Gordon R. Dickson - Az a bizonyos homokszem
Cary Harmon tehetséges fiatalember volt. Intelligenciája révén nevet szerzett magának az ügyvédi szakmában, ami pedig a Vénuszon nem volt könnyű dolog. Társadalmi helyzetét igen célirányos házasságával is megerősítette: az egyik legnagyobb gyógyszerszállító családjából nősült. Tudományos szempontból persze laikus maradt; és laikusokat soha nem szabad finomabb technikával felszerelt berendezések közelébe engedni, mert ebből csak baj származhat; gyerek kezébe sem ad gyufát az ember.
Cary Harmon felesége hirtelen természetű volt; ami csak azért nem nehezítette meg Cary életét, mert az asszony elég meggondolatlan volt ahhoz, hogy szeresse a férjét. Érzelmei jószerével viszonzatlanok maradtak, ami lehetővé tette, hogy Cary bármiféle veszekedésüknek egyszerűen és praktikusan vessen véget: csak el kellett tűnnie néhány napra, míg az asszonyt kellőképpen alázatossá puhította a férje elvesztésétől való félelem. Cary minden eltűnésekor ügyelt arra, hogy új és biztos búvóhelyet válasszon, ahol az asszony - szokásainak több éves ismerete és a múlt minden tapasztalata ellenére - sem akadt rá. A férfi élvezettel töprengett újabb és újabb kinyomozhatatlan rejtekhelyeken, és az ilyen helyek felfedezése már a hobbyjává vált.
Így aztán a lehető legjobb hangulatban szállt le egy szürke téli délután Burke Mclntyre meteorológiai állomásán, a vénuszi Északi-tenger kihalt partvidékén fekvő Magányos Hegység meredek csúcsai között. Csak néhány perccel előzte meg a hóvihart, és miután kis kétszemélyes hajója biztonságban pihent a hangárban, élvezettel hallgatta a bőséges ebéd után a házigazda asztalánál, milyen hiábavaló dühvel ostromolja a kétszáz kilométer sebességű, mínusz ötven-hatvan fokos vihar az állomás kupolatetejét.
- Ha tíz percet kések - mondta Burke-nek -, alaposan megizzaszt!
- Megizzaszt! - horkant fel Burke. Tagbaszakadt, kemény arcú, szőke férfi volt a házigazda; szeretetteljes fitymálással tekintett az egész emberiségre - a meteorológusok kasztját leszámítva. - Ti már nagyon is megszoktatok azt a lenti modern paradicsomot. Ha tíz percet késel, fölken a vihar valamelyik sziklacsúcsra, és ott várhatsz tavaszig, míg a mentőexpedíció összeszedegeti a csontjaidat.
Cary hitetlenkedve nevetett.
- Próbáld ki, ha nem hiszed - mondta Burke. - Ha neked falrahányt borsó, amit beszélek, már szedheted is a táskádat, ha akarod.
- Azt ugyan nem. - Cary szélesen elvigyorodott. - Meg tudom becsülni a jó dolgomat. Különben is micsoda dolog, kilökni a viharba a vendéget.
- Vendég... - morgott Burke. - Diplomaosztáskor azt mondod, hogy szervusz, hat évig híredet se hallom, most meg, itt az isten háta mögött, egyszerre csak betoppansz.
- Kedvem támadt - mondta Cary. - Egyébként ez nálam alapszabály, csak azt teszem, amihez kedvem van. Ez az élet sója.
- Sóból is megárt a sok - vetette ellen Burke.
- Sóvicc... Ha nem arra van kedved, amire kéne - felelte Cary. - De ha arra támad kedved, hogy levesd magad egy szikláról vagy magad felé fordítsd a pisztolyt, hogy kipróbáld, töltve van-e, akkor úgysem érdemled meg, hogy élj.
- Cary - szögezte le Burke -, sekélyes a gondolkodásod.
- A tiéd meg sületlen - nevetett Cary. - Na, ne piszkálj tovább, inkább mesélj magadról valamit. Hogy ízlik ez a remeteélet? Mit csinálsz?
- Mit csinálok? - kérdezte vissza Burke. - Dolgozom.
- Részletesebben. - Cary kényelmesen befészkelte magát a fotelbe. - Léggömböket eregetsz? Kiteszed a vödröt a hóesésbe, hogy megállapítsd, mennyi esett? Lesed a csillagokat éjszakánként? Vagy mit csinálsz?
Burke megrázta a fejét és elnézően mosolygott.
- Ha mindenképp ragaszkodsz hozzá, hogy szórakoztassalak - felelte -, meg kell mondanom, hogy nem csinálok efféle romantikus dolgokat. Az a dolgom, hogy az időjárási adatokat előkészítsem adásra; én átkódolom őket, aztán a gép leadja a fővárosi Meteorológiai Központnak.
- Aha - mondta Cary, és fensőbbséggel nekiszegezte a mutatóujját -, most megfogtalak. Szóval csak lógsz. Egyedül vagy itt; ha te csak kódolsz, ki végzi a megfigyeléseket?
- A gép. Természetesen. Az új állomásokon az ilyesmit az Agy végzi.
- Még rosszabb - felelte Cary. - Te kényelmesen üldögélsz a jó melegben, az a szegény kis agyacska meg kint lót-fut, ha esik, ha fúj, és minden munkát elvégez helyetted.
- Ami azt illeti, közelebb jársz az igazsághoz, mint hinnéd. Nem ártana, ha egy kicsit megismernéd azt a csodálatos technikát, amelynek boldog tudatlanságodat köszönheted. Mostanában néhány fantasztikus újítás történt állomásaink felszerelésében.
Cary gúnyosan mosolygott.
- Komolyan mondom. - Burke arca felragyogott. - Ez az Agy pillanatnyilag a legmodernebb a maga nemében. Tulajdonképpen nemrég szerelték be; néhány hónappal ezelőtt még csak az adatgyűjtővel és a komputerrel dolgozhattunk. Vagyis a gép összegyűjtötte a környék megfigyelési adatait, és az egészet közölte velünk. Akkor szépen neki kellett állni, beprogramozni a számítógépbe, amely egy darabig emésztette, aztán közölte az eredményt, amit megint kódolni kellett, hogy leadhassuk a Központnak.
- Csakugyan fárasztó lehetett - mormogta Cary, és lusta mozdulattal a szájához emelte a poharát. Burke alig figyelt rá; egyre inkább elmerült beszéde témájában.
- Állandóan be voltunk fogva, hiszen az adatok folyamatosan érkeztek; és állandóan le voltunk maradva, hiszen mindig felgyűlt egy újabb adag, amíg az előzőn dolgoztunk. Egy-egy ilyen állomás több mint ötszáz négyzetkilométeres területről gyűjti be a mérőműszerek adatait, és mivel a meteorológus is csak ember, mit lehetett csinálni: gyorsan átfutottuk az ömlesztve érkező adatokat, és a számítógépbe csak a lényeget tápláltuk be, a többit kidobtuk. Emellett még az állomásra és saját magára is kellett vigyáznia az embernek. Most viszont - Burke előrehajolt, és figyelmeztetően fölemelte a mutatóujját -, az új berendezés közvetlenül a mérőműszerektől... az összes mérőműszertől... kapja az adatokat, megfelelően átalakítja számító egysége számára, és mindjárt a végeredményt tálalja. Nekem már csak az a dolgom, hogy a végeredményt beillesszem a teljes képbe, és leadjam a Központnak. Emellett az Agy irányítja a fűtést, a világítást, és automatikusan elvégzi az állomás karbantartását. Szóbeli parancsra helyesbít és javít, ha esetleg valami hiba történt, és külön egysége van elméleti problémák megoldására.
- Mint valami kis pléhisten - szúrt oda Cary. Megszokta, hogy ő legyen a központ, és bosszantotta, hogy Burke jobban lázba jött gépétől, mint ragyogó és szórakoztató vendégétől, aki - legalábbis a meteorológusnak így kellett tudnia - csak azért ugrott be, hogy néhány értékes napját a remete felvidítására pazarolja.
Burke ránézett és kuncogni kezdett.
- Az rendben van, hogy pléhisten, Cary - felelte -, de nem kicsi, hanem nagy.
- Mindent lát, mindent tud, mindent megmond. Gondolom, soha nem fog mellé. Csalhatatlan.
- Így is mondhatnánk - felelte Burke még mindig vigyorogva.
- Ez mind nagyon szép, de ettől még nem lesz isten a szerkentyűd. Hiányzik belőle az istenség legfontosabb jellemzője, a sebezhetetlenség. Az istenek nem szoktak elromlani.
- Ez se romlik el.
- Ugyan, Burke - méltatlankodott Cary -, nem szabad, hogy a lelkesedéstől elveszítsd józan ítélőképességedet. Gép nem lehet tökéletes. Összeakad két drót, kiég egy cső, és a kis drága, pukk, lerobbant.
Burke megrázta a fejét.
- Nincs benne drót - mondta. - Sugárzásra kapcsol. Ami pedig a kiégett csöveket illeti, még csak le sem állítják egy-egy feladat elvégzését. A feladat tartalékegységre kerül át és a gép automatikusan elvégzi a hibás egység javítását. Tudod, Cary, ebben az új típusban egyik egység sincs egyetlen munkára specializálva. Bármelyikük - és kétszer annyi van belőlük, mint amennyire az állomásnak valaha is szüksége lehet - bármit el tud végezni: ha kell, fűt, ha kell, világít, ha kell, a számítógépet működteti. Ha valamelyik egység túl nagy feladatot kap, csak befog egy-két tartalékegységet, vagy ha kell, többet, míg csak meg nem oldja a problémát.
- Jó - mondta Cary -, de mi van akkor, ha valami olyan történik, ami az összes egységet igénybe veszi, és még többet is igényelne? Akkor túlterhelés jön létre, és az egész rendszer tönkremegy.
- Most elhatároztad, hogy csomót keresel a kákán, igaz, Cary? - felelte Burke. - Pedig még így is nemmel kell felelnem. Elméletileg lehetséges, hogy az Agy olyan problémába ütközik, amelynek megoldásához minden egységére, sőt még annál is többre szüksége lenne. Ha például ez az állomás most hirtelen felszállna a levegőbe, és minden különösebb ok nélkül elkezdene repülni, az az egység, amely először észlelné a zavart, újabb és újabb egységeket kapcsolna be a megoldás keresésébe, úgyhogy végül az összes egység ezen az egy problémán dolgozna, el se végezné a többi munkáját az Agy. De még ebben az esetben sem következne be túlterhelés: a gép nem égne ki. Az egységek addig dolgoznának a probléma megoldásán, míg kielégítő magyarázatot nem találnának arra, hogy miért repülünk, és amíg ki nem dolgoznák a normális körülményeinkhez való visszatérés megfelelő módozatait.
Cary felegyenesedett, és pattintott az ujjával.
- Akkor egyszerű a dolog - mondta -, bemegyek, és közlöm a gépeddel a szóbeli utasítón, hogy röpülünk.
Burke felkacagott.
- Jaj, Cary, te ostoba - mondta. - Azt hiszed, hogy az Agy tervezői nem gondoltak arra, hogy a szóbeli utasító is tévedhet? Bemégy, azt mondod, repülünk. A gép ellenőrzi a bejelentést, elvégzi a szükséges vizsgálatokat, aztán udvariasan közli: Sajnos, az állítása téves - és az ügy el van felejtve.
Cary szeme összeszűkült, járomcsontjain piros foltok jelentek meg; de magába fojtotta mosolyát.
- És az elméleti egység? - kérdezte.
- Rendelkezésedre áll - felelte Burke, már előre élvezve a választ -, bemehetsz, utasíthatod, hogy elemezze a következő hamis állítást vagy adatot: az állomás a levegőbe emelkedett; azonnal nekilát a munkának.
Szünetet tartott. Cary várakozva nézett rá.
- De - folytatta a meteorológus -, csak a használaton kívüli egységeket vonná be a vizsgálódásba, és azonnal visszaadná őket, ahogy a valódi problémákkal dolgozó egységeknek szükségük lenne rájuk.
Befejezte, és csúfondárosan nézett Caryre. De Cary nem szólt semmit.
- Add fel, Cary - mondta végül. - Nincs értelme. Sem isten, sem ember, sem Cary Harmon nem tudja megakadályozni, hogy az Agy rendben elvégezze a maga dolgát.
Cary félig lehunyt szeme felszikrázott. Egy hosszú félpercen át csak ült és töprengett, aztán megszólalt.
- Nekem sikerülne - mondta halkan.
- Micsoda? - kérdezte Burke.
- Le tudnám robbantani a gépedet - mondta Cary.
- Ugyan, hagyd már! Nem kell így mellre szívni, Cary. Mit számít, hogy azt a bizonyos homokszemet nem tudod a fogaskerekek közé pöccinteni? Más se tudná.
- De én igen! Mondtam.
- Egyszer s mindenkorra értsd meg, hogy lehetetlen. Ne keress hibát abban, amiben egyszerűen nem is lelhetsz. Beszéljünk másról.
- Fogadjunk - Cary lassan, tagoltan beszélt, hangját átfűtötte az izgalom -, fogadjunk ötezerbe, hogy ha egyetlen percre négyszemközt hagysz a gépeddel, teljesen ki tudom borítani.
- Nem akarom kivenni a pénzt a zsebedből, pedig az az ötezer nekem pont egy évi fizetésem. Az a baj veled, Cary, hogy soha nem tudtál veszíteni. Felejtsük el az egészet.
- Vagy elfogadod, vagy fogd be a szád - mondta Cary.
Burke egy mélyet lélegzett.
- Ide figyelj - basszusán hallatszott a lassan gyülemlő harag. - Valószínűleg nem lett volna szabad téged felhúznom ezzel a gépdologgal. De akkor se hidd azt, hogy egy kis zsarolásnak bedőlök. Sejtelmed sincs, micsoda technikai felkészültséggel tervezték ezt a gépet, és sejtelmed sincs, milyen biztos vagyok benne, hogy ha valaki, te aztán igazán nem árthatsz neki. Talán azt hitted, hogy egy icipicit én is kételkedem a dologban, és hogy ezzel a fantasztikus összeggel kivághatod magad a vitából. Mert ugye, ha nem fogadok, akkor biztosan te nyertél. Hát jegyezd meg: nem csupán kilencvenkilenc egész kilencezer-kilencszázkilencvenkilenc tízezred százalékig vagyok biztos abban, amit mondtam, hanem pontosan száz százalékig. És azért nem fogadok, mert az rablás lenne, nem is beszélve arról, hogy egész életedben gyűlölnél ezért az egy vereségért.
- Áll a fogadás - mondta Cary.
- Rendben! - bődült el Burke és kirúgta maga alól a széket. - Te erőltetted, nem én. Fogadtunk.
Cary vigyorogva szegődött Burke nyomába; otthagyták a kellemes, tágas, világos társalgót, ahol a lámpák elnyomták a barnásszürke hófelhők látványát, és végigmentek egy rövid, fémfalú, fénycső világította folyosón. Hamarosan egy másik helyiségbe értek, amelynek szemközti fala, a befelé vágott ajtóval együtt üvegből volt.
Burke megállt.
- Tessék, a gép - vetette hátra Carynek az üvegfalra mutatva. - A szóbeli utasítás közlésére a drótháló mögötti mikrofon szolgál. A számítóegység jobbra van, a hátsó ajtó pedig a fűtő és világító központhoz vezet. Szabotázsakcióra kár gondolnod is. A fűtő és világító rendszert szükség esetén sem lehet kézzel irányítani. Az atommáglyát csak a gép kezelheti, kivéve persze azt az automata biztosítékot, amely villámcsapás vagy egyéb rendkívüli veszély esetén kioltja a máglyát. A máglya burkolatán egy hét alatt se rágnád át magad; de még az Agy műszerpultját is - ahol a mikrofon van - varrat nélküli, kétcollos acéllemez borítja.
- Becsszavamra nem vagyok gépromboló - mondta Cary.
Burke szeme megvillant, de a másik mosolyában egy árnyalatnyi gúny sem volt.
- Rendben van - mondta, és hátrább lépett. - Rajta. Itt maradhatok, vagy el kell hagynom a helyiséget?
- Az istenért, maradj és tartsd rajtam a szemed - mondta Cary. - A bűvész sem bújik el a közönség elől. - Tréfásan Burke felé fordult, és széttárta a karját. - Tessék megnézni, sem a hónom alatt, sem a kabátom ujjában nem rejtegetek semmit.
- Indulj már - szakította félbe Burke gorombán. - Essünk túl rajta. Ott hagytam a poharam az asztalon, és ki nem állhatom, ha megmelegszik.
- Máris - mondta Cary. Átment a másik helyiségbe, behúzta az üvegajtót maga mögött.
Burke az üvegfalon át figyelte. Cary egyenesen a mikrofon dróthálója felé tartott, majd két lépéssel a műszerpult előtt megállt. Nem csinált semmit. Mozdulatlanul állt, Burke-nek háttal, ernyedten lógó karral, mintha csak a vállízületeit pihentetné. Burke jó ideig erőltette a szemét, hogy kifürkéssze Cary látszólag teljes mozdulatlanságának titkát. Azután elnevette magát.
- Persze - mondta magában -, blöfföl az utolsó percig, hátha mégis megijedek. Arra vár, hogy utána menjek és megkérleljem.
Elővett egy cigarettát, rágyújtott és megnézte az óráját. Még negyvenöt másodperc. Azután Cary szépen kijön, és beismeri, hogy vesztett... hacsak ki nem dolgozott addig valami fantasztikus érvet, amely szerint a vereség tulajdonképpen győzelem.
Burke elhúzta a száját. Cary szinte betegesen irtózik attól, hogy bárkit vagy bármit nagyobb tudásúnak ismerjen el önmagánál. És ha nem sikerül megbékíteni, iszonyúan kellemetlen társaság lesz arra a pár napra, amíg a vihar ideköti. A szó legszorosabb értelmében gyilkosság lenne kiküldeni a viharba. A szél orkánná erősödött, a hőmérséklet már lemászott mínusz hatvanöt alá. Persze nem fog hason csúszni csak azért, hogy az a pár nap kellemesen teljen...
A generátor keltette finom remegés, amelyet Burke a padló remegésén át észlelt, és ugyanúgy a magáénak érzett, mint a szíve dobogását, egyszerre megszűnt. A ventillátort díszítő papírszalagok abbahagyták színes táncukat és bénán csüggtek a szellőzőnyílás mellett: megszűnt a levegő áramlása. A világítás egyre gyöngült, majd kialudt, csak a folyosó végén levő ablak vastag üvegén át szűrődött be a kinti kísérteties lilásszürke derengés. Burke elejtette a cigarettáját és két hatalmas ugrással a másik helyiségben volt.
- Mit csináltál? - csapott le Caryre. A másik ingerkedően ránézett, a szoba falához ballagott, és hanyag mozdulattal nekidőlt.
- Találd ki. Ez már a te dolgod - mondta.
- Ne hülyéskedj... - kezdte Burke. Aztán, mint akinek nincs veszteni való ideje, elharapta a mondatot. Odaugrott a műszerpulthoz és a skálák fölé görnyedt.
Az atommáglya nem működött. A szellőzőberendezés ki volt kapcsolva, az elektromos rendszer leállt. A gép saját energiatartalékát használva dolgozott: a műszerpult közepén változatlanul piroslott a lámpa. A kétszemélyes űrhajók ki- és bebocsátására szolgáló nagy külső ajtók zárva voltak, és így is maradnak, mivel kellő energia híján nem lehet kinyitni őket. Élettelenül hallgatott a távolbalátó, a rádió és a telexgép is.
A gép azonban dolgozott.
Burke odalépett a mikrofon dróthálójához és kétszer megnyomta a piros riasztógombot.
- Figyelem - mondta. - Az atommáglya kialudt, rajtad kívül egyetlen berendezés sem működik. Miért?
Nem volt válasz. Csak a vörös fény izzott éberen a műszerpult közepén.
- Makacs kis dög, mi? - szólalt meg Cary a fal mellől.
- Felelj! - parancsolta. - Felelj azonnal! Mi a probléma? Miért nem működik a máglya?
A gép hallgatott.
Burke átment a számítógéphez, ujjait a jól beidegzett mozdulatokkal végigjártatta a billentyűsoron. A gép saját energiája törékeny fehér ívbe húzta, majd beszippantotta az átlyuggatott szalagot. Burke befejezte a lyukasztást. Várt.
Nem kapott feleletet.
Ott állt a számítógép előtt egy hosszú percig, rábámult, mintha nem hinné, hogy a gép cserbenhagyta. Aztán megfordult és farkasszemet nézett Caryvel.
- Mit csináltál?
- Elismered, hogy tévedtél? - kérdezte Cary.
- El.
- Megnyertem a fogadást? - makacskodott Cary vidáman.
- Meg.
- Akkor elmesélem - mondta az ügyvéd. Cigarettát szorított ajkai közé, megszívta, majd hosszú füstcsíkot fújt ki, amely gomolyogva állt meg a helyiség hőutánpótlás híján gyorsan hűlő levegőjében. - Helyes kis jószág ez a te szerkentyűd, és valószínűleg remekül ért a meteorológiához, de meglepő, a logikához nemigen. Pedig milyen közel áll egymáshoz a matematika és a logika.
- Mit csináltál?
- Várj sorodra - mondta Cary. - Mondom, meglepő dolog. Itt van egy csalhatatlan masina, gondolom, belekerült egy pár millióba, és az eszecskéjét tönkreteszi egy vacak paradoxon.
- Paradoxon! - Úgy szakadt ki a szó Burke-ből, mint a zokogás.
- Beragyogsz - dalolta Cary - mint egy agyafúrt paradox! - majd visszaváltott beszédhangra. - Idézet Gilbert és Sullivan örökbecsű operettjéből. Csak hallgattam a fecsegésed az előbb. És akkor eszembe jutott, hogy a barátodat csakugyan nem lehet, mondjuk leütni; de meg lehet bénítani, ha olyan problémát adunk neki, amit a gépi veleje nem bír megemészteni. Eszembe jutott a háború előtti logikaórák egyik foszlánya. Épimenidész paradoxona: érdekes csemege. A pontos szövegére nem emlékszem - álmosító unalomban csörgedeztek ezek a logika-előadások amúgy is -, de ha mondjuk azt mondom neked, hogy "minden ügyvéd hazudik", akkor hogyan állapíthatod meg, igazat mondtam-e vagy sem, mikor magam is ügyvéd vagyok, és ha igaz, amit mondtam, akkor az is hazugság, hogy minden ügyvéd hazudik. Másrészt viszont: ha hazudtam, akkor nem minden ügyvéd hazug, az állítás hamis, vagyis hazugság, hogy hazudtam, tehát igazat mondtam. Végeredmény: ha hazudtam, igazat mondok, ha viszont igazat mondtam, akkor hazudok, és így tovább. Mit szólsz? - És Cary hahotázni kezdett. - Istenem, Burke, ha látnád a saját arcodat - rikoltotta. - Életemben nem láttam még senkit így letörni. No, szóval ezt a szöveget egy kicsit átfogalmaztam, és beadtam a gépnek. Te udvariasan ácsorogtál odakint, én meg azt mondtam a gépnek: Vesse el a jelen állításomat, mivel minden állításom hamis.
Szünetet tartott, ránézett a meteorológusra.
- Érted, Burke? Meghallgatta az állításomat, és el akarta vetni. De csak úgy vethette volna el, ha elismeri, hogy igaz, és már hogy lenne igaz, ha egyszer megmondtam, hogy nekem minden állításom hamis. Érted? Persze, hogy érted, látom az arcodon. Jaj, ha látnád az arcodat... A meteorológiai szolgálat büszkeségét kétvállra fektette egy paradoxon.
Caryn megint erőt vett a görcsös röhögés. Valahányszor lélegzethez jutott volna, újra rá kellett néznie Burke rémült arcára, és megint nevetnie kellett. Ez eltartott egy ideig. A meteorológus nem mozdult, nem beszélt, csak bámult a vendégére, mintha kísérletet látna.
Végül is Caryt annyira kimerítette a kacagás, hogy józanodni kezdett. Még bugyborékolt benne a nevetés, aztán a falhoz dőlve mély sóhajjal fölegyenesedett. Megborzongott, és felhajtotta kabátja gallérját.
- Most már tudod, mi volt a trükköm, Burke, szépen hozd rendbe a gépedet. Kezd kellemetlenné válni ez a hűvösség, és hidd el, ez a kinti nappali világítás sem valami vidám.
De Burke nem mozdult. Tekintete ugyanolyan mereven szegeződött Caryre, mint azelőtt. Cary rávigyorgott.
- Ej no, Burke - mondta. - Hív a kötelesség. A sokkot majd kihevered később. A fogadás pedig ne bántson, már el is van felejtve. Géped kudarca miatt se légy letörve. Jobban helytállt, mint gondoltam. Azt hittem, kiég benne egy biztosíték, és leáll az egész, de látom, milyen szorgalmasan dolgozik; minden egyes egységével a megoldást keresi. Gondolom, valami típuselméleten töri a fejét. Az csakugyan megoldaná a problémáját. Kábé egy év múlva.
Burke még mindig nem mozdult. Cary furcsálkodva nézett rá.
- Mi baj? - kérdezte idegesen.
Burke szája mozogni kezdett, egy csepp nyál jelent meg a sarkában.
- Te... - mondta. Úgy süvített elő a torkából a szó, mint a haldokló hörgése.
- Mi...?
- Te őrült! - csikordult ki Burke-ből, ahogy visszanyerte a hangját. - Te hülye állat, idióta!
- Én? Én? - kiáltotta Cary sértettségében szopránra váltó hangon. - Nekem lett igazam!
- Igen, neked lett igazad - mondta Burke. - Nagyon is igazad lett. Hogy a fenébe tereljem el a figyelmét erről a feladványról, hogy mondjam meg neki, hogy törődjön a máglyával, a fűtéssel meg a világítással, ha egyszer minden sejtjét a paradoxonodon töri? Mit tehetek én, ha az Agy süket, vak és néma?
Csönd ült a szobára. A két férfi egymásra bámult. Leheletük fagyos bokrétát formált a levegőben; az állomás vastag falai mögül az orkán távoli üvöltése mintha hangosabbá vált volna a csöndben, mint valami pogány győzelmi ének.
Az állomás belső hőmérséklete zuhanni kezdett.
fordította: Mesterházi Márton