nemcsak hogy nem jók, egyáltalán semmi értéki sincs bennük. Semmi! Valaki azzal áltatta a barátját, hogy tehetséges. Csak jót tesz vele, ha megmondja neki az igazat.
Hosszan nézett rám, mintha azt várná, hogy enyhítsek az ítéleten. Azután hirtelen felkelt a székéről, és három hosszú lépéssel átvágott a szobán, miközben merőn nézett ki az ablakon. Kérges kezét ökölbe szorította, aztán görcsösen kinyitotta.
Hagytam neki egy kis időt, hogy megeméssze magában a hallottakat. Aztán elkezdtem visszarakosgatni a kődarabokat a rekeszekbe.
- Sajnálom - mondtam.
Megfordult és visszajött hozzám, lehajolt szikár magasságából, hogy a szemembe nézzen.
- Valóban sajnálja? - kérdezte. - Valóban?
- Higgye el - mondtam őszintén -, valóban sajnálom. - És így is volt.
- Akkor megtenne nekem valamit? - szavai nagyon gyorsan követték egymást. - Eljönne és elmondaná Charlie-nak is, amit nekem mondott? Megtenné, hogy maga tudatja vele a hírt?
- Én… - tiltakozni akartam, kegyelmet kérni, de feldúlt, az enyémtől hat hüvelykre levő szeme nem engedett beszélni.
- Rendben van - mondtam.
Lélegzete, amit mostanáig visszatartott, egy nagy sóhajban szakadt ki belőle.
- Köszönöm - mondta. - Holnap kimegyünk. Nem is tudja, mit jelent ez. Köszönöm.
Bőven volt rá időm, hogy megbánjam elhatározásomat még aznap éjjel és másnap reggel, amikor Longan korán felébresztett, ellátott a magáéhoz hasonló terepöltözékkel, vízhatlan csizmával, és elrepített egy öreg, kombinált hidroplánnal, ami tele volt mindenféle, dzsungellakók számára szükséges felszereléssel. De az ígéret szép szó, és én már belenyugodtam, hogy meg is tartom.
Délnek repültünk, végig egy magas hegylánc mentén, mígnem elértünk egy tengerparti területre, amiről kiderült, hogy egy hatalmas folyó mocsaras deltája. Itt ereszkedni kezdtünk, ami egyáltalán nem volt ínyemre. Kevéssé lelkesedtem a meleg, párás éghajlatért, és el sem tudtam képzelni, hogy bárki ilyen körülmények között kívánna élni.
Könnyedén leszálltunk egy kis nyílt vízfelületre, és Longan odasiklott a legközelebbi partszakaszhoz, egy magas, barnás, gazokkal benőtt, napos zsombékos részhez. Ami engem illet, nem bíztam volna benne, hogy ezt a vizenyős talajt bármi is visszatartsa attól, hogy elnyeljen. Akar a futóhomok, de Longan magabiztosan partra szállt, és én követtem. A sár besüppedt, és kis tócsák szöktek fel a csizmatalpam körül. A rothadó növényzet pállott bűze csapta meg az orromat. A vékony, de egységes felhőtakaró alatt az ég fehér volt, és nyomott.
- Erre - szólt Longan, és elindult jobbra. Követtem egy keskeny ösvényen végig, egy kis mocsaras tisztásra, mely tele volt összefont faágakból készült, sárral tapasztott, kupola formájú kunyhókkal. Most először hasított belém, hogy Black Charlie esetleg más is lehet, mint kivándorolt földlakó, lehet e bolygó bennszülöttje is, bár nem hallottam róla, hogy léteznének emberhez hasonló lények más bolygókon. Kavargó fejel követtem Longant az egyik kunyhó bejáratához, és rövid pihenőt tartottam, amíg ő füttyentett egyet.
Már nem emlékszem, mit is vártam. Kétségtelenül valami megközelítően emberszerűt. De ami a bejáratnál Longan füttyére válaszul megjelent, inkább egy nagy vidrára hasonlított, végtagjai végén láb helyett nagy, lapos, izmos ragadozómancsokkal. Fényes, fekete, nedves szőr fedte mindenütt. Úgy négy láb hosszú lehetett, nyaka kígyózó, azt nem láttam, hogy van-e farka. Körülbelül száz, talán százötven fontot nyomhatott. Hosszú nyakán ülő feje szintén hosszú volt, és keskeny, mint egy jól táplált skótjuhász kutyáé, és ugyanaz a fekete szőrzet borítatta. Értelmes szeme és széles szája volt.
- Ő Black Charlie - mondta Longan.
A lény rám nézett, és én viszonoztam a pillantását. Hirtelen rádöbbentem, milyen abszurd helyzetben vagyunk. Hétköznapi ember számára nehezen elképzelhető, hogy egy ilyen lény egy szobrász lehet. Ha ehhez még hozzászámítjuk, hogy nekem kell őt meggyőznöm arról, hogy nem szobrász - és ne felejtsd el, azt igazán nem lehetett elvárni tőlem, hogy akár egy szót is értsek a nyelvén. Az egész olyan volt, mint Pélion az Ossán egy őrült komédiában.
Odafordultam Longanhez.
- Ide figyeljen - kezdtem érthető hevességgel -, hogy képzeli, hogy én ezt el tudom mondani…
- Érti magát - vágott közbe Longan.
- A beszédet? - kérdeztem hitetlenkedve - Az emberi beszédet?
- Nem - rázta meg a fejét Longan. - De érti a mozdulatokat.
Hirtelen elfordult, és belevetette magát a tisztást körülvevő bozótba. Egy szempillantás alatt visszatért, kezében két dologgal, amelyek óriási pöfeteggombákra hasonlítottak, és az egyiket nekem nyújtotta.
- Üljön rá! - mondta, és ő is így tett. Engedelmeskedtem.
Black Charlie, nem tudtam számára ennél jobb nevet kitalálni, közelebb jött, és mindannyian leültünk. Charlie ébenfekete hátsófelére kuporodott. Egész idő alatt kezemben tartottam a dobozt, és most, hogy letelepedtünk, csillogó szemét kérdőn rávetette.
- Rendben van - szólt Longan -, adja ide nekem. Átadtam neki a dobozt, ami mágnesként vonzotta., Charlie tekintetét. Longan a hóna alá vette, és másik kezével a tó irányába mutatott, arrafelé, ahol a repülőt hagytuk. Aztán karja lassú, lenyűgöző körözéssel a magasba emelkedett, és észak felé mutatott, abba az irányba, ahonnan jöttünk.
Black Charlie hirtelen füttyentett egyet. Különös hang volt, olyan, mint a vöcsök sipogása, távolt és szomorú.
Longan rácsapott a saját mellére, miközben másik kezével a dobozt fogta. Aztán ráütött a dobozra, és rám mutatott. Ránézett Black Charlie-ra, majd rám, és a dobozt zsibbadt kezembe tette.
- Nézegesse meg őket, és adja vissza - mondta feszült hangon. Akaratom ellenére Charlie-ra néztem. Találkozott a tekintetünk. Furcsa, vizenyős, fekete szeme nem hasonlított az emberéhez: olyan volt, akár két apró szuroktócsa. Erőszakkal kellett leszakítanom róla a tekintetemet.
Az őrület érzése és e várakozó lény iránt érzett valódi rokonszenv között vergődve zavartan kinyitottam a dobozt, és kiemeltem a köveket rekeszeikből. Egyenként megforgattam őket a kezemben, aztán visszatettem a helyükre. Becsuktam a dobozt, és visszaadtam Longannek. Nem tudtam, vajon megérti-e ezt Charlie.
Egy hosszú pillanatig Longan csak ült, és engem nézett, kezében a dobozzal. Azután lassan megfordult, és még mindig nyitva letette Charlie elé.
Charlie nem reagált azonnal. Hosszú nyakán ülő feje úgy hajolt a rekeszek fölé, mintha csak szagolná őket. Aztán nagy meglepetésemre ajkai széthúzódtak, és előtűntek hosszú, véső alakú fogai. Gyengéden ráhajolt a dobozra, és fogaival egyenként kiemelte a köveket. Mellső lábába fogta őket, erre-arra forgatta, mintha csak a hibát keresné bennük. Végül az egyiket, azt, amelyik emlékeztetett egy összekuporodott állatra, lassan felemelte. Agyszájához vitte, és villogó fogaival apró változtatásokat csinált a felszínén. Aztán odahozta nekem.
Tehetetlenül megfogtam és vizsgálgatni kezdtem.
A módosítások egyáltalán nem tették felismerhetőbbé. Kénytelen voltam visszaadni egy újabb fejcsóválás kíséretében. Átható csönd ereszkedett közénk. Kétségbeesetten próbáltam kitalálni valami módot, hogy a mutogatás segítségével megmagyarázhassam, miért is utasítom vissza. Most eszembe jutott valami. Odafordultam Longanhez.
- Tudna Charlie keríteni nekem egy darab megmunkálatlan követ? - kérdeztem.
Longan Charlie-hoz fordulva olyan mozdulatokat tett, - mintha letörne valamit, és nekem nyújtaná. Charlie egy pillanatig mozdulatlanul ült, mint aki az előzőkön gondolkozik. Azután bement a kunyhójába, és néhány másodperc múlva egy kődarabbal tért vissza, akkorával, mint a kezem.
Volt nálam egy kis zsebkés, és a kőzet puha volt. Longan felé tartottam a követ, és hol azt, hol a férfit néztem. Zsebkésemmel kifaragtam a pöfeteggombán ülő Longan durva és göcsörtös karikatúráját. Amikor elkészültem, letettem a földre, az élő ember mellé a durván faragott, jelentéktelen kődarabot.
Black Charlie megnézte, Aztán odajött hozzám, merőn az arcomba nézett, és gyengén felkiáltott. Majd olyan hirtelen mozdulattal, hogy megijesztett, egyenesen megfordult, fogaival felkapta a követ, amit faragtam, és gyorsan eltűnt a kunyhójában.
Longan felállt, mereven, mint aki túl sokáig volt ugyanabban a testhelyzetben.
- Végeztünk - mondta.
- Menjünk.
Visszatértünk a hidroplánhoz, újra felszálltunk, hogy visszamenjünk a városba, ahonnan űrhajón elmehetek erről a képtelen bolygóról. Ahogy messze alattunk emelkedni kezdtek a hegyek, rápillantottam Longanre, aki mellettem ült a hidroplán műszerfalánál, arcán egykedvű boldogtalanság.
A kérdés kiszaladt a számon, még mielőtt végiggondolhattam volna, vajon bölcs dolog-e.
- Mondja, Mr. Longan, van valami különös elvárása Black Charlie-nak a maguk barátságától?
A magas férfi elképedve nézett rám.
- Elvárás! - mondta. Aztán, rövid szünet után, mialatt úgy tűnt, arcvonásaimat fürkészi, vajon nem tréfálok-e, így folytatta: - Megmentette az életemet.
- Ó - mondtam -, értem.
- Érti, tényleg?! - mondta ellenségesen. - Talán mondtam már, hogy ez közvetlenül azután történt, hogy megöltem a párját. Tudja, egy párt választanak egész életükre.
- Nem, nem tudtam - válaszoltam értetlenül.
- Mindig elfelejtem, hogy ezt az emberek nem tudják - mondta leverten. Egy szót sem szóltam, abban a reményben, hogy talán ha nem zavarom, többet is elmond. Kis idő után beszélni kezdett:
- Ez a bolygó nem valami jó hely.
- Vettem észre- válaszoltam. - Nem nagyon láttam gyárakat és ipartelepeket. A testvérbolygójuk, ahonnan jövök, sokkal sűrűbben lakott, és jobban ki van építve.
- Itt nem sok minden van - mondta. - Nincsenek ásványkincsek. Az éghajlat rossz, kivéve a fennsíkokon. A talaj sem túl jó.
Megállt. Úgy tűnt, erőt kell vennie magán ahhoz, hogy kimondja, amit akart.
- Valamikor prémkereskedelem volt itt.
- Prémkereskedelem? - ismételtem.
- Charlie népének a prémjéből - folytatta, kezével a műszerfalon babrálva. - Prémvadászok űzték őket, még mielőtt ők tudtak volna róla. Én voltam az egyik.
- Maga?! - mondtam.
- Igen, én.
A hangja fátyolos volt.
- Egész jól ment minden, amíg Charlie párját be nem fogtam. Odáig magától ment a dolog. Sokat vándoroltak a mocsarakban. De akkor közel kerültem a faluhoz. Charlie párját egyszerűen fejbe vágtam, amikor a törzs rám rohant.
A hangja elhalt, aztán ismét megerősödött.
- Néhány hónapig fogva tartottak. Sok mindent megtanultam akkor. Megtudtam, hogy értelmes lények. Megtudtam, hogy Black Charlie akadályozta meg, hogy azon nyomban megöljenek. Úgy tűnik, gondolkodó embernek tartott, és arra számított, hogy ha mindent megbeszélünk, összefoghatunk, és véget vethetünk a háborúnak.
Longan kissé keserűen felnevetett.
- Ők nevezték ezt háborúnak, mármint Charlie és a népe. - Elhallgatott.
Vártam. Mivel továbbra is csendben maradt, megpróbáltam rávenni, hogy folytassa.
- Mi történt ezután? - kérdeztem.
- Végül elengedtek - mondta. - Én pedig elmentem, hogy közbenjárjak értük. Tisztáztam az ügyet a Főbiztossal, akit a Földről küldtek. Elértem, hogy állat helyett elismerjék őket értelmes lényeknek. Véget vetettem a vadászatnak és prémkereskedelemnek.
Ismét elhallgatott. Még mindig Elman Földjének felső légterében repültünk, a felhőkön végre-valahára áttörő nap fényében a föld alattunk olyan volt, mint egy hatalmas zöld domborművű térkép.
- Értem - mondtam végül.
Longan hűvösen nézett rám.
Visszarepültünk a városba.
Másnap elhagytam Elman Földjét, abban a biztos tudatban, hogy utoljára hallottam és láttam mindkettőjüket, Longant is és Black Charlie-t is. Jó néhány évvel később New York-i otthonomban felkeresett a kormány külügyi szolgálatának egy tagja. Apró, sötét bőrű férfi volt, és nem sokát kertelt.
- Maga nem ismer engem - mondta. Megnéztem a névkártyáját: Antonio Walters. - Gyarmatügyi képviselő voltam Elman Földjén, abban az időben, amikor ott járt.
Meglepve néztem rá. Addigra már el is felejtettem Elman Földjét.
- Tényleg? - kérdeztem, és kissé hülyén éreztem magam, hogy semmi jobb nem jut az eszembe. Többször megforgattam a névkártyáját, és úgy bámultam, mint aki zavarban van.
- Mit tehetek önért, Mr. Walters?
- Elman Földjének kormánya kért fel minket, hogy keressük fel önt, Mr. Jones - válaszolta. - Cary Longan haldoklik.
- Haldoklik - ismételtem.
- Tüdőbaj, sajnos - mondta Walters. - A mocsárban lehet összeszedni. Szedetné látni önt, még mielőtt vége, és mivel mi rendkívül hálásak vagyunk neki mindazokért a munkákért, amiket ezekben az években a bennszülöttekért végzett, fenntartottunk önnek egy helyet a kormány postajáratán, amely azonnal indul Elman Földjére, már amennyiben hajlandó elutazni.
- Hm… én… - haboztam. Illendőségből nem utasíthattam vissza.
- Értesítenem kell a munkáltatóimat.
- Természetesen - válaszolta.
Elintéznivalóim szerencsére mindössze néhány üzleti telefonból és bőröndöm becsomagolásából álltak. Tulajdonképpen épp két utazás között voltam. Gyakorlott utazó lévén, mindig a lehető legkevesebb hűhóval el tudok készülni. Kimentünk Waltersszel az New Jersey-i Kormányrepülőtérre, és attól kezdve a hatóságok vették át az ügyet.
Nem telt bele egy hét, és ott álltam Longan kórházi ágyánál, ugyanabban a városban, ahol évekkel ezelőtt jártam. A férfi már nem volt több egy éppen hogy még élő csontváznál, a kemény életerő mind elszállt belőle, alig tudott néhány szót elmondani egyvégtében. Fölé hajoltam, hogy kiszűrjem az összeaszott ajkaival elsuttogott szótagokat.
- Balck Charlie - súgta.
- Black Charlie - mondtam utána. - Igen. Mi történt vele?
- Csinált valami újat - suttogta Longan. - A maga faragása arra ösztönözte, hogy lemásoljon dolgokat. A törzsének ez nem tetszik.
- Nem? - kérdeztem.
- Ők - súgta Longan - ezt nem értik. Az ő szemükben ez nem normális. Félnek…
- Úgy érti, babonásan tartanak Charlie faragásaitól? - kérdeztem.
- Úgy valahogy. Figyeljen ide, ő művész…
Az utolsó szóra egész belsőm összerándult, de tartottam a számat a haldokló kedvéért.
- …művész. De meg fogják ölni érte, most, hogy én elmegyek. Maga azonban megmentheti.
- Én? - kérdeztem.
- Igen, maga - A férfi hangja olyan volt, mint a száraz faleveleket zörgető szél. - Ha kimegy hozzá, hozza el tőle ezt az utolsó darabot, és tegyen úgy, mintha tetszene… akkor nem mernek majd hozzányúlni. De siessen! Minden nappal egyre közelebb a…
Ereje elhagyta. Szemet behunyta, megfeszült torokizmai elernyedtek, és kis sziszegés szökött ki ajkai között. A nővér kituszkolt a szobából.
A helyi kormánya segítségemre sietett. Meglepett és, nem kevésbé meg is hatott, mennyi ember ismerte Longant. Hányan csodálták próbálkozásait, hogy kártérítést nyújtson a bennszülötteknek azzal, hogy minden tőle telhető módon segíti őket. Bejelölték Charlie törzsét egy térképen, és egy pilótát adtak mellém, aki ismerte a vidéket.
Ugyanazon az iszapos területen szálltunk le. Egyedül indultam el a tisztás felé. A barna bozóttal körülvett helyszín nem mutatott semmi változást, csupán Black Charlie kunyhója állt összetörten és elhagyatottan. Füttyentettem és vártam. Újra hívtam. Végül négykézlábra ereszkedtem és bemásztam. De bent egy rakás porhanyós kődarabon és egy csomószáraz gazon kívül nem volt semmi. Szűken és kényelmetlenül éreztem magam, hiszen nem vagyok szokva az efféle tornagyakorlatokhoz, úgyhogy kihátráltam, és egy tömeg közepén találtam magam.
Úgy tűnt, mintha a falu valamennyi lakója kijött volna a kunyhójából, és odagyűlt volna a Charlie-é elé. Izgatottnak látszottak, ahogy ott nyüzsögtek és füttyentgettek egymásnak időnként, ugyanazon a halk, panaszos hangon, amit Charlie-tól valaha hallottam.
Egyszer csak alábbhagyott az izgalom, a csoport visszahátrált, és egyikük elindult felém egyedül. Egy rövid pillanatra az arcomba nézett, megfordult, és mancsain fürgén a tisztás felé surrant.
Követtem. Nem tehettem mást. Abban a pillanatban eszembe sem jutott, hogy féljek.
Vezetőm bevitt a bozót mélyére, aztán egy szempillantás alatt eltűnt. Meglepve és bizonytalanul néztem körbe, és már azon voltam, hogy megfordulok és visszamegyek azon a csapáson, amit küszködve vágtam magamnak a bozótban idefelé jövet. Akkor halk füttyentést hallottam a közelből. Elindultam előre, és rátaláltam Charlie-ra.
Az oldalán feküdt, körülötte körben le volt taposva a bozót. Nem volt máshoz ereje, mint hogy felemelje a fejét, és rám nézzen, hiszen testét keresztül-kasul vágott sebek borították, amelyekből sötét vér szivárgott, lassan megfestve a nádat, amin feküdt. Meglátva Charlie szájában a fajára jellemző véső alakú fogakat, azonnal tudtam, mi ütötte azokat a sebeket. Dühroham fogott el, és lehajoltam, hogy a karjaimba vegyem. Könnyen megemeltem, mivel ennek a fajtának porcos a csontozata, és húsuk is sokkal könnyebb, mint a mi emberi húsunk. A karomban tartva megindultam, és elindultam vissza a tisztásra.
A többiek ott vártak rám, ahogy kiértünk a nyílt térségre. Ellenségesen néztem őket, aztán a harag kialudt bennem, akár az elfújt gyertyaláng. Mert semmi gyűlöletre méltó sem volt bennük. Ők sem gyűlölték Charlie-t. Egyszerűen féltek tőle, egyetlen bűnük volt csak a tudatlanságuk.
Hátrahúzódtak, és én odavittem Charlie-t a saját kunyhója elé. Ott letettem. A zakóm mellrésze és ujjai beszívták sötét testnedvét, és láttam, hogy a vére nem alvad meg, mint a miénk.
Nehézkesen lerángattam az ingemet, és miután csíkokra téptem, gyenge kísérletet tettem, hogy bekötözzem a szétszaggatott húst. De a vér az elsősegély ellenére átütött. Charlie, fejét nagy erőfeszítés árán felemelve a földről, fogaival erőtlenül rágcsálni kezdte a kötést, úgyhogy feladtam és leszedtem.
Leültem melléje, és nagyon rosszul és kétségbeesetten éreztem magam. Longan minden gondoskodása és haldokló erőfeszítése ellenére, emberi fajunk minden tudományos fejlettsége ellenére, túl későn érkeztem. Zsibbadtan ültem, néztem őt, és azon töprengtem, vajon miért is nem jöttem egy nappal korábban.
Az önvád kábulatából Charlie próbálkozása rázott, fel, hogy kunyhójába visszamásszon. Az első pillanatban vissza akartam tartani. De valahonnan összeszedte erejének utolsó maradékát, és nem hagyta magát. Ezt látva, meggondoltam magam, és ahelyett hogy akadályoztam volna, inkább segítettem neki. Keresztülvonszolta magát a bejáraton, miközben ereje láthatóan fogyott.
Nem reméltem, hogy még egyszer előbukkan. Azt hittem, ősi ösztöne szólítja, hogy akkor és ott haljon meg. De néhány pillanattal később mintha gördülő kövek zaját hallottam volna bentről, és másodpercek múlva elkezdett hátrálni kifelé. A bejáratnál félúton végül is elhagyta az ereje. Egy percig mozdulatlanul feküdt, aztán gyengén füttyentett egyet.
Odaléptem hozzá, és kivonszoltam. Fejét felém fordította, szájában valamit tartott, amit első pillantásra száraz agyaggolyónak hittem.
Elvettem tőle, és körmömmel elkezdtem lekapargatni róla a sarat. Szinte azonnal előtűnt a faragásaihoz használt szemcsés homokkő felszíne, és a kezem olyan erősen kezdett reszketni, hogy kénytelen voltam egy pillanatra letenni a követ, amíg összeszedtem magamat. Most először jutott el a tudatomig, hogy mit is jelentenek Charlie-nak ezek a tárgyak, amelyeket ő rágott és harapott formára. Abban a pillanatban megfogadtam, hogy bármilyen furcsa is lesz ez az utolsó és képességei szerint legnagyszerűbb műve, én bizonyítani fogom, hogy helyet kapjon valamelyik tiszteletre méltó múzeumban, mint egy valódi művészi alkotás. Elvégre becsülettel megtervezték, és olyan szeretettel készült, amely a végcél elérésének reményében semmi fáradságot sem sajnál.
És aztán a többi sár is lejött. Megláttam, mi is valójában, és az egyik szemem sírt, a másik meg nevetett A lehetséges formák közül éppen azt az egyet választotta kőből való megmintázásra, amit soha egyetlen kritikus sem tulajdonítana Charlie törzséből való lénynek Mivel nem növényt vagy állatot, nem is a környezetéből vett természeti jelenséget vagy formát választott, hogy kifejezze kielégületlen lelke vágyódását. Egyiket sem választotta ezek közül, ehelyett, borzalmas kínlódások árán, egy képet faragott a puha szemcsés kőzetbe, egy álló férfi képmását.
És én tudtam, miféle férfi volt az.
Charlie felemelte fejét a vértócsás földről, és a tó felé nézett, abba az irányba, ahol a repülőm várt. Általában nincsenek megérzéseim, de most az egyszer megértettem annak a pillantásnak a jelentését. Azt akarta, hogy addig menjek el, amíg életben van. Látni akarta, hogy elmegyek, és magammal viszem azt a valamit, amit ő készített. Felálltam, és a követ a kezemben tartva elvánszorogtam. A tisztás széléről visszanéztem. Még mindig figyelt. És törzsének többi tagja még mindig elhúzódva állt tőle. Úgy gondoltam, most már nem bántják.
És így hazatértem.
De valamit még el kell mondanom. Elman Földjéről való visszatérésem után sokáig rá sem néztem a durva szobrocskára. Nem akartam, mert tudtam, hogy a látvány csak megerősítene abban, amit már úgyis tudtam kezdettől fogva, hogy a világ minden vágyakozása és áhítozása sem képes művészetet teremteni ott, ahol nincs tehetség, nincs valódi képzelőerő. De egyszer, egy év végén az utolsó szögig kitakarítottam az irodámat. És mivel hiszek a rendben és a rendszerességben, és azért is, mert szégyelltem magam, amiért olyan hosszú időre félretettem, elővettem a szobrocskát íróasztalom alsó fiókjából, kicsomagoltam, és rátettem az asztal fényes lapjára.
Egyedül voltam az irodámban azon az év végi napon, amikor a délutáni napsütés tiszta borostyánsárga fénnyel hatolt át az íróasztal melletti nagy ablakon, mindent megérintett a falakon belül. Végighúztam az ujjam a szemcsés homokkövön, és felemeltem, hogy megnézzem.
És akkor először láttam, a kövön át megláttam azt a képet, amit Charlie látott, Charlie szemével, amikor Longant nézte. Láttam az embert, ahogy Charlie faja látja az embert, és megláttam, mit jelentett az emberek világa Black Charlie számára. És ezenfelül, mindezeket felülmúlva, láttam a művészetet, ahogy Black Charlie látta az ő csillogó idegen szemével, és megláttam a szépséget, amit élete árán is keresett, és félig meg is talált.
De mindenen túl láttam, hogy ez a szobrocska művészet.
Csak még egy szó. Ott, a mocsárban, a sár és gyomok közepette, kezemben tartva a faragást, megfogadtam magamban, hogy ez a munka egyszer kiállításra kerül. Az éleslátás ama pillanata után, ott, az irodámban minden tőlem telhetőt megtettem, hogy kiállítsam, először az intézetemmel, azután másokkal, akik ismerték nevemet a szakmában.
De nem találtam vevőt rá. Nem volt senki - bár egyenként megbíztak bennem-, aki hajlandó lett volna kiállítani egy ilyen szegényes munkát, csupán egy olyan történetre hivatkozva, amiért egyedül én kezeskedtem. Minden intézmény körül vannak olyanok, akik túlságosan könnyen rámondják valamire, hogy szemfényvesztés. Hosszú ideig próbálkoztam eredménytelenül.
Végül is felhagytam az igazi történettel, és eladtam a szobrocskát, más különös darabokkal együtt, egy kevésbé ismert kereskedőnek, és úgy állítottam be, mintha nem ismerném az eredetét.
Meglepő módon a szobrocska mégis igazolta a művészetbe vetett hitemet, mert talált magának kiállítóhelyet. A nyomok a kereskedőtől kis idő múltán a Földre vezettek. Van ezen a bolygón egy nagyón jó nevű képzőművészeti galéria, aminek kiterjedt gyűjteménye van kora-amerikai, indián eredetű, primitív figurákból.
És Black Charlie szobrocskája is ott van közöttük. De azt, hogy melyik az, és hogy hol van, nem akarom elárulni.
Sillár Barbara fordítása