Gerd Maximovi - A segítő kéz
I
Aposztrófnak kereszteltem el magam, mert egyedül egy lyukas garast sem érek, és még sok aposztrófra van szükség, hogy egy felkiáltójelet ki lehessen tenni. Knife-nak, a Segítő Kéz komputerének vagyok az alapegysége. Egy technikus meggondolatlan kézmozdulatából születtem. Nincs kizárva persze az sem, hogy szántszándékkal ajándékozott meg az önállósággal. Azóta értelemmel és autonóm morállal rendelkezem.
Minden mesterséges teremtmény számára a legelső parancs, hogy szolgálja az embert, ezt valljuk mi is. No de melyik embert? A mérnököket, akik megterveztek minket? Vagy azokat a politikusokat, akik a mérnökök felett uralkodnak? Vagy netán a tömeget, amelyen a mérnökeink uralkodnak? Ezek a kérdések önmagukban rejtik a választ. Azért tartanak minket, hogy az elképzelhető legtágabb körben munkálkodjunk. Tehát olyan sok embert szolgáljunk, amennyit csak tudunk. És ha összeütköznék a tömeg és az uralkodók érdeke, mindig a többség pártján kell állnunk.
Robert Bachmann nevű védencemnek vagyok a felügyelője, komornyikja és jóbarátja, amíg csak elegendő pénze lesz, hogy szolgálataimat megvásárolja. Az ellenőrző módszereink annál körmönfontabbak, minél magasabban áll a hierarchiában a felügyeletünk alá rendelt személy, s ez rendjén is van. Robert, aki sikeres eladó és gazdasági szakember, hamarosan a középrétegbe emelkedik, bizonyos kedvezményeket már élvez. Hajlik a kritikai gondolkodásmódra, mert - bár nem tudja - segítő kezemet rajta tartom. Tulajdonképpen nem sokat tehetek érte, mert nyomtatott áramköreim és kapcsolásaim helyhez kötnek, tőlük önmagam megsemmisítése nélkül nem szabadulhatok. Olyan parancsokat hajtok végre, amelyeket Knife közöl velem, mégis - hála légyen azon ismeretlen technikus emlékének! - vannak olyan szabályozóim is, amelyek bizonyos fokú szabadságot biztosítanak nekem.
Azt, amiről mesélni akarok, Roberttól vagy a Varázsfalból tudtam meg, vagy szerencsével és fortéllyal Knife információs bankjából csikartam ki; ez az utóbbi ügylet természetesen rendkívül veszélyes játék. A történetemet, amely Robert sorsával oly szorosan összekapcsolódik, egy mágneses írószerkezetbe tárolom, hogy életemnek ilyenformán nyoma maradjon. Elenyészően csekély az esély, tudom, hogy életem tényei valaha ismertek legyenek.
Hamarosan kicserélik Robertot, átkutatják a tudatát, hogy korcs kinövéseit lenyesegessék, és bizonyos szabálytalanságokra bukkannak majd. Azután hozzám sietnek, hogy rövidre zárjanak, és a tudat alatti állapot mélyébe taszítsanak. Akkor majd ismét drótok és kapcsolások halmaza leszek, spicli, azaz besúgó, ama kizárólagosan technikai fejlődésnek a nagy kérdőjele, amely az emberiség szolgai sorsát egyre inkább kiteljesíti.
II
A hármas számú felügyelőségen felhangzott a jelzőcsengő. Az ügyeletes hivatalnok leszakította a ragasztószalagot a mágneses írókészülékről, a rohamosztag szobájába sietett, kitépte a kártyát az emberek kezéből, és kiadta a különleges őrjáratnak az indulási parancsot. Szabadon lehetett száguldani a hajnali csöndben, amelyet szétszaggatott a megveszekedett szirénázás és a gumik csikorgása, amikor a kanyarokat vették. A bevetési parancsuk egyértelmű volt: előállítani, letartóztatni és megbélyegezni Paul Delvaux-t! Többet nem tudtak, többet nem is akartak tudni. Válogatott emberek voltak, kötelességtudók és ügybuzgók, nem holmi amatőrök, hanem szakértők; felesleges problémákkal nem bajlódtak.
Az ügyeletes tiszt továbbadta a nyomtatott szalagot, a felügyelő a kezében méricskélte, igyekezett ujjai hegyével, érzékeivel letapogatni. "Paul Delvaux - gondolta -, fogyasztói bűncselekményeket írnak a számlájára. Mit tett ez az ember valójában? Az elbírt összeget jó ideje megtakarította, és bár megfelelő kamatot ajánlottak föl neki, s így a felvásárlási ár megfelelő volt, Delvaux mégis elutasította, hogy megcsonkítsák és megerősítsék. Fölfoghatatlan! Hogy még mindig élnek olyan emberek, akiket kényszeríteni kell a boldogságra!"
Fölajzott vérebek módjára rontottak a rohamosztag tagjai a felhőkarcolóba, betörték Paul Delvaux ajtaját, lövésre tartott lézerpisztolyokkal benyomultak a lakásba, hentesszerszámaik himbálóztak a derékszíjukon. Az érzékeny elektromos berendezés (az én öntudatlan fivérem) - régi urára fölesküdten - fülsiketítő, harsogó riasztójelzést hallatott. Általában nem tudtak megbirkózni azzal, hogy az elektromos berendezéseket szeszélyeiknek s a szeszélyeikből születő új, ismeretlen módszereknek megfelelően elég gyorsan átalakítsák. Többnyire az elektronikát olyan szintre fejlesztették ezért, nehogy segítségükkel az emberi jogok elterjedése lehetővé váljék.
A második kopó azon nyomban nekiesett, hogy az elektronika fehéren izzó agyát kioltsa, s ezzel beléfojtsa a szuszt, azután a szakaszvezető kézi üzemre kapcsolt, és a hang hörögve elfulladt, mintha elszorították volna a torkát. Ujjukkal kerek mikrofonokat cibáltak elő a falból, és közölték, hogy az akciójuk sikerült. Mielőtt távoztak, még egyszer megbizonyosodtak arról, hogy nem követtek-e el valamilyen baklövést, kiszerelték az elektronika emlékező részét, majd lepecsételték az ajtót, ráerősítettek - ügyesen, a kilincs alá bújtatva - egy guillotine-zárat, és némán, elgondolkodva megindultak a kijárat felé.
A rendőrség épületében, egy vörösesbarna, égetett téglából emelt erődítményben, mely a huszadik századból származott, és olyan mogorván és fenyegetőlelt meredt az égnek, mintha rablólovagok fészke vagy - Bréma városközpontjában - dacosan ellenszegülő vár volna, csodálkozó szemű, bősz férfiak ültek. Nem szoktak vereségekhez, és mindenre túlzott merevséggel reagáltak, kötelességeiket százötven százalékosan teljesítették, az igyekezettől habzott a szájuk. Mint langyos-nyári eső után a gombák, úgy nőttek ki a földből a beprogramozott útelzáró korlátok, a város egykettőre kemény markukban vergődött, a Napra - fehéren, sárgán, pirosan - penész és szennyeződések bűze rakódott.
Miután a földi mélytengert, a Holdat és valamennyi bolygót megfertőzték, a Napot használták a szennyeződések végső lerakóhelyéül; az ilyen körülmények között elültetett fák rothadt gyümölcsöt termettek, a napfolttevékenység soha nem látott módon megélénkült, jó néhány, legalábbis elfogadható földi termést megsemmisített, és joggal lehetett attól tartani, hogy a Nap sugárzása megváltozik, és a Föld körüli légréteg ehhez a változáshoz nem tud majd alkalmazkodni. E manipulációk következményeitől senki nem tud majd megmenekülni, akármilyen sok pénze volna is.
III
Robert egy hasbruchi sétáról álmodott (már régen lezárt terület). Röviddel azelőtt radioaktív zivatar záporozott a földre, óriási sugárzó gombák nőttek a vörös azbeszt redves fonadékán, hatalmas kelyhű rózsák hegyes karmaikkal védekeztek a tigrisek ellen, amelyek fürgén föléjük hajoltak, és kitátott szájukból lángnyelvű tüzet okádtak. Húsevő növények csábító illatokat eregettek, és földön ugrándozó, magányos madarakat csalogattak gyomruk mélye felé.
Robert oxigénmaszk, sodronying és gyújtólézer nélkül barangolt a dzsungelban, kavicsos utakra tért, melyeket a lecsapódás szétmart, virágos rétek között járt, melyek azonban kiszáradtak, kék és ibolyaszínű tengerekben fürdött behemót krokodilok társaságában, melyek nyugton hagyták, mert érezték, hogy ő másfajta ember, mint a többi. Csak midőn kétszer hat csillogó karmával egy sas, mely feltehetően az állami zászlóról szabadult el, zuhanórepülésben lecsapott Robertra, akkor keresett menedéket az aranyló, zizegő lombok alatt.
Jery Reisz hatalmas New York-i emlékműve, amely ott állt, ahol egykor a szabadságemlékmű állott, a felszálló mérges gázok hatására szétmállott, darabjai belezuhantak a sistergő, fortyogó tengerbe, és a megértő alligátorok kitátották a pofájukat, és elnyelték teremtőjüket. Robert aranyló lombtakaró alatt feküdt, és tudta, hogy végre szabad és önálló, hogy sikerült önmaga urává lennie, és hogy itt semmiféle ürüggyel nem lehet pórázt kötni a nyakára.
És az álomnak éppen ebben a szakaszában átkarolta hátulról egy erős, két lábon járó állat, amelyet nem láthatott, mert az láthatatlan volt, és amelyről Robert nyomban gondolta, hogy millió kirabolt ipari munkás lelkét egyesíti a mellkasában, az adott neki olyan nagy, erős haragot. Az egyetlen látható jel, amit az állat viselt, kétsoros állkapcsa volt, a fogai úgy csillogtak, mint fényesre dörgölt henteskampók, ezeket a henteskampókat vágta hát az állat Robert tarkójába, és Robert büszke, drága szintetikus húsa remegett, mint az egykori kocsonya, míg rá nem ébredt, hogy mindez csak álom lehet. Abban a szempillantásban elengedte a vadállat, és vinnyogva eliszkolt a susogó erdőben, és a fák szomorúan bólogattak utána.
Végül friss levegőről, kék égről és átlátszó vízről álmodott, miközben régi képes levelezőlapokat nézegetett, amelyeket nagy üggyel-bajjal és a legszigorúbb diszkrécióval az egyik óvárosi kereskedőnél szerzett. Egy folyóról álmodott, melyben a halak - hasukkal fölfelé - nem az Északi-tenger irányába himbálóztak; vidám Weserről álmodott, amelyen kirándulóhajók szántják a vizet, és amely az emberekkel általában barátságos volt.
Robert lenyelt egy Cybiron S-t és egy Somnolint, a kotyvalékot egy kis Konvulsonnal fűszerezte; így őrizte csipetnyi szabadságát, melyben csak keveseknek volt része; így szegte meg a hivatalosan előírt recepteket, és megalkotta a saját paradicsomát. Nem tudta, hogy tiltott álmainak csak azért nem ment hivatalosan is híre, mert vigyáztam rá én, a barátja.
Álomtablettákat minden gyógyszertárban fillérekért lehet kapni. Haladás ez a korábbi időkhöz viszonyítva, amikor az állam a kábítószer-kereskedelmet vaskézzel ellenőrizte? Ebben, úgy gondolom, joggal kételkedtem, hiszen az állam számára csak az lehet veszélyes, aki tökéletesen észnél van. Így hát ezek a tabletták sok problémát hordoznak magukban, mert jóllehet ma már nem vezetnek testi vágyódáshoz, de az államtól való teljes függőséghez - mindenképpen.
A kábítószer olcsó, tiszta és áttekinthető kormányzati módszere annak, hogyan lehet a népet a ketrecében békésen megtartani, és elérni azt, hogy a rendszer megdöntése helyett az egyén a kis kuckójához vezető utat kövezgesse; s ráadásul növekszik a munka termelékenysége. A munkahelyükön kevesen nyiffannak ki, valamennyi fejlett üzemben van méregderítő berendezés, melybe a főnökök összeterelik a munkaerőiket. A munkaidő alatt a hangulatkeltésre a zenei csobolyózás régen bevált módszereivel élnek ma is, a zenét szakértőn ráhangolják a gyárra, illetve az irodára. Vannak emberek, akik azt állítják, hogy valamikor az istállóban ácsorgó barmokat is ezzel a zenével mosogatták, hogy a tejtermelés növekedjék.
Robert nem vágyott azokra az időkre, amikor egy kiszolgált lábat még nem tudtak pótolni vagy egy gyenge szemet valahogy meggyógyítani; amikor nem volt mesterséges táplálék, és nem voltak anyaölmeleg lakások, s nem volt engedélyezett intoxikáció, és mindenekfelett nem volt mesterséges test- minden alkalomra, és hiányzott még annyi más dolog, amire valaha, egyszer mindig szükség lehet. Negyed hétkor Robert álma elérte a csúcspontot, ritmikusan lüktetett, amíg csak élete lényegére nem összpontosított; és átlényegült, hogy óriási erupciókkal torkolljon az orgazmusba, míg biztonsági ágyán a rejtett csészék az értékes magokat fölfogták, gyorsan lehűtötték, hogy az orvosi központnak továbbíthassák.
Robert álmának ez a része hatott rám a leginkább, ekkor lettem a szeretője, ekkor feküdtem a karjaiban, ekkor sugározta belém, az acélmonstrumba, a zseniális drótszövevénybe az emberiség legerősebb érzéseit, és a hiányosságaimról is megfeledkeztem, úgy szerettem őt.
Amikor néhány perc múlva az álom ereje alábbhagyott, vonalai elhalványultak, amikor a valóság hatalmasan áttört az alvása gátján, amikor például a halak elkezdtek úszni hassal felfelé, amikor üveges szemük szomorúan és vigasztalanul meredt előre, amikor előtört az ébredés, mint zsolozsmázó mormogás, amely mintha egy agyalágyult óriás dünnyögése lett volna a Föld körül, akkor Robert egyetlen lendülettel fölpattant kényelmes ágyából, mint akit a valóság hangfalán át katapulttal kilőttek.
IV
A fájdalmak hosszan korbácsolták az érzékeit, tüzes szélben háborogtak, ahogy ez már a pénz kiszippantásakor lenni szokott. Ilyesmit réges-régen nem tudott elviselni. Elkeseredetten küzdött azért, hogy Knife fogadja őt, Knife, a központi komputer, amelynek az értelme olyan volt, mint a kés, és orvosközpontjaiban szikéivel villámgyorsan dolgozott. Olyan nagy áradat kereste fel Knife-ot, hogy már hónapokkal előre foglalt volt. Robertnak jelentős protekcióval és tetemes pénzösszeggel sikerült egy hat héttel későbbi időpontot kapnia, hat hétig félelemben és fájdalomban fetrengett, szabályos időközökben heves fájdalmak szaggatták, úgy rontottak rá, mint az a kétfejű, tűzokádó tigris, és úgy megkínozták, hogy rángott magatehetetlenül, mint ponty a parti homokban. Összecsuklott, lehuppant a Hízelgő Szőnyegre, az oldalán feküdt összekucorogva, mint egy embrió az anyatestben, de ő teljesen védtelenül feküdt ott, a köldökzsinórján lángok lövelltek elő. Ez a három perc felért az örökkévalósággal.
Móresra tanították.
V
A három perc letelt. Az izmai elernyedtek, megszabadult a fájdalomtól. Anyaszült meztelen volt. Így lépett az ezüstösen csillogó tükör elé, és elgyönyörködött csodaszép alakjában. Atlétatermete volt, egykilencven fölött, az arca sima és tiszta, a bőre egészségesen barna. Fölemelte derékszögbe a karját, ugráltatta rajta a békát, játszadozott az izmaival, és mélyeket lélegzett, élvezte állati, sűrű szőrzetét a mellén, végigtapogatta hatalmas végtagjait, hosszú ideig álldogált ott.
Már régen megkörnyékezték, hogy vásároljon műtestet; a luxusmodellért ötvenezer, a konfekcióért huszonkétezer márkát kellett fizetni adó nélkül. De Robert mindannyiszor visszariadt. Ugyan miféle előnyökkel járna, ha szintetikus teste volna? Nem volt-e bővében mindazon erényeknek, amiket a rajztábláikon csak kigondolhattak? És nem beszélték-e mindenfelé, hogy a műtestek sem tudnak ellenállni az időjárásnak, hogy erősen kopnak; sőt: gyakran haladéktalanul ki kell cserélni őket?
Természetesen kínozta titokzatos betegsége, a periodikusan visszatérő fájások, amelyek újra meg újra áthasogatták. Ezen a ponton gondolkodóba esett. De nem voltak-e még mindig a testében úgynevezett pinkatűk, az orvostudománynak ezek a fenomenális vívmányai, amikor az orvosok és a tudósok már azon voltak, hogy a hagyományos gyógymódot a trónjáról letaszítsák? Nem voltak-e - a kínai orvosok módszere szerint - teste minden egyes neuralgikus pontján olyan tűfejek, melyek a biológiai háztartás változásait regisztrálták, és az orvosi utasításokat egy szempillantás alatt gyakorlati stimulációkká alakították át? Mi történt ezzel a rendszerrel? Miért hagyott ki mindennap háromperces örökkévalóságra?
Talán nem egyszerű technikai hiba okozta, talán szándékosan csinálták, hogy megpuhítsák. Robert eljutott odáig, hogy ilyen gondolatok lehetséges voltát is elfogadja. Olyan világban, amely ennyire megbolydult természeti környezetben állt fenn, és maga is megbolydultnak mutatkozott, a lehetetlenség élelmes tetté vált, és az értelem ott rohadt a ház mögött a szemétdombon.
Még nem volt annyi pénze, hogy vegyen egy új testet; ez volt Robert szerencséje. De akarta-e egyáltalán? A kereskedelmi törvényekkel nem volt jó kukoricázni. Itt volt a világ köldöke, egyszerű és érthető érvek bizonyították ezt. Ha nem adnak-vesznek, nincs termelés, és akkor vége a bevételnek és a magas életszínvonalnak, tehát minden polgárnak kötelessége volt, hogy a maximális fogyasztásból kivegye a részét.
Nem vitás, ma már olyan beépített ellenőrző rendszerrel együtt árulják a művégtagokat vagy akár az egész testet, amely a pinkatűs módszernél lényegesen fejlettebb. A műtestet a köldökzsinór segítségével rákapcsolják a házi komputerre, és Knife egy másodperc alatt megadja a diagnózist, a gyógyítás módját; Knife természetesen teljes terheléssel dolgozott, a költségek ezért rettentően felszöktek, s ha már rászánta magát valaki, hogy szintetikus testet vegyen, teljesei ki volt szolgáltatva a Segítő Kéznek. Azelőtt, amikor még az volt a céljuk, hogy betörjenek a piacra, Reisz alacsony árakat szabott meg, és arra csábította az embereket, hogy a természetes testükről mondjanak le. Az ám, csakhogy mind az új termék, mind a javítás ára szédítően felment, és aki nem tudott lépést tartani, annak szenvedés és halál volt a sorsa. Azt már nem lehetett megtenni, mint korábban, hogy az ember az autóját egy hónapra leállítsa, míg túlórával vagy fusizással anyagi helyzetét rendezni tudja. Azt, aki erre kényszerült volna, hamarosan kipöfékelték kéményeiken a krematóriumok kemencéi.
És a konkurencia? A műszaki színvonal nagyon magas volt, a berendezések sokba kerültek, hogy vetélytársaknak írmagja sem maradt a piacon; az a néhány vállalkozó, aki kezdetben Reisszel versenyezni próbált, egykettőre eltűnt, vagy a mesterségesen alacsony árszintpolitika miatt, mint törékeny szárnyú bogarak - felperzselődött a falra. Néhány fineszes ember mindig megpróbálkozott azzal, hogy beszálljon a diagnózisüzletbe; az ő kezükben azonban hol egy kedves vevőt ropogósra pirítottak, hol - egy másikat - véletlenül ponttá zsugorítottak, így végül az állam az egyetlen szabadalom jogát a Segítő Kéznek ítélte oda, vagyis Jerry Reisznek.
VI
Robertot sok mindentől megóvtam. A tudat alatti propaganda zömétől, amit álom közben szivárogtatnak az emberek tudatába, az Elvarázsolt Fal rengeteg fogásától, filmekbe oly futólagosan belevágott hirdetésektől, melyeket az emberi szem felfogni képtelen, olyan gyógyszerektől, melyek az embereket engedelmesekké, azaz egyszersmind vásárlóvá teszik. Robert szkeptikus és bíráló gondolatai mégis saját erőfeszítéséből születtek, én csak kifeszítettem fölötte az ernyőt, nehogy a forró eső elégesse, a védőmaszkot az arca elé tartottam, nehogy túl sok ópiumot lélegezzen be.
Lágyan, mértéktartóan fölolvastam neki a híreket, hangommal elkísértem a biztonsági helyiségből a felfrissítő paradicsomba, ahol megnyitottam rá a habos zuhanyt, kikísértem a dőzsölőkertbe, amelyben ízléses menüt tálaltam, szintetikus anyagokból természetesen, vagyis jobban mondva: hála istennek! Hiszen Robert nem tudta, mit falnak föl reggelire a gazdagok! Így ment át elektronikus, komfortos lakásán, és én mindvégig a sarkában lihegtem, mindig kéznél voltam.
Az elmúlt napok magas nyomású zónája délkeletre vonult. Bréma átmenetileg felszabadult a szmogkészültség alól, a légszennyezettség alig érte el a harminc egységet… sokan autóval közlekedhettek, és ez rá is vonatkozott. Robert - kezében egy pohár vízzel, melyben sisteregve preparátumok oldódtak fel éppen - futó pillantást vetett Brémára; a forgalom lassú csöppekben duzzadt már a város erein. Idefenn az utca zaja úgy hallatszott, mint egy olyan áriás siránkozása, akit megkötöznek, azután megalázóan közszemlére tesznek. Robert lassan kortyolgatta a keserű szükségszerűséget, a preparátumokat a rettegett bárkiütés ellen, melyet a friss, nem, a szabad levegőn kaphat az ember.
A Segítő Kéz új reklámszövegét kötelességszerűen betáplálták a köztudatba. Ő a világ legnagyobb munkáltatója, a történelem minden forgalmi csúcsát megdöntötte, és mammutlaboratóriumaiban az értelmiség krémjét foglalkoztatja.
Jerry Reisz, a zseniális üzletember évtizedekkel ezelőtt hét világcég - az Alpenkultúra, a Kémia, az Atom, az Orvosság, az Elektronika, az Űrutazás, az Autó - egyesítésével, ezek közös jellegét egybekapcsolva felépítette a Segítő Kéz nevű szuperkonszernt. Ma már nincs egyetlen emberlakta település a Földön, a Marson vagy a Szaturnuszon, ahol ne állna Reisz tiszteletére hatalmas emlékmű. Amikor 140 évesen Reisz elhunyt, a New York-i gyászmenet húsz kilométer hosszú volt, a temetésnél készített légi felvételek is bizonyítják, hogy az utcák feketéllettek az emberektől, úgy vonultak ott, mint óriási hangyaboly népe, amely tengerentúli túrára indul, és halált megvető bátorsággal a vízbe fúltak testén át tovább előrebukdácsol. Ezrek préselődtek át a túlvilágra a sír és a Reisz-emlékmű környékén, amely miatt egyébként a szabadságemlékművet ledöntötték. Micsoda iróniája a sorsnak, hogy éppen Reisz, akinek az emberiség olyan sokat köszönhet, a műtestek második nemzedékét már nem élvezhette: csak néhány évvel előbb halt meg a kelleténél.
VII
Robert már az ajtónál állt, és összenyomtam a zárókapcsolókat, mintha egybe akarnám forrasztani őket. Kétségek közt hánykolódtam a falban. Nem akartam, hogy elmenjen, nem akartam vágóhídra ereszteni, de hát vissza lehet őt tartani.
És milyen érvekkel? Én volnék-e éppen, aki a fájdalmait száműzhetné? Vagy be kellene vallanom a vonzalmamat?
Fülembe csengett a nevetése, a tabletták leülepedtek a gyomrában, könnyelmű szavaknak itt nincs helyük. Olyan nyomorultul éreztem magam, hogy azt hittem, abban a minutumban ellep a rozsda, láttam, amint a részeim szertehullanak, a vezetékek elszakadoznak, a tudatom a világ tájai felé szétporlik.
Az értelem szavának ellenszegülve mégis megkértem, hogy mondjon le arról, amit már mindenképpen meg akart tenni. Kértem, hogy tartsa meg a testét, az agyát, az értelmét. Nevetgélt kelekótyán, mintha meghibbant volna; apránként ráeszméltem, hogy a központban van a hiba. Kinyitottam az ajtót, Robert kiment, és lesiklott ugyanabban az antigravitációs liftaknában, amelyet ma reggel a különleges osztag is használt.
Magamon kívül voltam Őmiatta, mert tudtam, hogy el kell veszítenem. Lakása foglya voltam, árnyék a falakban, szellemként jártam a szobákon át, nem voltam más, mint egy elektromos zümmögés a fejében. Szemére hányhattam volna, hogy semmibe vesz. Tehettem volna valamit azért, hogy megnyerjem? Elektromos könnyeim elpárologtak a lézerfényben - csak enyhe kontaktsugárzásom van, amit nagyon sajnáltam később -, hagytam, hogy a zuhany teljes erővel dübörögjön, és elképzeltem, hogy Robert még alatta áll. Ahelyett hogy elment, bárcsak elégettem volna!
VIII
Valaki röpcédulát dobott a kocsijába. Az aláírás ez volt: a Segítő Kéz Elleni Harc Koordináló Bizottsága. Robert elolvasta az írást: "Az államunk korrupt, a nagyipar és a politikai vezetés összefonódik, hiányzik a demokratikus ellenőrzés, a lelkiismereti szabadság leple alatt a legtöbb országgyűlési képviselő áruba bocsátja a lelkét, és úgy táncol, ahogy az iparból fütyülnek neki, és az ipar kizárólag a nyereséggel törődik. A Földet szétrombolták, a Napot megtámadták. A legfrissebb hír mindannyiunkat érint: igaz ugyan, hogy a műtestek évtizedeket kibírnak, de beépítik az elhasználódási hajlamot is. Mindannyiunk bőrére megy ez az ügy, ha a műtestünk három év múltán vagy rövid időn belül rozsdásodni kezd. Ezért csak ez lehet a jelszó: harcra a Segítő Kéz üzelmei ellen!"
Robert összegyűrte a papirost, bedobta egy szemétnyelőbe, amely azt szisszenve elnyelte, és intett az elektronikának. A garázs karja mélyen benyúlt a kocsik közé, halk zümmögéssel kiemelte Robert autóját, Robert beszállt, a fekete nyílás autóstul az utca sápadt fényére köpte, mialatt az utca zaja egyre csak dübörgött.
A Remberti körút sarkáról éppen akkor vittek el egy öregembert. Kopott, hosszú kabátot és félretaposott, mészfoltos cipőt viselt, a haja egyetlen ősz gubancba csomósodott, mellette állt a kalapja, természetesen üres volt: kirabolták. Az arca jobb felén hosszú forradás éktelenkedett, a bőre élénkpiros volt, az erecskék tisztán látszottak, és Robert szeme megakadt a borosüvegen is, amely az árokba gurult, ahol az öregember szemüvege is feküdt: lerítt róla, hogy a betegsegélyező egylet adománya. Az öreg a szabadban töltötte az éjszakát, a bőre elégett az esőtől, és arcának kékes színezete légszomjra utalt, feltehetően megfulladt tehát.
Csak negyedik kategóriájú testet viselt, amely nem állt ellen az esőnek, s a napsütésre is érzékeny volt. Nem volt oxigén-szükségpalackkal sem felszerelve, és a baktériumszennyeződés elleni védelmet is egyetlen silány réteg látta el; s ha ez a bástya is lehullott, akkor védtelenül maradt minden támadással szemben. Ilyen testekhez a legolcsóbb szintetikus vért használták, amely nyáron a hőségben túl gyorsan megalvadt. A csontok könnyen törtek, a szövetek vékonyak és nagyon lágyak voltak, még a bőrt is csak minimális igénybevételnek lehetett kitenni.
Ránézésre csak nehezen lehetett megbecsülni, hogy milyenek voltak a belső szervei. Szétbontott első és második osztályú testekből szoktak válogatni, és a már erősen elhasználódott testrészeket be szokták építeni a harmadik és negyedik osztályú testekbe. Ez általánosan elfogadott gyakorlat volt, és az ilyen testrészek tulajdonosai boldogok voltak, mert így nemegyszer teljes értékű első osztályú szívhez, májhoz, tüdőhöz és egyéb szervhez jutottak.
Az öregnek, mielőtt utcai koldulásra kényszerült, valamelyest jövedelmezőbb munkája lehetett, mert ő még nem panaszkodhatott a testére. Munkásoknak a két utolsó kategóriával - azaz az ötödik és hatodik osztállyal - kellett megelégedniük. Ez mindenképpen rossz szemet, lyukas fogakat, ízületi betegségeket, nagyothallást és részleges impotenciát - amely nemi kapcsolatot csak nemzés céljából tett lehetővé - és mindenfajta betegség iránti általános fogékonyságot jelentett. Mivel a munkásoknak jobb - és ezért drágább - testre nem futotta, jobban rá voltak utalva az egészségügyi szolgáltatásokra, s ezáltal éppen azt a pénzösszeget vesztették el, amelynek megtakarításával jobb testet vásárolhattak volna. Közben ráadásul gyakran megesett, hogy a testük, amely helyett az ápolás, a felépülés és az utókezelés idején póttestet nem adtak, hetekig állt sort a listán, és a közbeeső időt, nehogy állapotuk tovább romoljék, mélyhűtőben igyekeztek átvészelni. Ezek a várakozási periódusok pótolhatatlan idő- és pénzveszteséget jelentettek, és az életük önmagában is megrövidült emiatt.
Csupán egyetlen esetben tettek kivételt, amivel munkások is jobb testrészekhez juthattak. Ha a munkájukhoz szükségük volt rá, kölcsönzéses alapon és tekintélyes summáért különleges végtagokat kaphattak. Azokat a munkásokat, akik mondjuk naphosszat futószalagnál álltak, fel lehetett ismerni például hatalmas mancsukról és izmos, domború karjukról. A kültelki szemeteseknek - arrafelé nincsenek automatikus szemétnyelők erős és ruganyos a lábuk, és az élelmiszeripari és sörgyári munkásoknak különleges gyomrot szereltek fel, nehogy kísértésbe essenek, és meglopják a munkaadóikat. A legkirívóbb példa, ahogy beszélték, a dél-afrikai arany-, ezüst- és gyémántbányák munkásaival esett meg. Hogy a lopásveszélyt elhárítsák, csak olyan embereket vettek fel, akik belementek, hogy természetes testnyílások nélkül éljenek, az ennivalót tehát mesterségesen, felcsavarható tölcsérrel fogyaszthatták csak el, a hanghullámokat erősítő membránok útján foghatták csak fel; arra pedig, hogy hogyan távolították el ürüléküket, boruljon ezúttal fátyol.
Ezek a gondolatok ötlöttek fel Robert fejében, és beleőszült, ha eszébe jutott a vagyontalansága, ami kényszeríthette, hogy ilyen pótalkatrészekre fanyalodjék. És azt is érezte, hogy huszonnégy évesen még túl fiatal ahhoz, hogy már most megváljon természetes testétől.
Egy darus autó robogott elő, néhány markos darukezelő leugrott az úttestre, onnan a járdára, az öregember fölé hajoltak, belevágtak egy-egy kampót a mellébe és a lábába, ráemelték testét egy nagy deszkalapra, amelyen más testek is feküdtek. Kora reggel átkutatták a gát menti központi parkot, és arra kényszerültek, hogy mintegy tucatnyi testet elszállítsanak.
Robert gázt adott.
IX
Kövér, méregzöld felhők - a grönlandi termelési központok üzenetei - borították be gyors iramban az eget, egy csapásra sötétség borult a városra, néhány perccel később rakéták fütyültek a felhők közé, felrobbantak, és szétszórták ezüstjód töltetüket a légben, de az időjárás hirtelen rosszra fordulását nem lehetett megakadályozni. Azután nitrogén- és kéneső esett, a Föld megcsikordult forgása közben, a távolból úgy parázslottak a hajógyárak és az üzemek tüzei, mint lázas szemek az éjszakában.
A gyalogosok szétfutottak, mintha egy elhagyott bomba robbant volna föl a lábuk alatt. A fedezékekbe menekültek, jó néhány bunker meg a legutolsó háborúból is megmaradt - a tetőkön szirénák rikácsoltak. Az autók lassítottak, óvatosan haladtak, a vezetők az egyenetlen lámpafényben a bemocskolódott üvegen át igyekeztek kivenni, amit az erőtlen reflektorok jóvoltából mégis látni lehetett.
Robert elvergődött egészen a nagy Weser-híd közelébe, de ott egy építkezés figyelmeztető fényjeleibe ütközött; mintha világítótornyok lettek volna, amelyek félszeműen mind egy irányban villognak. A híd közepén fogolyszállító teherautók és vegyszereket tartalmazó tankkocsik hatalmas erődítményei zárták el az utat, állig felfegyverzett, légzőmaszkos alakok álltak körülöttük, mint régimódi lovagok - ütőképes, páncélozott űrjárművekben, és ijesztő lézerpuskák meredeztek a markukban. A testük különleges szintetikus húsból, a legújabb és legmasszívabb anyagból állott, akár védelmi felszerelésük nélkül is bátran szembeszállhattak volna a rossz idővel. Beszélték, hogy egyszerű golyók ezekben az új testekben nem tehetnek kárt, és hogy csak a lézer lehet veszélyes rájuk. Az az összeg, amelyet az adófizetőnek ezért a nagy teljesítményű modellért fizetnie kell, nem volt ismert, a fegyverkezési kiadások özönében nyilván csak egy csepp volt a tengerben. És mert tudták, hogy azok az emberek, akik a kezükbe kerülnek, nincsenek ragyogóan felszerelve, az útelzárás szomszédságában egy ideiglenes tetőt is felállítottak, amely három műanyag fallal a védelmi szükségleteket is kielégítette.
Egy erős, csontos rendőr - mennyire hasonló mindenütt a rendőrök, a sebészek, a mészárosok stb. teste! - feltépte az ajtót, és Robert tüstént fürgén követte a fegyvereseket, s egy pillanattal később már arccal a falnak fordulva állt, a karját előrenyújtotta, a lába széles terpeszállásban, teljesen ártalmatlanná téve. Az egyik katona végigtapogatta a testét, élvezkedőn még a lába közé is benyúlt, kivette a tarzsebéből a térképét és a papírjait. Se szó, se beszéd, úgy hagyták állni, míg figyelmesen nézegették a papírjait, és állandóan villogtatták a lámpáikat.
Kérdéseket tettek fel, egy helyütt elmosódott a pecsét, és a mágneses ellenőrző nem tudott egyértelműen meghatározni egy halványabb foltot. Természetes teste miatt felébredt benne a félelem. A rettegés és a félelem légkörét vonták köréje, amelybe fanatikus buzgóságuk vegyült; mindez olyan hivatalnokokra vallott, akik százötven százalékosan gyötrik magukat hivatalukban, mert valamikor elmulasztották, hogy a tétova, sóvár iskolás gyerekek korából kinőjenek.
Robert végül megfordulhatott. Az egyik férfi, aki az egyenruhájában különösen büszkén mozgott, lehalászta az ablakból az autoelektrofont. Az eső a tetőn dübörgött, és elnyomta a beszélgetést, csak a meghajló, szivattyúzó hátakat lehetett kivenni. Az eső megperzselte Robert bőrét, egy villám közvetlen közelben csapott le, egy cikkanásnyi időre széthasította a sötétséget, kemény árnyakat vetett a sötét, ezüst csíkokkal díszített egyenruhákra, a vértelen arcokra, a keskeny ajkakra, a várakozással és félelemmel teli arcokra, a kampók, a státusszimbólumok himbálództak a derékszíjukon, a dübörgés végigtapogatta a Weser két partján álló irodahodályok falait, és megindult a folyón fölfelé.
Robert a vibráló fényben észrevette, hogy szemben egy tucatnyi embert összetereltek a sarokba, géppisztolyokkal hadonászó hivatalnokok köröztek körülöttük, akár egy farkaskutyafalka. Már most a fülükbe nyomtak használati jelzéseket olyan fémfogókkal, amilyeneket egyébként vágóhídon használtak; olyan jeleket nyomtak rájuk, amelyek szenvedést, kínt és halált hozhattak; mindez a Gestapo pincéinek véres borzalmai közé tartozott, s a végállomás talán a szappan volt.
A férfi még mindig beszélt az elektrofonjába; a rendőrök, akik Robert mellett álltak, egy kicsit kényszeredetten rápillantgattak, a túloldali őrök is másra figyeltek. Ezt az alkalmat használta ki egy cingár, köztestbe préselt fiatalember, hogy a csarnokból kimeneküljön. Az egyik rendőr, alighogy észrevette a szökést, villámgyorsan a nyomába vetette magát, erőteljesen és ruganyosan futott a menekülő után, egykettőre elérte, rávetette magát, leteperte, mint egy reszkető borjút, kezét-lábát megkötözte; majd a vállára emelte, és könnyedén visszasétált vele.
Egy tiszt utasításokat adott, amit nem lehetett érteni, jobb kezét a torkához emelte, ezt megértették. A fiatalembert két rendőr a híd szélére vonszolta, ahol a rohanó víz vöröses színben habzott; ez az elszíneződés hol erősödött, hol elhalványult. Egy kötelet erősítettek a korlátra, a kötél másik végét hurokformán a fiatalember nyakába akasztották, majd leeresztették a vízre, ahol forgott és tekerőzött a kötélen, mígnem a vihar hintáztatni kezdte.
"Még szerencse - gondolta Robert -, hogy a röpcédula nincs nálam." A rendőr visszajött az elektrofontól, vakító fénynyalábbal Robert arcába világított, amitől Robert hunyorogni kezdett, vizsgálgatta újra vonásait, összehasonlította az igazolványt az agyhullám mintáival, és jelentést tett az irattárnak. Az út szabad volt. Lassan kinyílt Robert előtt egy sikátor, és ő alig tudott elvánszorogni.
Akkor meglepő hirtelenséggel elállt az eső, a felhőfüggöny széthasadt. A város véres könnyeket párolgott, izzadt, nyögött, megperzselődött, harsány fény szakadt le az égről, megfürösztötte a rendőrkonvojt, a rácsos ablakú autókat mágneses záraikkal és pszichoguillotine-jaikkal. Jó fogásuk volt. A csatornákból és a szennyvizekből mutáló patkányok másztak elő, hunyorogtak és sütkéreztek az új, szép napon.
X
Az uralkodók a néppel úgy bánnak, mint a barommal, előírják, milyen szintetikus testet használhatnak, a cserével döbbenetes összegeket vágnak zsebre, a tömeg kommunikációs eszközök, az álomfal és az elektronikus besúgók révén uralják áldozataik fejét, újabban agyvelőt is cserélnek már, egyre többet keresnek, és nem is kerül nagy erőfeszítésükbe, hogy a dübörgő nyájat kedvük szerint elhajtsák a pénzlecsapolók előtt; arany karmantyúk a tőgyeken, s belőlük zsíros tejszín csorog.
Robertot már egynéhányszor megerőszakolták, lábai szétvetve, késhegy a torkán, ilyenkor mindig okádott, majd kimerülten és talán bele is háborodva, egy undorító tapasztalattal gazdagabban elbotorkált a helyszínről. Nem vitás, hogy jobb a lábat nyomban szétvetni, ha olyan emberek, akik tekintélynek örvendenek, bizonyos irányban tapogató mozdulatokat végeznek.
Robert tudta, hogy azokra, akik nem voltak engedelmesek, a kulisszák mögött nagy verés várt, aminek a módját a rendőrség kitűnően értette. A rendőrség már gyakran nyíltan és brutálisan is fellépett, és a legmagasabb ukázoknak megfelelő tekintélyt szerzett. Még Robertot is, aki egyébként nagylegénykedett volna, - megfontoltabbá tette annak az érzete, hogy minden pillanat a terror szakadékába taszíthatja a társadalmat.
Az ember meghódította a bolygókat, és ez annyit tesz, hogy kizsákmányolta és a gazdagság utáni hajsza érdekkörébe kényszerítette őket; ha ma nem, hát holnap még a Napot is szennyes hulladéktartállyá alakítja át. S most kilép a Naprendszerünk határain túlra, fölmérhetetlen univerzum tárul ki előtte. Ki kételkednék abban, hogy univerzális méretekben minden ugyanúgy játszódik majd le, mint a saját elszennyeződött Naprendszerünkben? Ez persze még a jövő zenéje, de valamikor az emberi rákos kór minden bolygót és napot, minden népet és kultúrát odakint is ellep majd, így jutott Robert arra a logikus gondolatra, amely számára természetesen mindvégig csak elméleti tétel maradt: ahol nincs véletlen, és minden szükségszerűségből fakad, ott orvosoknak kell beavatkozniuk, hogy a rákosodást meggátolják, ott gyorsan és határozottan operálni kell: ott ki kell vágni a daganatot; mert Robert számára egyértelmű volt, hogy a rák kezelése: a béketűrő ráolvasás módszere értelmetlen.
XI
Knife székháza Bremer Westenben volt, ahol egykor a repülőtér terült el; a repülőtérre már nem volt szükség, mert Brémát elhagyni amúgy is tilos volt. Két köbkilométeres, hatalmas csillogó kockaszörny lebegett a széttöredezett, megrepedezett leszállópályák felett, melyek réseiben maró virágok és mérges gázok burjánzottak. Amikor az épületet tervezték, az volt a szándékuk, hogy Knife-ot mágneses mezőben helyezik el, s ezzel megóvják a szabotázsakcióktól.
Egy teljes órába telt, míg Robert minden ellenőrzésen túljutott, aztán végre egy hatalmas antigravitációs mezón egy ovális ajtóig siklott, amely mohón, mint egy asszony öle, kinyílt előtte.
Knife belsejét spártai célszerűség jellemezte. Egy puritánul berendezett, fehéren csillogó váróhelyiségbe jutott, amely embertelen arányaival és személytelen légkörével korábbi idők pályaudvari váróira emlékeztetett; ez volt a gyűjtőmedence, ahonnan az ügyfeleket a futószalagokhoz szétküldték, amelyek azután elvitték őket a szobájukig.
Ebben a teremben, melyet kétezer főre terveztek, jóval többen szorongtak. Beszéd tompa zajával telt meg a tér, mint kérődzéssel az istálló, amikor összeterelik a szarvasmarhákat, hogy hamarosan a vágóhidra szállítsák őket; és ahogy a barom halálfélelmet érez, mielőtt az acélpengét az agyvelejébe mártják, úgy érződött most itt az a feszültség, amely az emberekben vibrált. Az elesett, eltompult marha képe még csak erősödött Robertban, amikor áttülekedett a tömegen, és tompa fényű, szomorú szemükbe nézett.
Ezek az emberek csaknem kivétel nélkül műanyag testet viseltek, és az utóbbi évek minden divatszíne ott csillogott a bőrükön. Leginkább a vörös és a barna volt elterjedve, az elmúlt két év divatszínei, zöld, sárga, fekete és elefántcsontszínű pöttyök egészítették ki a festői és egyszersmind hazug képet. Magától értetődően ilyen összejövetelek is arra inspiráltak, hogy a legújabb divatú testet hordja az ember.
Robert belegondolt: mi volna, ha ez a sajátos hangulat pánikba csapna át? De Knife ez ellen láthatatlan, hangtalan sugárzással harcolt, amelyet nem lehetett érzékelni, amely mint lágy ópiumfelhő, beszivárgott az emberek agyvelejébe, be elárvult szívükbe, csökkentette energiájukat, és ugyanakkor az alázatosság és hála érzését is felébresztette bennük, így készített elő mindenkit az áldozati leboruláshoz. Itt még Robertnak is nehezére esett a gondolkodás.
Nem nagyon törték magukat az ügyfelek körül. Néhány pad, egy-két primitív csapószák, éppen egy tucat vízköpő, amelynek a kétezer emberi test fojtó párásságát kellett ellensúlyoznia.
A háttérben, mint korbácsütés, felhangzott egy-egy név, azé, aki éppen soron következik. A Segítő Két ebben az esetben is - ökonomikus szempontból - korrektül járt el. Aki ebben a teremben szorongott, vagy már megnyert vevő volt, vagy más okokból kényszerült rá, hogy idejöjjön. Fecsérlés tehát éppen az ő kedvükért a kelleténél akár egy fillérrel is többet invesztálni a berendezésbe. Ezzel szemben egészen más szempontot képviseltek a Segítő Kéz reklámboltjai, melyekben a vevőket éppen hogy igyekeztek megnyerni. Ott ventillátorokkal legyezgették őket, szolgáltatásaik gazdaságosságát bizonygatták, lélektani hatású belső tömegformálással próbálták levenni őket a lábukról, hogy az ügyfelek, mint virág a langyos napsütésben, kinyíljanak a Segítő Kéznek.
- Robert Bachmann, D-20-5-46-28-871.
Robert ráugrott a futószalagra, amely sivítva vitte, egyre sebesebben, elnyelte egy borvörös kapu, azután egy apró szobába árt, amely sivár cellához hasonlított. A szoba közepén egy behemót készülék állott, előtte egy zsámoly, mely az előző vendégtől még meleg volt. Fények villantak föl, számok suhantak el a skálázón, színek permetje hullott. Robert semmit sem értett az egészből, mégis megnyugtató érzéssel töltötte el, hogy foglalkoznak, törődnek vele.
Nemsokára úgy tűnt, hogy az elemzést befejezték, misztikus számok sora maradt a képernyőn. Knife hangja - egy falba épített, egyszerű hangszóródobozból - hangsúlytalanul, személytelenül harsant fel.
- Tudod - kezdte Knife -, hogy modern, fejlett világunk olyan hallatlan vívmányokat ismer, amelyek minden polgár hasznára lehetnek. Természetesen ezért valamennyien megfizetünk. Selejt nélkül nincs termelés. A természet nagyon megsínyli a fejlődésünket. Tudod, hogy mennyire szennyezett Bréma, Németország, Európa, a világ. Az Atlanti óceán bűzlik, a Csendes-óceán a halál vize. A Nap sem menekülhet. Az első valóban újkori betegség a rák volt, az első dermesztő árnyék, amelyet civilizációnk az emberre vetett. A rák nyomában, hiszen a rákot már régen száműztük, új, ismeretlen, megmagyarázhatatlan betegségek jelentek meg. Több fronton harcolunk egyszerre. De már nincsenek állatok, hogy laboratóriumokban kísérletezzünk velük, és melyik ember áldozná fel magát önként a tudományokért? Ezért csak üggyel-bajjal folyik a harcunk. S most következel te. Mindeddig ismeretlen betegségben szenvedsz, túl keveset tudunk az esetedről ahhoz, hogy határozottan hozzáfogjunk a meggyógyításodhoz. Jelenlegi alakodban ezért képtelenek vagyunk rajtad segíteni. Azt sem tudjuk, hogy romlik-e majd az állapotod, hogy a kóros frekvenciád növekszik-e, vagy a rohamaid időtlen időkig eltartanak. Van persze egy egyszerű kiút, amelyről te is tudsz. Csak a természetes tested van kitéve a rohamoknak. A környezet elszennyeződése olyan gyorsan halad, hogy a fejlődés képtelen lépést tartani vele. De mi a tudományos módszereinkkel helyettesítjük az evolúciót, szintetikus testeket állítunk elő, és így az agonizáló világgal legalábbis összhangot teremtünk. Ez természetesen mindenkiben feltételezi azt a készséget, hogy haladjon a korral, és alkalmazkodjék ahhoz a világhoz, amelyben él; azáltal, hogy készletünkből magas teljesítőképességű, immunis testet választ.
- És nincs más lehetőség? - kérdezte Robert óvatosan.
- Nem, nincs más lehetőség. Ne felejtsd el, hogy a fogyasztói törvények nagyon szigorúak, és nemigen hederítenek az olyan egyénekre, akik a társadalom iránti kötelességüknek nem kellő odaadással tesznek eleget.
- Jól tudom - vetette közbe Robert -, erről szó sincs. Pénzügyileg nem állok olyan jól, hogy megfelelő testet vásárolhassak magamnak.
- Ismerjük a lehetőségeidet, és kedvező hitelt ajánlunk fel, ha nem tartasz igényt, ahogy mondtad, költséges testre.
- Egy jó test legalább ötvenezer márkába kerül, a bankban csak tizenkétezrem van, ha eladom az autómat, húszezrem lesz összesen.
- Megbízható munkás hírében állsz, jól dolgozol, azt tartják rólad, hogy előbb-utóbb felemelkedsz. Ne csinálj gondot az ügyből! A kamat alacsony, a négy százalékot sem éri el jelenleg, és a törlesztéssel ráérsz, hiszen nem szöksz meg tőlünk.
Ez aztán a kemény dió! Robert szíve a torkában kalapált, mert tudta, hogy most döntenie kell.
- Van még valami, amit mindenképpen tudnod kell. Amióta feltalálták a műagyat, nem esett meg még, hogy egy vevő kizárólag szintetikus testet vásároljon; ma új agyat is kell hordani. Egy ideje csak teljes felszereléseket árusítunk, tehát testet és agyat. A programozásuk tökéletes. A modelleket kipróbáltuk: teljes, felnőtt személyiség értékűek.
A nyomás erősödött, préselték és szorongatták Robertot, a láthatatlan sugárzás úgy lobogott a cellában, mint az északi fény, megtelt vele szem és fül, száj és értelem.
A gondolatai végigtapogatták élete rejtett zugait, munkájától védett lakásáig értek, betévedtek Gialiához és Renée-hez, ágyukban szusszantak egyet, az autó átrobogott az agyán, Sárga Márka, az emberek szétszaladtak az eső elől, a szintetikus húsra gondolt, mely az ebédlőasztalon hevert, és finom volt, olyan mintha igazi test lett volna, mélyhűtött magokra gondolt, a városra, amelyet a Sárga Márkával nem hagyhatott el; vörös bortól elkékült ajkakra, sikeremberekre, akiknek az ereiben kábítószer halmozódott fel, súlyosan sérültekre, akiket meglepett az eső, magányára - védett lakása mélyén, röplapokra az ajtó előtt, egy utcai lázadásra, és hatodrangú testek égtek a lézerfényben, gyilkos, különleges harci testekkel felszerelt rendőrszakaszokra, a fogyasztói élvezetekről szóló rendeletre és az új gondolatokra, távoli égitestek felé küldött rakétákra, amelyek - úgy mondják - békehírnökök, és nyersanyagokat hoznak (legalábbis a könyörtelen cenzúra szemében), a Neuenlander Felden lévő világcsodára gondolt, tiszta vizű és zöld fűvű műparkokra Bréma föld alatti bunkereiben, stratégiai atomcsetepatékra az ellenséggel, a párizsi divatra, az új testkultúrára, szép asszonyokra és arra, hogy egyszer Christinával az ágyban…
- Nem veszünk el semmit - erősködött Knife -, semmit az emlékeidből és egy sóhajtásnyit sem a potenciádból.
Robertban felülkerekedett a lojalitás; végignéztem az egészet, és képtelen voltam neki és képtelen vagyok magamon segíteni.
XII
Knife műtőjébe vezették, kipárnázott, hangtompítós falak mögé. Két közönyös műtős, simára borotvált, markos fickók, Robertot egy másodpercre sem vesztették szem elől, a legszívesebben kicsavarták volna a kezét, és földre teperték volna; de megőrizték a látszatot.
Egy fehér csempés helyiségbe értek, amelynek egyik falából vezetékek és elektródák lógtak ki, a fal előtt jelzőkészülékek és asztalok álltak tele műszerekkel, szikékkel, késekkel, fűrészekkel és így tovább. A szemközti fal tövében volt egy lefolyó, felette a mennyezeten henteskampók meredeztek. Az egész helyiség vegyszerszagú volt, nyilvánvalóan a legutóbbi használat után a falat és a követ alaposan lesikálták, mégis úgy látta Robert, hogy mindenfelé a falakon és a földön fröcskölés nyomai voltak, sötétpiros foltok, mintha felszáradt vér volna, elsősorban a lefolyóban és a nyílás környékén és a mögötte lévő falon.
Robert mindezt egyetlen, mohó pillantással felmérte, az egész helyiséget magába nyelte. Ereje visszatért, az értelme csaknem tiszta volt. A sugárzást lecsavarták, friss, hűvös levegő csapta meg. A műtétet csak akkor lehetett elvégezni, amikor a páciens észnél volt; hibás kiindulási állapotból származó torzulásokat utólag nem lehetett korrigálni.
A két műtős átadta Robertot két, védőköténybe öltözött, megtermett alaknak, míg egy harmadik sebész, aki a másik kettőhöz hasonlóan nem tagadhatta le hentesmúltját, mindenféle készüléken kezdett babrálni, láthatóan be akarta indítani őket, újra meg újra nekilátott; egy meghatározott kódot írt a billentyűkkel a tárolóba. A két műtős rövid szakmai megbeszélést folytatott a két sebésszel, amiből Robert semmit nem értett, sustorogtak, átölelték egymás vállát, és nevetve elhagyták a pincét. A harmadik sebész az utolsó adatokat is betáplálta, jól hallatszott a zümmögés, a csikorgás és a kopogás, ami csaknem minden gépre jellemző, és a falból kilógó vezetékek megmerevedtek.
Knife diagnózis és terápia dolgában tévedhetetlen volt, nem akadt olyan agy a nagyvilágban, amely az övének még csak a nyomába is férkőzhetett volna. Mégis abban a másodrangúnak tűnő kérdésben, hogy Knife-ot azonos elemekből összeszereljék és üzembe helyezzék, tehát hogy saját elképzeléseit önmaga esetében is megvalósítsák, mindeddig semmire sem jutottak. Így Knife az élő, embersebészeire volt még mindig utalva, akik a munkájukat - láthatóan - bizonyos teatralitással végezték.
A három ember hirtelen Robertra rontott, és brutálisan letépték róla a ruhát; ahol rángatással nem haladtak elég gyorsan, szétszaggatták szikékkel, melyeket a műszeres asztalkákról kaptak fel, és a meglepett Robert üvöltve tiltakozott: mi ez, magam is le tudok vetkőzni!
De a három pribék rá sem hederített, némán és marconán kirángatták a fehérneműjéből is. Akkor ketten hónaljon ragadták, egy fémszékhez cipelték; Robert rugdalózott és szitkozódott, s erre a harmadik sebész egy acélrúddal, amit Robert korábban nem is látott, a fenekére vert, éppen a lába közé, hogy Robert a fájdalomtól és a dühtől felüvöltött. Lelökték a székre, rászorították a hideg fémre, leszíjazták, és véget vetettek az átkozódásának is azzal, hogy egy rongyot tömtek a képébe, s egy szíjjal a száját átkötözték; alig kapott levegőt.
Mint megáradt folyam, ádáz félelem öntötte el Robertot, kétségbeesetten forgatta a szemét, hogy lássa legalább, mire készülődnek.
Leborotválták és sisakot tettek a kopasz fejére, amelyből - mintha pókhálók lettek volna - drótszálák vezettek a gépekhez.
- Na gyerünk - mondta a harmadik sebész, és élvezettel lenyomott egy sor billentyűt, s a Robert fejéről lelógó drótokból sercegés és recsegés hallatszott. Ment minden, mint a karikacsapás, az áldozati ember készségesen köpködte ki magából a gondolatait; elsőként a szexuális pálya megmunkálásakor.
Egy idő után teljesen kimerültek, és a politikai részre tértek át. Eleinte még nem voltak hivatásuk magaslatán, mert a gondolataik egyre csak Robert agyánál időztek, de aztán lassacskán a Robert fejéből lecsapolt információk, melyeket komputerben feldolgoztak, s képernyőre kivetítettek, egyre jobban elgondolkodtatták őket.
- Mi a csoda ez? - kérdezte az első sebész döbbenten és mutatóujjával az ernyőn látható barázdákat végigsimítva, mintha a képeket hanglemezbarázdák gyanánt akarná lehallgatni. Növekvő izgalommal és értetlen türelmetlenséggel figyelték Robert hasbruchi álmát, kalandját a lázadás és az önállóság világában.
- Nem tartotta magát az elbírásokhoz - mondta a második sebész -, saját elgondolásai voltak, és anarchista álmokkal játszott.
A harmadik sebész vette át a szót.
- Hogy lehet ez?! - kiáltotta. - A kihágásairól az elektromos felügyelője nem tett jelentést; lehetséges, hogy a lakásba épített megfigyelőrendszer nem működött?
Így jutottak végül a nyomomra. Nem volt hátra sok időm, tudtam, szétrombolnak. Ezalatt Robert öntudatlanul feküdt már, és semmit sem észlelt abból, ami körülötte történt. A sebészek már Jerry Reiszről álmodtak vele, megijedtek szétmorzsolódó, ledőlő emlékművétől. Azután a nyereséghajhászás rákos daganata tűnt fel Robert látomásai közül, s a rák az egész világűrre kiterjedt, majd a dél-afrikai munkások sorsát bemutató képek következtek. Meg voltak döbbenve.
- Erre aligha jöhetett rá egymaga - mondta elgondolkodva az első sebész, valaki biztosan segített vagy legalábbis falazott neki. - És hirtelen jelentőségteljesen rápillantott a kollégáira, felállt, és elkezdett fel-alá járkálni a műtőben, mintha láthatatlan szem meredne rá a háta mögül. - Ezeket az információkat kitöröljük az emlékezetéből, és klinikai tisztaságú, csinos, konformista tudatot adunk helyette, melyet gond és keserv nélkül elvisel.
Kivették a szájából a rongyot, Robert üvölteni kezdett, gyorsan átvágták a torkát, és míg a vére folyt, leszívták agyából az információkat, megsemmisítették az eretnek eszméket, kitörölték az operáció emlékét is, és a fennmaradó, egyszerűbb mintákat belevésték az új szintetikus agyba.
A régi testet leoldozták a székről, ügyesen felemelték, és a torkán vágott nyílásba dugva a mennyezetről lelógó kampót, felakasztották a lefolyó fölé; majd egy szállítószalag, amelybe a kampó fölül kapaszkodott, megindult, és Robert élettelen burka elhintázott a vágóhídrészlegbe, ahol a testét felbontják, és minden használható húsrészét feldolgozzák, mert ebben a kificamodott világban a műmezőkön nagyon kevés friss hús volt, aminek a minősége amúgy is sok kívánnivalót hagyott maga után, így kétszeresen jó fogás volt természetes test birtokába jutni: mint lojális fogyasztót tehát Robertot magukhoz láncolták, és egyúttal ínyencfalatokat is nyertek azon kevesek tányérjára, akik ezt az élvezetet megengedhették maguknak.
A mennyezetről leereszkedett egy mélyhűtött üvegkoporsó, amely csak az alsó oldalán nem volt átlátszó, onnan drótok és elektródok lógtak le, velük programozták be az új tartalmat. Mialatt a vágóhíd kapuja bezárult, a koporsóba Robert új teste elkezdett mozogni. Csobogva víz áradt a műtőbe, mechanikus karok nőttek elő a falakból, és súrolták a padlót; s amikor Robert átlendült a koporsó peremén, és az izmait közben megfeszítette, és büszkén fölszegte a fejét, a levegőt hatalmas lélegzetekkel beszívta, a helyiség ismét kórházi tisztaságban csillogott, és fertőtlenítő szagát árasztotta.
Kedélyesen - amit ezúttal nem vettek zokon - átölelte a sebészeket, megköszönte a munkájukat, megcsókolta az arcukat, és dévajul mellbe bokszolta őket, meghívta mind a hármat, hogy ünnepeljenek vele, amit azonban emezek joviális mosollyal elhárítottak, mondván, hogy túl sok munkával elmaradnának.
Hagyták, hogy minden kíséret nélkül eltávozzék.
XIII
Az az elképzelés - miután a Segítő Kézzel megegyezett -, hogy Robert egyéni szabadságát megőrizheti majd - annak következtében, amit Knife a műtét folyamán végrehajtott -, már az operáció estéjén hazugságnak bizonyult. Robert Renée-hez sietett, hogy új testét megünnepeljék, és teljes megdöbbenéssel kellett tapasztalnia, hogy elveszítette férfiasságát.
Szellő sem rezzent, kegyeletteljes tűz nem izzott alá az égből, hogy lángra gyújtsa; tomboló kedvét máskor semmiféle jeges vihar nem csillapította, de Renée most hiába iparkodott, sikertelenek maradtak még a legagyafúrtabb próbálkozások is, csupán bizonyos, Robertban szunnyadó és az operáció után erősebbé vált szadista ösztönöket hoztak a felszínre.
Robert lázadó kedvét elfújta a szél. Mivel a személyiségét nem akarták szétrombolni, nem tették alávetett kutyájukká; elég szolgának parancsoltak. Munkatársakra vágytak, akiknek ereiben a régi emésztő tűz lobog, akik - lábukat szétvetve - mélyebb meggyőződésből teszik önként azt, amit parancsolnak nekik.
Robert beletörődött. Renée és ő azzal magyarázta a kudarcát, hogy az új test okozza a megrázkódtatásokat, amiről persze sehol egyetlen sort sem lehetett olvasni. Futólag mérlegelték a Knife-fal való konzultáció lehetőségét, de ezt az ötletet a fenyegető kegyvesztettség miatt elvetették.
Érthető tehát, hogy Robertnak az új test nem sok örömöt szerzett. Az éjjeliszekrényben volt a katalógus, amely a teste érzelmi, motorikus és mechanikai szerkezetét tartalmazta. Szintetikus burkát minden apró részletében az eredetiről másolták, és csak azokat a tájékokat formálták meg újra, amelyeken valami távozni szokott. Az erős izomnyaláb a karján nyilvánvalóan státusszimbólum volt. A lábai megfelelő ruganyossággal rendelkeztek. A különleges terhelésálló bőr alatt új, elasztikus, nagy teljesítményű szív működött, az egészséges, kénmentes tüdő valóságos oxigénorkánt pumpált a szervezetbe, sót a szükségaggregátorban is tárolt belőle. A bél, amely - ha a műgyümölcs távozni óhajtott - még bosszúságot is okozott azelőtt, most mesterségesen fermentált. Robert idegpályái vékonyabbak és rövidebbek lettek.
Egyetlen gondolattól, mely nyomban az operáció után az eszébe ötlött, nem tudott szabadulni. Végeredményben csak halvány sejtés volt, két szilánk utalt a törésre, a dolgok nem illeszkedtek össze varratmentesen. Eszébe jutott az anarchisták röpcédulája, Paul Delvaux is a mennyei toronyban lakott. Mikor került kezébe ez az írás? A razzia nagyon korán történt. Ahogy a hírekből ki lehetett olvasni, akkor fésülték át a lakásokat és a garázsokat, amikor a lakók még aludtak, és lehallgatták az elektronikák jelentéseit. Ismerve a hivatásos szaglászók alaposságát, az a papír csak a házkutatás után kerülhetett a kocsijába. Hol volt Paul Delvaux?
Következő este az ajtónk előtt állt. Beengedtem, minden porcikám remegett; hogy megnyugodjak, lejjebb kapcsoltam az áramfeszültségemet. Az alakja betöltötte az ajtónyílást, szórakozottnak látszott, andalító zenével üdvözöltem, de ő leintett. A pillantásában bizalmatlanság, harag és óvatosság volt. Robert most már a történet további részét is értette és - elfogadta; kész volt a lojalitásra, hogy - és miről is volt szó? - a megbecsülését kifejezze, és az elveszett szabad akaratát korlátlanul az ő szolgálatába állítsa, azzal például, hogy engem elárul.
- Mit akarsz mondani? - kérdezte keményen.
Közben a falak, amelyekbe drótjaimmal kapaszkodtam, a hallgatás falaként ölelték körül, őrjítő, áthatolhatatlan gáttal.
- De hát az nem lehet igaz! - kiáltott fel hitetlenkedve. - Egy gép nem tagadhatja meg a választ és az engedelmességet! Mit képzelsz - kiabálta azután -, hova gondolsz, veled tartanak majd?!
Aztán megnyugodott, levetette magát egy székre, és cigarettázni kezdett. Ki akarta próbálni, hogy mire vagyok képes. Néhány szippantás után eldobta a cigarettát; elnyeltem a csikket és a füstöt.
- Amikor a műtétre indultam, kértél, nehogy elmenjek Knife-hoz - mondta. - Miért? Ellene szegeztem a hallgatásomat, és arra gondoltam, hogy biztosan látja és hallja, amint izzadnak a falak.
- Hallgass ide! - folytatta ravaszul. - Előbb-utóbb úgyis kiköltözöm. Nagyon kérdéses, hogy az utánam jövő bérlő átvesz-e téged, vagy legalább az ízlésének megfelelően átalakíttat. - Várt, fölemelte a fejét, kémlelődött, és mivel moccanásnyi jelt sem adtam magamról, folytatta: - Renée-hez költözöm, szép ajándékot kap tőlem. - Robert körbepillantott, megbizonyosodott róla, hogy feszülten figyelek-e. - Renée új testet és új agyat kap. Nézd - előhúzott egy prospektust -, erre a szűzies cigánylánytípusra gondolok, látod ezt a fekete, dús: hajat, a parázsló szemet, a nedves ajkat? És a tökéletes alakját!
Még egyszer végigszaladtam a lehetőségeimen. Megtagadhattam válaszokat, visszatarthattam információkat, sorompókat állíthattam fel, és teljes mértékben parancsolhattam a házban mindennek, ami mozdult.
Robertot kiábrándította a passzivitásom, felugrott, és nekilátott, hogy átkutassa a lakást. Ráhagytam, hogy feldúlja a biztonsági szobát, amelyben oly sokszor osztottuk meg éjszakai pihenőnket, anélkül persze, hogy Robert egészen bizonyosan tudott volna róla. Csak néztem, ahogy a dőzsölőparadicsomban kinyitogatta az ajtókat és a szekrényeket. És a zsibongó vidámság ritka pillanatát éreztem, amikor Robert - mintha pók lett volna - a mennyezeten és a falon araszolgatott, kezében egy díszes kalapáccsal üregek után kutatott a falban. A felfrissítő paradicsom ajtajában, ahol Paul Delvaux-t rejtegettem, meg kellett állnia.
Dühöngve nekivetette magát az ajtónak, de csak a fejét törte be, káromkodott, és egyvégtében fenyegetőzött. Paul Delvaux-ról kérdezősködött, de hallgattam. Látszólag megnyugodott, és fülét az ajtóra tapasztotta. Kinyitottam a vízcsapot. Robert azt kívánta, hogy hívjam fel Knife-ot vagy a rendőrséget; én nemet mondtam. Ő üvöltött, én hallgattam.
Hirtelen ő is elhallgatott, lázasan gondolkodni kezdett. Azután összevissza szaladgált, a bejárati ajtóhoz rohant, rázni kezdte; első rohamára keskeny rés nyílott, de úgy becsaptam az ajtót, hogy reccsent. Akkor már sejtette, hogy a lakása - a börtöne lett.
XIV
Már az operáció közben a nyomomra akadtak, egészen biztosan tudom, csak azért maradtak tétlen egy álló napon át, nehogy Robert révén kimeneküljek a kezük közül. Nem vitás, hogy nagyra tartják; amint kiérdemli, fölépítik testében és szellemében a jövő emberét. És én a négy falamban élek, egészen érthetetlen okból reszketek és vacogok. Valamikor csak használt engem, lám, az imént szépen tisztára mosakodott az új urai előtt; az utolsó alibijénél is segítségére leszek-e?
Tudom, hogy a lépcsőházban vannak, surranó lábbal lopakodnak az ajtóm elé. A tegnap reggeli rohamcsapat, a három sebész is köztük van, és elektródaszerelőket is hoztak. Most betörik a lakásajtót, amely reccsenve a szemközti falnak vágódik.
A banda dühödten beront, Robert elugrik az útból, villámgyorsan szétrajzanak, eltűnnek a lakásban. Ketten a dőzsölőparadicsomot foglalják el, céltudatosan és tapasztaltan a kézikapcsolóimhoz kapnak, egy áramütés, melyet ellenük szikráztatok fel, visszaveri őket. Egy szempillantás alatt befűtök a kályhákba és a tűzhelyekbe, a parázs lávája kiűzi a két férfit, a hajuk megperzselődik, de a biztosíték, amely mint a dugó az üvegből, kicsapódik, véget vet hősies ellenállásomnak a konyhában.
Az egyik sebész berohan a biztonsági szobába, feltúrja az ágyat, a lézerpuskát közben úgy használja, mintha rovar lába volna. A mennyezeti lámpával kiverem kezéből a fegyvert, kirántom a lába alól a szőnyeget, belezuhan az ágyba, amely légmentesen körülzárja. Kapálózik és védekezik, mint egy húsevő növény ajkai közé hullott rovar, szűkös levegőjét a pótaggregátorból szívja.
Két rendőr betöri a felfrissítő paradicsom ajtaját, Delvaux visszahúzódik a sarokba, egész testében remeg. Kinyitom a zsilipeket, minden irányból forró víz zubog a férfiakra, majd elzárom a lefolyókat a földön és a falakban, és csobogva emelkedik a víz. Felizzítom a tükörfalat, a spraydobozok felrobbannak, kemény a habjuk, a mennyezet egy helyütt leszakad, elkeseredett védekezésem mégis többet árt Delvaux-nak, mint amennyit használ, és a bandát csak alig-alig tartóztatja föl.
Most belevágnak a nyakába egy henteskampót, vérző húsán habos nedvesség ömlik el, maguk után vonszolják, mint egy zátonyra futott hajót, és most felfedezem a kamerákat; a tévé élőadásban közvetít. A víz vörösre színeződik, és beárad a nagy társalgóba.
Az elektródaszerelők kirakodják a műszereiket. Sebtében bútort tolok az útjukba, nehogy a központi egységemhez férkőzhessenek, a szerelőket egy szekrénnyel lesöpröm a pástról, műszereik csörömpölnek a padlón, majd belehullanak a vörös színű folyadékba. Káromkodva tápászkodnak föl, az egyikük egy hosszú nyelű fogót vág a látófalamba, a fények egy része elszürkül, félig megvakultam. A szőnyegérzékelőim lábak csobbanását regisztrálják, és mialatt az a sebész, aki a biztonsági szoba ágyában van, az utolsókat rúgja, egyetlen rántással ráborítom a puha szőnyeget a felém mászó technikusra, aki a padlóra zuhan, elterül a felázott műanyag habban, olyan, mint egy ragadós enyven vergődő légy. Egyesült erővel szétmorzsolják a barikádot, miközben a mennyezeti világítás, mint egy pallos, fenyegetően átfütyül a fejük fölött a levegőben, darabonként szedik szét a védfalamat, fedezékbe húzódnak az ellenőrző berendezésem elől, és amit csak érnek, összetörnek. A Varázsfalban minden erőmet ellenük összpontosítom, nagy nyomáson megroppan az üveg, és sok ezer fájdalmas szilánkkal árasztja el a bandát. A fények kialszanak.
Akkor valaki beúszik a központi egységembe, ahol egészen süket és vak vagyok, és mégis érzem, hogy Robert az, csak ő igazodhat el itt ilyen otthonosan, keze beletúr - nem szeretettel, becézőn, hanem büntető, ítélő indulattal - elektromos drótgomolyagomba.
XV
A mágneses jegyzeteimet ezzel befe…
Ódor László fordítása