Gordon R. Dickson - Az antenna
Mr. Willer borotválkozik. Régimódi borotvakést használ, s a mosdó fölötti tükörben tükröződő reggeli arcát még a dús borotvahab sem nagyon teszi elfogadhatóvá. Ahol kibukkan a hab alól, a bőre sötét és ráncos. A szeme fehérje inkább sárga, csapott koponyáján bosszantóan kevés a haj. Mindegy. Mr. Willer az arcához emeli a borotvát - és megdermed. Egy pillanatig mozdulatlanul áll. Aztán a műfogsora csattan, egyet, és Mr. Willer lassan elfordul északnyugat felé, kezében a borotvával, mint a célpontját kereső antenna. Mert az is, a ráncos, műfogsoros Mr. Willer valójában antenna.
Mr. Willer visszafordul a tükörhöz, és folytatja a borotválkozást. Ügyesen és gyorsan borotválkozik, s közben derűsen pillant föl a tükör fölötti jelmondatra, miszerint az idejében tett kis erőfeszítés később busásan megtérül. Négy perccel később kifogástalan állapotban lép ki a fürdőszobából a hálószobába. Ott gyorsan és céltudatosan fölöltözik, majd megigazítja nyakkendőjét az öltözőtükör előtt, melyen ez a felirat ékeskedik: Szép, aki szépen él. Mikor már teljesen fölöltözött, Mr. Willer választ magának egy pompássétapálcát a hallban álló szekrénykében őrzött gyűjteményből, és kimegy a házacskája mögötti garázsba.
1937-es gyártmányú, négyajtós, józan szürke kocsija ott várja. Mr. Willer beül, beindítja a motort, és két percen át gondosan melegít. Aztán kitolat a májusi napsütésbe: Kocsija orrát Buena Vista felé fordítja, és elhajt.
Két órával később Buena Vista új lakónegyedének egyik sárga-fehér házikója felé közeledik, meglehetősen nagy sebességgel, mindössze két mérföldnyivel a megengedett sebességhatár alatt. Délelőtt fél tizenegy van. Mr. Willer megáll a ház előtt, behúzza a kéziféket, bezárja a kocsiját, aztán becsönget a sárga kapu melletti csengőn.
Az ajtó kinyílik, és megjelenik egy arc. Igen csinos arc: kék szem, aranyló haj, s alatta a ruha, melynek kékje csak egy árnyalatnyit különbözik a szem kékjétől. Az ifjú hölgy, akihez mindezek tartoznak, alig lehet több húszévesnél.
- Parancsol? - mondja az ifjú hölgy.
- Az én nevem Willer, Mrs. Conalt - emeli meg a kalapját és átnyújtja a névjegyét. - A biztosítótól jöttem, és a férjét keresem.
- Ó! - mondta kissé zavartan az ifjú hölgy, miközben kitárja az ajtót, és hátralép. - Fáradjon be. - Mr. Willer belép. A névjeggyel a kezében Mrs. Conalt átkiált az üres kis nappalin a ház hátsó részében lévő hálószobába. - Hank!
- Jövök! - feleli egy fiatal bariton. Néhány másodperccel később megjelenik egy magas, nagyon vékony, az asszonykával körülbelül egyidős, derűsen gyűrött képű fiatalember.
- A biztosító embere, drágám - mondja az ifjú hölgy, miután végigsimította a kötényét, s miközben Mr. Willer a belépő felé fordul.
- Biztosítás? - ráncolja a homlokát Mr. Conalt a névjegyet vizsgálgatva. - Miféle biztosítás? Nincs is semmiféle biztosításunk. Ha rá akar beszélni…
- Pillanatnyilag nem - mosolyog Mr. Willer, amennyire lötyögő műfogsora engedi. - Valóban biztosítási ügynök vagyok, de most nem erről van szó. Csak előbb látni akartam magukat.
- Mi az, hogy előbb? - néz keményen a szemébe Mr. Conalt.
- Mielőtt fölfedem magam - mondja Mr. Willer. - Ugye maguk az a két fiatal, akik a hatósugarukon belül hívni próbáltak minden pszi-érzékeny lényt?
- Ó, Hank! - sikolt föl Mrs. Conalt, de Mr. Conalt nem adja be a derekát.
- Miről beszél? - kérdezi.
- Ugyan már - feleli lenézően Mr. Willer.
- De, Hank… - kezdi Mrs. Conalt.
- Hallgass, Edie. Szerintem ez a fickó…
- A minden szívet alkotó ítélhet csak felettünk csak őnéki felfogható, mily rugó hajtja tettünk - ha jól emlékszem.
- Mi az? Ja igen, Robert Burns - mondja Hank. - Állj s némán nézd a mérleget: nyelvével nem mi bánunk. - Hank habozik. - Bukásaink jól ismered, de nem, ha ellenálltunk.
- Igen. - mondja Mr. Willer. És most, miután kölcsönösen leadtuk a jelzést, térjünk a tárgyra. Maguk mindketten leadtak, igaz?
- És maga fogta az adásunkat? - kérdezi Hank.
- Persze - mondja nyugodtan Mr. Willer. - Másként honnan tudtam volna, hogy milyen versidézet a jelszó? - Ismét a fiatalokra mosolyog. - Leülhetek?
- Ó, hogyne - mondja sietősen Edie. Mindhárman leülnek. Edie újra fölpattan. - Nem inna egy kis kávét Mr. hm… - a férje kezében lévő névjegyre pillant - Mr. Willer?
- Köszönöm, nem kérek - csattogtatja a protézisét Mr. Willer. - Naponta csak egyszer kávézom, ebéd után. Hiszek a mértéktartó táplálkozásban. De térjünk a tárgyra. Szóval magukat hallottam.
- Mondjuk - mondja végül Hank. - És azt mondja, hogy maga is pszi-érzékeny? - Mondom? Az nem kétséges, fiam. Hamutartó? - Fölemeli a kezét. A szoba túloldalán a sarokasztalkáról fölemelkedik egy hamutartó, s átrepül a szobán, mint egy pici kerámia UFO, majd kiköt Mr. Willer tenyerében. Mr. Willer leteszi, és becsukja a szemét.
- A tárcájában hét dollár van, Hank. Egy ötdolláros és két egyes. Most éppen megszakad a gondolatsora, mert rá akar jönni, hogy mi történhetett a harmadik egydollárosával, hiszen reggel még nyolc dollár volt a tárcájában. Nyugalom. Ma reggel, nem sokkal tíz után az újságkihordóval találkozott - éppen a füvet nyírta, mikor jött a fiú -, és fizetett neki nyolcvan centet. A visszakapott két tízcentes a jobb oldali nadrágzsebében van. - Kinyitja a szemét. - Nos?
- Rendben van - sóhajt föl Hank. - Túltesz rajtunk. Edie meg én nem tudunk ilyeneket csinálni. Csupán olvasni tudunk egymás gondolataiban - meg másokéban, ha ránk gondolnak. - Nézi Mr. Willert. - Maga nagyon ügyes.
- Csekélység - mondja Mr. Willer. - Csak gyakorlás kérdése. Július 12-én leszek száznyolcvannégy éves. Az ember megtanul egyet s mást.
- Száznyolcvannégy éves! - sóhajtja Edie.
- Igen, asszonyom - biccent felé Mr. Willer. - Józan élet, semmi kicsapongás, lelki béke - ez a három dolog a hosszú élet kulcsa. De hogy visszatérjünk a témához, miért adták le a hívást?
- Mert mi… - kezdi Edie.
- Arra gondoltunk - mondja Hank -, hogy ha vannak hozzánk hasonlók, össze kellene jönnünk, és el kellene döntenünk, hogy mit tegyünk. Edie meg én alaposan megbeszéltük. Míg nem találkoztunk egymással, nem is gondoltuk, hogy van még rajtunk kívül ilyen a világon. De ha már ketten vagyunk, akkor lehetünk többen is. Aztán Edie azt mondta, hogy ha néhányan összejönnénk, sokat tehetnénk az emberekért. Tulajdonképpen kötelességünk, hogy megtegyünk minden tőlünk telhetőt a többiekért.
- Ez igen dicséretes - mondja Mr. Willer.
- Mondjuk, észlelhetnénk a kútba pottyant srác gondolatait, és gondolatban segítséget kérhetnénk meg ilyesmi. És egy csomó más dolog.
- Kétségtelenül vannak ilyen dolgok - mondja Mr. Willer.
- Szóval maga is velünk van? - kérdezi Hank. - Azt hiszem, így együtt új korszakot nyithatunk az emberiség életében.
- Igen - mondja Mr. Willer. - És nem. A száznyolcvannégy év alatt megtanultam körültekintő lenni. Meg aztán többről van itt szó, mint amire maguk, fiatalok, gondolnak. - Ismét a fogát csattogtatja. - Azt hitték, maguk az elsők?
- Az elsők? - visszhangozza Hank.
- Az elsők, akik fölfedezik magukban, hogy rendkívüli képességekkel rendelkeznek. Látom magukon, hogy ezt készpénznek vették. Attól tartok, hogy helyesbítenem kell ezt az elképzelést. Maguk éppúgy nem az elsők, mint ahogyan én sem voltam az. Voltak már sokan mások.
- Sokan? - kérdezi erőtlenül Edie.
- Csupán az én ismereteim szerint is - dörzsöli ráncos, öreg kezét Mr. Willer.
- És mi történt velük? - kérdezi Edie.
- Sok minden - feleli Mr. Willer. - Volt, akit boszorkányként megégettek, és másokat elmegyógyintézetbe zártak. Tizenöt évvel ezelőtt az egyiket meglincselik a Pashville nevű kisvárosban. Valóban. Sok minden történt.
A fiatalok csak bámulnak rá.
- Erről van hát szó. Nézz a lábad elé, mielőtt lépsz. Én mindig így tettem, és bevált.
- Hogy érti ezt? - kérdezi Edie.
- Úgy értem, szerencséjük volt, hogy hallottam az adásukat. - Mr. Willer az asszonykához fordul. - Szerencséjük, hogy ideértem, mielőtt hozzáfogtak volna ehhez a világmegváltó tervükhöz.
- Szerintem a terv jó! - mondja szinte tüzesen Hank.
- Mert olyan fiatalok - mondja kissé bánatosan Mr. Willer. - És idealisták. De nyilván nem szeretné a feleségét olyan dolgoknak kitenni, amilyenekről beszéltem?
- Én azt teszem, amit Hank mond! - mondja határozottan Edie.
- Ej, ej - csóválja a fejét Mr. Willer. - Ej, ej, ej…
- Nézze! - mondja Hank. - Nem mondhatja, hogy az adottságunkat nem tudjuk valami jóra fölhasználni.
- Hát… - mondja Mr. Willer.
- Nézze. Ha távozni óhajt - mondja Hank -, üljön be a kocsijába és… - Mr. Willer a fejét rázza.
- Nem - mondja. És hirtelen elmosolyodik. Mosolyogva néz a fiatalokra. - Igazán elengednének?
- Tűnjön el! - mondja Hank.
- Jó! - mondja Mr. Willer. És nem mozdul. - Gratulálok mindkettőjüknek. Bocsássák meg, hogy próbára tettem magukat, de erre szükség van a Kolónia érdekében, s biztosnak kellett lennem a dolgomban, mielőtt elmondok bármit.
- Kolónia? - kérdezi Edie.
- Bármit? - kérdezi Hank.
Kilenc órával később, szürkületkor, egy jó állapotban lévő, 1937-es gyártmányú, négyajtós szürke kocsi közeledik egy bizonyos katonai létesítményhez Új-Mexikóban. Megáll a kapunál, két fehér sisakos megy oda hozzá. Rövid beszélgetésre kerül sor, aztán az őrszemek merev tartással visszamasíroznak őrbódéjukba. A kocsi begördül a létesítmény területére.
Vagy egy órával később, több hasonló beszélgetés után, a kocsi végre megáll. Három utasa kiszáll, áthalad egy újabb kapun, úgy újabb őrszem mellett, egy újabb körzetbe, s végül egy hatalmasan föltornyosuló fémalkotmány lábánál találják magukat.
Az alkotmány körül legalább fél tucat őrszem van, de egy rövid beszélgetés után valamennyien elnyújtóznak fegyverük mellett, és elalszanak.
- Itt vagyunk - mondja a trió legidősebb tagja, aki természetesen Mr. Willer. A másik kettő némán bámulja csak az óriási hajót. Meg vannak hatva.
- És ez… - kérdezné Edie, de megbicsaklik a hangja.
- És ez el fogja vinni magukat a Vénuszra. Hát persze - simogatja sétapálcája fejét Mr. Willer. - Épp egy hete beszéltem az egyik tervezőjével. Csak kövessék ezeket az utasításokat. - A kabátzsebéből egy gépelt papírt vesz elő, és átadja Hanknek. - Csak olvassák el, tegyenek e szerint, s máris mennek.
Hank nem szívesen veszi el a papírt.
- Ez olyan, mintha szöknénk.
- Nem az, ha nem gondolkodik - mondja Mr. Willer. - Ez a Kolónia érdeke, az emberiség érdeke. - Ráncos kezét bizalmasan Hank karjára teszi. - Fiam, ez olyan gyorsan jött mindkettőtök számára, hogy komoly megrázkódtatás lehet, de majd hozzászoktok. A sors kettőtöket választott ki, hogy ti legyetek azok az elhivatott úttörők, akik fölemelitek az emberiséget a félelem, fájdalom és bizonytalanság mélységéből, melyben azóta él, mióta az ember először pillantott áhítattal az égre. Higgyetek az elhivatásotokban.
- Egen - mondja még mindig határozatlanul Hank. De Edie ragyogó szemmel néz Mr. Willerre.
- Ó! - mondja. - Hát nem csodálatos, Hank?
- Egen - mondja Hank.
- Hát akkor - taszigálja őket gyöngéden Mr. Willer a fémtorony oldalán körbefutó fémlépcső felé. - Menjetek föl. A vezetése ne nyugtalanítson. Új, titkos terv szerint készült. Olyan könnyen elvezetitek, mint egy autót.
- Egy pillanat! - csendül hirtelen egy erős hang. Mindhárman elfordulnak a hajótól. Valami közelük feléjük a levegőben, amit csak vibráló fényfelhőként lehet leírni. A fényfelhő megáll előttük, eloszlik, és előlép egy ezüstös kezeslábasba öltözött, magas, jó külsejű férfi.
- Már megint a régi trükk, Wilo? - mordul Mr. Willerre. - Nem tudsz nyugton maradni, mi? Mindennek úgy kell történnie, ahogy te akarod, igaz?
- Bolondok - mondja Mr. Willer -, fussatok már be!
- Micsoda? - kérdezi Hank, s az egyikről a másikra néz. - Miről van szó? Kicsoda maga?
- Ha megmondanám, akkor sem értené meg - mondja a magas férfi. - Az a helyzet azonban, hogy mivel pszi képességekkel rendelkeznek, az én védelmem alá kerülnek. Évente legalább fél tucat embert kell befogadnom és megmentenem. És mindezt miatta! - villan a szeme Mr. Willerre.
- Még mindig nem… - kezdené Hank.
- Hát persze hogy nem. Hogy is érthetné? Ha Wilo nem avatkozott volna be a dolgok menetébe vagy száz évvel ezelőtt, az emberiség ma már próbaidős tagja lenne a Galaktikus Társaságnak. Természetes evolúció. Minden új nemzedékben egyre több a pszi. Ezt fölismerik. Megváltozik a társadalom. De nem, Wilo nem hagyja. Mihelyt fölfedez valakit, aki pszi képességekkel rendelkezik, a pusztulásba küldi. Nekem kell megmentenem őket. S amíg Wilo itt van, addig Csak úgy helyezhetem őket biztonságba, ha elviszem őket erről a bolygóról. Wilo ezt jól tudja. S így aztán az emberiség nem fejlődik.
Hank értetlenül pislog.
- De hogy lehet ez? - bámul végül Mr. Willerre. - Hiszen ő is pszi! Hiszen olyan dolgokat tud, amilyeneket Edie meg én nem.
- Ostobaság! - mondja a magas férfi. - Egyszerűen csak érzékeny. Olyan, mint egy antenna. Észlelni tudja, ha az igazik leadnak.
- No de a hamutartó… - motyogja Edie.
- Igen, igen, olvasok a gondolataikban - nyugtatgatja a magas férfi. - Illúzió. Semmi több. Száznyolcvannégy év alatt még egy közönséges intelligencia is megtanul egyet s mást. Wilo pedig kitűnő hipnotizőr. Annak idején így is hirdette magát, mikor még varietékben szerepelt. Meghipnotizálta magukat éppen úgy, mint ezeket a katonákat itt.
- Egyetlen pillantással - morogja sötéten Mr. Willer.
- Sajnos ez így igaz - mondja a magas férfi, és dühösen Mr. Willerre pillant. Ha nem úgy állna a dolog, hogy mi, akik igazán fejlett civilizáció tagjai vagyunk, nem tudunk kárt tenni senkiben…
Visszafordul a fiatalokhoz.
- Hát akkor - sóhajtja - jöjjenek. Ennek a világnak a jelenlegi állapotában kell maradnia, úgy látszik, míg nem történik valami Wilóval, vagy jobb belátásra nem tér.
Edie rábámul az öregemberre.
- Jaj, Mr. Willer! - mondja. - Miért nem hagyja békén az embereket, hogy úgy fejlődjenek, mint Hank meg én?
- Huh! - mondja Mr. Willer. - Hülyeség!
- De a világ sokkal jobb lenne.
- Ifjú hölgyem! - mondja Mr. Willer. - Nekem jobban tetszik úgy, ahogy van! - És hátat fordít nekik.
- Jöjjenek - mondja a magas férfi.
És fölszállnak. Mr. Willer visszafordul, és látja, hogyan emelkednek a sugárzó fénygömbök a fölkelő Hold fénysugarai közt, Új-Mexikó éjszakai égboltján.
A fényfelhők megvilágítják az egész környéket.
- Huh! - mondja ismét Mr. Willer. Egyet csettint az ujjaival, s kezében gyújtópapír-darabka jelenik meg, ami a hozzá érintett, tenyérbe rejtett gyufától egy pillanatra fénylőn fölizzik. A stabilitás és állandóság egyetlen parányi, makacs fénysugara az egész bolondul keringő, veszett és fejlődő világmindenségben.
Gálvölgyi Judit fordítása