George Sumner Albee - Legfelül
"9.07. Jonathan Gerbernek, L. Lester Leath-től" - ez volt a halványzöld papírra írt feljegyzés élén; ott hevert az íróasztalon. - "Szíveskedjék a mai napját szabaddá tenni. Szabadmozgási engedély mellékelve. Kérem, menjen fel délelőtt a Tizenharmadikra, de ne feljebb. LLL."
- Végre... ennyi év után - sóhajtott fel Jonathan, amikor az áttetsző pergamen borítékból kihúzta az engedélyt. Most először látott ilyet közelről. Voltaképpen persze miniatűr fémgúla volt. Egyik oldalán a cég neve: "Egyesült", a másikon Jonathan portréfotója. Nem is sejtette, hol és mikor fényképezték le: bizonyára nemrég, mert új nyakkendője volt rajta. Nyilván a vállalati rendészet kapta le nagy fényerejű lencsével, munkába jövet, vagy elmenőben.
- Miss Kindhands - szólt titkárnőjéhez Jonathan az asztali mikrofonba -, törölje kérem a mai előjegyzéseimet. Mr. Leathnek szüksége van rám.
Fogta az aranygúlát, végigsietett a kivilágított folyosón, a lifthez.
- Tizenhárom - mondta.
A liftkezelő évek óta ismerte Jonathan arcát, bolyhos tweedöltönyét, s most rémülten összerezzent.
- Semmi baj - nyugtatta meg Jonathan, és odamutatta nyitott tenyerén a gúlát.
- Igenis - bólintott a liftkezelő. Úgy lehelte a szót, mint hangszerén három halk, mély hangot a fuvolás.
Azután vigyázzba állt, behúzta a bronzajtót, és megnyomta a gombot.
Tizennégy éve? Vagy talán tizenhat? - morfondírozott Jonathan, s ahogy a lift felfele vitte-vitte a hatalom, a nagyság felé, ő mind mélyebbre süllyedt az évek mély rétegeibe, első napjáig ebben az épületben.
Mosolyogva emlékezett rá, mennyire gyanakvóan nézte annak idején a liftet. Ahogy minden áldott reggel felvitte a nyolcadik emeletre, a reklámosztályra, ő - akármennyire ellenkezett is ez a józan ésszel - szüntelenül valami cselt szimatolt, mintha nem felfelé vinné a lift, hanem lefele, lefele, mélységes katakombába, az Egyesült roppant lépcsőzetes gúlája alá. 1, 2, 3, pislogtak a lift apró villanykörtéi, de ez sem győzte meg arról, hogy felfelé tart; oly egyenletes volt a mozgás, hogy semmit sem érzett; amikor nesztelenül nyílt az ajtó, senki sem tudta, hova érkezett. Hosszú üres folyosók, mind keskeny, akár a tárnák, végtelenbe nyúlnak, plasztikfaluk visszaveri a tejüveggel fedett mennyezetvilágítás fényét. Az épületen sehol sem volt ablak, az üvegtéglán áthatoló világosság akár ügyesen leplezett elektromos fényforrásból is származhatott volna; semmi sem vall arra, hogy nappal van.
Képzelődés - intette magát akkor Jonathan. - Szerencsém van; óriási szerencsém, íme, huszonhét éves fejjel itt vagyok az Egyesültnél! Bárki tíz évet adna az életéből, ha cserélhetne velem. - Ma már csak a reklámszövegek olvasóinak épülésére élt elcsépelt frázisokkal; régebben önkéntelenül szaladtak ki a száján.
Egy New York-i hirdetővállalatnál dolgozott mint reklámszövegíró, amikor egy délután az egyik cégtulajdonos hivatta, és közölte vele, hogy a valósággal legendás hírű minnesotai cég óhajtja alkalmazni. Amennyiben Jonathan megtagadja tőlük e csekély szívességet - saját személyét -, a főnök félreérthetetlenül tudtára adta, hogy sajnos, a hirdetővállalatnak sem lesz módja tovább foglalkoztatni. Minden bizonnyal egyéb rokon vállalatoknak sem. Így tehát - a kétes megtiszteltetés érzésével, miként a kőoltárra kiszemelt azték ifjú - Jonathan felszállt a minnesotai vonatra, ahol is az első osztályú fülkében csokoládé várta és egy csokor vörös rózsa. Ez sem csillapította azonban kételyeit.
Aminthogy L. Lester Leath-szel való megismerkedése sem nyugtatta meg. Leath hangszigetelt irodájában a halványszürke fal, a halványszürke bútorok, az üvegtéglán átvilágító fény - talán napsütés, de talán nem -: mindez olyan volt, mintha vastag ködrétegbe került volna. És azt sem igen tudta megállapítani, hol végződik a köd, s kezdődik maga Leath. Az arca akár a füst, a haja, mint a bepárásodott alumínium, fehér ujjai, mint kicsiny kísértetek suhannak az íróasztalon, a hangja akár a hajókürt halk, mély, gyászos bugása a távoli ködös tengerekről.
Jó ideig tartott, míg Jonathan megszokta Leath hangját és ködös köntörfalazását.
- Mi lesz a dolgom? - kérdezte ő, Leath pedig azt felelte, hogy dolgozni az alsóbb néprétegek szoktak, s hogy szabatosan kell használni a szavakat. - Úgy értem, mi lesz a munkám? - helyesbített Jonathan, amire Leath azt válaszolta:
- Munka! Ó, a munka! A munka révén váltak atyáink e föld óriásaivá. A munkának köszönheti Amerika, hogy azzá lett, ami: egy zűrzavaros világ fényességes fáklyája. Az emberiség elpuhult, biztonságra vágyik. Ó, a legkülönb biztonság, az egyetlen biztonság: a munka! - Jonathan harmadszor is próbálkozott, és Leath azt felelte: - Hogy milyen termékeket kell reklámoznia? Kedves fiam, az Egyesültnek nincsenek termékei. Mondjuk talán, hogy az Egyesült félkész anyagokat alkot és fejleszt, amelyek révén a szabadverseny-rendszer keretében működő kisebb gyáriparosok bővíthetik választékukat, avagy javíthatják bizonyos áruikat, a fogyasztó, Mr. és Mrs. Amerika javára. Az ön témája maga az Egyesült. Azért emeltem ki önt, mert jó érzéke van a szavakhoz. Mélységesen megindított az ön légpuskahirdetésének főcíme: A Kamasz meg a Kutyája. S ama kicsiny ékszernek, amelyet a pelenkacég részére kreált, vajon mi volt a címe? Minden Kisbaba Földre Szállott Angyal! Ilyen szavakat, ilyen sorokat vár öntől az Egyesült. Nekünk hazafiság kell, barátság, nemes érzéknek, szeretet...
Így tehát tizennégy esztendeje - vagy talán tízenhat, talán tizenhét? -, Jonathan elkezdett az újságolvasók milliói számára kicsiny esszéket írni, téma nélkül. Amikor első műve nyomtatásban megjelent, attól tartott, kinevetik. De nem nevetett senki. Mi több, dicsérő levelek sokasága érkezett az ország minden zugából. Az a reklámszövege, amely felsorolta George Washington érdemeit, s egyeneságon tőle eredeztette az Egyesültet, elnyerte a Nemzeti Hirdetési Tanács rubinköves platinaérmét. Azt a reklámszövegét, miszerint az Egyesült üzletvitelének aranyalapja ama tanítás, melyben a derék Abe Lincoln részesült munkába tört anyja ajkáról, a Kereskedelmi Kamara ifjúsági tagozata különleges pergamentekercsen terjesztette országszerte. Azóta is írja szövegeit, s egyre jobban értékelik tartalmukat, ékesszólásukat, mélységüket. És maga L. Lester Leath elismeréssel és kedvességgel tünteti ki, és az Egyesült felemelte a fizetését évi tízezer dollárról tizenhétezer-ötszázra, majd tizenhétezer-ötszázról huszonháromezer-kétszázra. Ezenkívül évente prémiumként kap egy köteg Egyesült-részvényt, s ez elidegeníthetetlen tulajdonát képezi, hacsak a nyugdíjkorhatár elérése előtt meg nem válik a cégtől.
És most várják a Tizenharmadikon. Az izmos, fiatal őr, szürke egyenruhában - szemmel láthatólag valamelyik kollégiumi futballcsapat neveltje -, tisztelgéssel üdvözölte.
- Mr. Gerber? Feladatom, hogy mindent megmutassak önnek, amit látni óhajt - mondotta tiszteletteljesen.
- Voltaképpen nem is nagyon tudom, mit szeretnék látni - vallotta be mosolyogva Jonathan. - Most járok itt először.
- Mr. Leath tájékoztatása szerint, ön esetleg azt óhajtja, hogy mutassam be az igazgatótanács tagjainak, uram.
- Hát csak rajta - mondta Jonathan nyugodtan. - Részemről semmi akadálya.
Az őr előrement, sorra nyitogatta a bronzajtókat. Tizenöt igazgatói irodában nyolc kopasz, szikár férfival és hét kopasz, kövér férfival rázott kezet Jonathan. Ezek azonban nem voltak az igazgatók. Ezek csupán határozók és kockázatvállalók voltak, csupa derék családapa, akik évente százezer dolláros fizetést húztak, és akiket idő előtt sírba vitt a szívinfarktus. Jonathan megnézte a sokszorosító irodákat, az impozáns telexrészlegeket, telefonközpontokat, az éttermet, a háromágyas kicsiny kórházat.
- Látom, a kórháznak külön liftje van - mondta az őrnek. - Ha valaki az íróasztalánál hal meg, feltűnés nélkül elszállíthatják az épületből.
- A Tervezőtestület mindenre gondol, uram - válaszolt az őr.
Jonathan négy-öt esztendeje lehetett a vállalatnál, amikor személyes találkozása esett az Egyesült precíz eljárásával hasonló katasztrófa esetén. Egyszer a liftben egy Jacks nevű mérnök elsápadt, a szívéhez kapott, és összeesett. Jonathan melléje térdelt, és föléje hajolt, a liftkezelő pedig két emelet közt megállította a liftet, és teljes lelkinyugalommal eligazításért telefonált a földszintre, a liftindító központnak. A lift ekkor sebesen lesüllyedt a pincébe. Ott már várták az őrök a hordággyal.
- Sajnos, azt hiszem, meghalt - mondta Jonathan.
- Ó, dehogy, uram - mondta az őrparancsnok. - Egyszerű ájulás csupán, vagy múló gyengélkedés.
- Ugye, azonnal orvost hívnak?
- Szíveskedjék visszalépni a liftbe, uram - szólt az őrparancsnok.
És ennyi volt az egész. Később Jonathan képtelen volt egyértelmű választ kicsikarni a liftkezelőtől, az őröktől, bárkitől. Az eset harmadnapján az újság gyászjelentésrovatában rövid hír tudatta, hogy bizonyos D. M. Jacks, mérnök, "városunk lakosa", elhalálozott, de egyetlen szó sem utalt arra, hogy az Egyesült alkalmazottja volt. Jacks egyszerűen eltűnt. A vállalat tudomásul vette, hogy halál létezik, de átsiklott fölötte. Amikor valaki meghalt, a helyettese lépett a helyére. Egy tíz- meg tízezer alkalmazottat foglalkoztató testületnek óhatatlanul akad mindennap halottja, s a munkát nem lehet minduntalan megszakítani.
Amikor visszatért a maga emeletére, Jonathan bekukkantott Leath, takarosan dekorált előszobájába.
- Ha LLL-nek szüksége van rám - mondta a titkárnőnek - itt vagyok.
- A doktor van bent nála - mondta Miss Tablein, Leath bizalmi titkárnője. - Maradjon, kérem, a telefonnál.
Jonathan, dolga híján, csak ült az íróasztalnál, bámulta a falon a közvéleménykutatás grafikonjait, és azon tűnődött, vajon mi lehet a levegőben. Leath sosem cselekszik pillanatnyi ösztön hatására; a szabadmozgási engedély, a látogatás a Tizenharmadikon már magában is előléptetés. A Tizenharmadik felett már nincs más, csak a Tizennegyedik, hiszen a Tizenötödikre senki emberfia be nem teheti a lábát; a gúla csúcsán nincs más, csak az Elnök irodája. Vajon ez azt jelenti, hogy felveszik a Tervezőtestületbe? - tűnődött Jonathan. A reklámosztályon már nem kerülhet magasabbra, hacsak nem magának Leath-nek a posztjára.
No de akármiről legyen szó, hamarosan minden kiderül, nyugtatgatta magát. Vállat vont, elővette zsebéből az engedélyt, tanulmányozta fényképét, és elnevette magát. Hova lettek az ifjonti fürtök?! Érzelmes hangulat fogta el, azon töprengett, milyen is volt huszonhét esztendős korában. Sehogy sem tudta felidézni akkori képét.
- De arra emlékszem - mondta magában, és elmosolyodott -, hogy hitetlen Tamás voltam. De még milyen hitetlen!
Emlékezett, annyira gyanúsnak találta a liftet, hogy véges-végig lelépte a folyosókat: vajon a gúla alsóbb emeletei csakugyan szélesebbek-e, mint a felsők. Sőt, még ennél is többre vetemedett. Megszökött a szobájából, hogy felderítse a pincét - persze semmi gonoszat nem talált; az az igazság, hogy nem talált egyáltalán semmit.
Azután, emlékezett mosolyogva Jonathan, amikor minden lehetségeset megtudott már az épületről, megpróbálta felfedezni, mit termel az Egyesült. Szép, szép, hogy van érzéke a szavakhoz, de azért eleinte berzenkedett az ellen, hogy maga sem tudja, mit reklámoznak a szövegei. És sikerült is megtudnia valamit. Rájött például, hogy a vállalat négyezer termékét ABC-rendben nevezték el, Aab-tól - ami szintetikus tejturmix volt - Zyz-ig - ami traktormágnesek forgórészét jelentette. De Jonathan hamarosan ráunt az Aab-Zyz-gyűjteményre.
Asztalán megszólalt a gisz-hangra hangolt berregő. Jonathan nagy gyakorlatra valló sima mozdulattal emelte le a villáról a telefonkagylót, és vállára biggyesztette, mint egy kis papagájt.
- Itt Gerber.
Leath titkárnője jelentkezett.
- Még most is bent van nála a doktor - közölte. - Bizonyára a szokásosnál is jobban gyötri a fekélye, vagy megint ketyegést hall. De van a maga számára néhány utasításom. Legyen szíves, ebédeljen meg, egy órakor menjen végig a Tizennegyediken, és két órakor jelentkezzék Mr. Leath-nél.
- Mi lóg a levegőben, Miss Tablein? - kérdezte Jonathan. A titkárnők demokratikus megnyilvánulásnak tekintették, ha valaki fesztelen modorban beszélt, és szájról szájra adták, hogy az illető aranyos fiú. A tisztviselőnők boldogan elkoptatták a körmüket meg a fiatalságukat a főnökért, ha az aranyos fiú volt.
- Nem tudom - mondta Miss Tablein. - De biztosan fontos. Magasabb Rendű Elgondolás.
- Én tizenkettőkor ebédelek a kollégákkal, mint tudja. Az igazgatók csak negyed kettőkor mennek ebédelni. Ha akkor megyek fel a Tizennegyedikre, mialatt ők esznek, nem lesz ott egy teremtett lélek sem. Nem tudja, mit akar LLL, mit csináljak odafönt?
- Gondolom azt, hogy nézzen körül - vélte Miss Tablein. - Bár én is magával mehetnék! Mr. Gerber, egyetlenegy valamire kérem. Csak azt az egyet mondja meg, ha lejön, hogy Mr. Waffen vécéjének tényleg aranyból van-e az ülőkéje?!
- Jó - ígérte Jonathan. Persze, tudta, hogy nem fogja megmondani.
Két beosztottjával ebédelt; fiatalember volt mind a kettő, tanulóidejüket töltötték. A láthatatlan tam-tam - észlelte nagy szórakozására Jonathan - már továbbadta a hírt az ő aranygúlájáról. A két fiú ráemelte tisztára sikált, fénylő, buzgó arcát; ahányszor Jonathan kinyitotta a száját, valósággal vonaglottak tiszteletükben.
Egy óra után néhány perccel felvitette magát a Tizennegyedikre. Lényegesen kisebb volt, mint .a Tizenharmadik; úgy látszik, a gúla meredekebb, mint az utcáról látszik. Az őr tisztelgett, és közölte, hogy az emeleten nyolc igazgatói iroda van meg egy tanácsterem, és hogy Jonathan kedvére bemehet bárhova.
- Érdemes megnézni, uram - tette hozzá. Igazat mondott. Némelyik szobában forgószéket talált, óriási televíziókészüléket, remekül felszerelt bárszekrényeket. Az egyikben páncélszekrény-méretű szivardoboz állt, a másikban céltábla, légpisztolyhoz, a harmadikban finn szauna. A legérdekesebb az a szoba volt, amelyik szakasztott mása egy luxusjacht fedélzetének, horgászszékkel és horgászfelszereléssel. De sehol egy tisztviselő, egy titkárnő, senki. Egyetlen lap papír sem éktelenkedett a mérhetetlen íróasztalok makulátlan fényű lapján.
- Mondja csak - fordult az őrhöz Jonathan -, milyen gyakran járnak be a Tervezőtestület tagjai?
- Az évi közgyűlésre mindig eljönnek, uram - magyarázta az őr. - Máskülönben csak ha Mr. Satherwaite hivatja őket, azt hiszem. - II. Hanscomb Ludlow Satherwaite volt az Egyesült elnöke, irodája a gúla csúcsában foglal helyet, fényképei minden évben azonos korúnak mutatták -, de látni még nem látta senki.
- És van olyan is köztük, aki Minnesotában él? Ne haragudjék a sok kérdésért. Most járok itt először.
Az őr elnevette magát.
- Ne feledje, uram, hogy manapság valamennyien magánrepülőgépen járnak, magánpilótával. Mr. Ippingernek például négyszázezer hektárja van Louisianában, garnélahalászatra, úgy, hogy ő ott él. Mr. Latchwellnek a mexikói partok közelében van egy szigete, kastélya meg egy kis magánhadserege, azért visel vörös-kék egyenruhát meg sarkantyús lakkcsizmát.
- Persze; Mr. Latchwellt már láttam a liftben.
Jonathan megpillantotta olykor a tekintélyes, termetes igazgatók egyikét-másikát. Az egyik - az lehetett a szenvedélyes horgász - fehér vászonnadrágot, zöld ellenzős fehér sapkát hordott. A másik egészségi okokból tehénbőr szandált viselt csupasz lábán. Valamennyiük bogara természetesen szándékos volt; az egyenlőségüket akarták ezzel hangsúlyozni, mint ahogy a bölcs öreg Leath nemegyszer türelmesen elmagyarázta Jonathannak. Megköszönte az őr fáradságát, és lement.
- 1 óra 55 - dugta be kopasz fejét Leath előszobájába.
- Jöjjön be, foglaljon helyet - kukkantott rá a szemüvege fölött Miss Tablein. - No, meséljen. Mondja, de igazán, az a...
- Az igazgatóink nagyon is keményen dolgoznak - mondta helytelenítő hangon Jonathan -, hogysem ilyen csacskaságokkal fecsérelnék az idejüket. Persze értem, hogy maga szívesen tréfálgat olykor.
- Jaj, annyira kíváncsi voltam!
Lehetséges, hogy Miss Tablein nem szívvel-lélekkel az Egyesülté? Van egy szemernyi valószínűsége, gondolta Jonathan, hogy veszedelmes munkatársnak bizonyulhat. Jonathan a Kedves Kollégákat, az Egyesült háziújságját lapozgatta, míg meg nem villant a jelzőlámpa, és Miss Tablein közölte, hogy bemehet. Jó hír avagy rossz - nemigen tudta ugyan, mi rosszra számíthatna -: most mindenesetre megtudja.
- Jó napot, fiam - mondta L. Lester Leath.
Árnyék foltozta arca fehér volt, akár a Gga-lemez, az Egyesült fogtisztítócikk-ipari félkészterméke. Szája féloldalt lefittyedt. Bal szeme dülledt, akár a bagolyé, pupillája óriásira tágult, és vadul meredt Jonathanra.
- Lester! - kiáltott fel rémülten Jonathan. - Beteg?!
- Nem vagyok beteg. Haldoklom - felelte közönyösen a reklámosztály igazgatója. - Ma délután meghalok, itt az íróasztalomnál, valószínűleg öt-tíz percen belül.
- Engedje meg, hogy hazavigyem!
- Nem; én így akarom - mondta Leath kísérteti ködhangon. - Azt akarom, hogy a halálom, éppúgy, mint az életem, az Egyesültet és céljait szolgálja. Fogytán az időm, fiam. Holnap reggel a 114/b számú hivatalos közlemény bejelenti, hogy maga lép a helyemre az osztály élén. Kezdő fizetése évi ötvenezer. Érdekeltsége ezzel arányos.
- Köszönöm, Lester.
- Első hivatali ténykedése remélem, az lesz, hogy helyettest vesz fel, akiben ég a mi szent tűzünk. Javaslom, hogy kövesse példámat - fésülje át a hirdetővállalatokat, keressen egy ifjú Jonathan Gerbert, és tanítsa ki, ahogy én tanítottam magát huszonegy éven át.
Szürke volt a délután. Az üvegtéglán nem szűrődött be napfény. Mintha a szobában ködrudakat halmoztak volna fel, gondolta Jonathan, szabályosan, akár a fahasábokat a fatelepen. A homályból felbukkant majd megint eltűnt L. Lester Leath árnyékarca, mintegy az űrben lebegő képként, lustán- imbolyogva, mint ködös tengeren hányódó palack.
- Olyan öröm az Egyesültet szolgálni, hogy nem számoltam az éveket - mondta Jonathan. Jó tanítvány volt.
Most már egy csepp megerőltetésébe sem került ilyesmit mondani. De azért persze kissé szíven találta a dolog.
- Csakugyan olyan rég vagyok itt? - kérdezte.
- Bizony, fiam - mondta Leath. Lefittyedő szája nehezen formálta a szavakat. - Tudom, hogy jó kézben hagyom az osztályt. Felment a Tizenharmadikra?
- Hogyne, természetesen.
- A Tizennegyedikre?
- Persze. Hisz az ön utasítása volt.
Leath megingott. Nagy nehezen összeszedte elillanó energiáit.
- Mielőtt a helyemre lépne - mondta egyre fátyolosabb hangon -, még valamit el kell végeznie, az utolsó szertartást. Meg kell ismerkednie az Elnökkel. Menjen fel a Tizenötödikre. - összeroskadt az igazgatói székben.
- Lester! - ugrott oda hozzá Jonathan.
Leath nagyon-nagyon lassan a mennyezet felé emelte fehér mutatóujját.
- Tizenöt - suttogta, és meghalt.
Jonathan halkan becsukta maga mögött a hangszigetelt ajtót, amely most már az ő szobájába nyílt.
- Miss Tablein - szólt a titkárnőhöz -, kérem, telefonáljon a portásnak. Mr. Leath nincs többé az Egyesültnél.
A folyosó végén, a liftnél jóformán még meg sem nyomta a gombot, máris megjelent a felvonó, mintha Jonathan Gerber előléptetésének híre máris végigsuhant volna a csengő drótja mentén a liftaknán.
- Legfelülre - vetette oda a liftkezelőnek, és épp csak megvillantotta az aranygúlát.
A lámpácskák pislogtak; nesztelenül kinyílt az ajtó.
- Azt mondtam, legfelülre! - mordult fel méltatlankodva Jonathan. Most már ő a reklámosztály igazgatója; évi ötvenezret keres; értékesebb az ideje, hogysem a cég egy alantas beosztottja fecsérelhetné. - Ez a Tizennegyedik, nem a Tizenötödik.
- Sajnálom, uram - mondta a liftkezelő. - Mi csak eddig megyünk. Szóljon az őrnek.
- Szólok is! - kiabált Jonathan. Az őr már ott is volt; az a fickó, aki délben végigvezette az igazgatói irodákon.
- Mit jelentsen ez?! - tudakolta Jonathan. - Tizenötöt mondtam, a mindenit!
- Igen, uram. Erre tessék, uram - szólt az őr. Előrement egy sima bronzajtóhoz: se kilincs, se kulcslyuk nem volt rajta. - Szíveskedjék az engedélyét bedobni ezen a nyíláson. Működésbe hoz egy fotocellát, az pedig kinyitja az ajtót. Ugyanezt szíveskedjék megismételni a túloldalon, amikor le óhajt jönni.
- Azt akarja mondani - kérdezte hitetlenül Jonathan-, hogy Mr. Satherwaite, valahányszor feljön ide, gyalog megy fel az utolsó emeletre?
- Én még sosem láttam őt, uram, de bizonyára.
A keleti parttól a nyugati partig száz meg száz Egyesült üzem működött, százkilencvenháromezer Egyesült alkalmazott termelt négyezer terméket. És itt, az ország közepén, itt trónol ez a gigászi gúla, az egész intézmény szíve; itt, legfelül, a gúla legfelső emeletén lüktet az agy, amely zsenialitásában átfogja és irányítja az Egészet. És itt van most ő, Jonathan Gerber, és rögtön kezet fog a Legmagasabbal! Jonathan szeme ragyogott, kihúzta magát, bedobta engedélyét a keskeny résen, belépett az ajtón, és becsukta maga mögött.
Előtte egyszerű festett acél lépcsősor húzódott, korláttal, narancsszín téglával kirakott vakolatlan falak között.
Jonathan ámult. Milyen szép is, hogy Mr. Satherwaite, mérhetetlen hatalmában, megvet minden cifraságot! Hányszor, uramisten, hányszor írta le reklámszövegeiben Jonathan, hogy az Elnök egyszerű ember - és most is, mint mindig, a költött szó létrehozta a valóságot: az Elnök valóban egyszerű ember! Felment a lépcsőn, csupasz betontérre ért; tele volt szórva kátránypapírral, kiszáradt festék állt dobozokban, döglött legyek hevertek mindenütt. Áporodott volt a levegő, mint az erős sajt szaga. Balra ajtót látott, benyitott, és fekete üregbe bámult, amelyben olajozott acél liftkábelek haladtak át hatalmas, küllős kerekek fölött. Jobbra is megpróbált egy ajtót; ugyanolyan üregbe bámult itt is.
Öt percig, tízig, csak állt a fülledt melegben, majd lassan körbe-körbefordult, hogy talán majd talál... mit is? Rejtekajtót, titkos fülkét, egy táblát, amelyre az elődei felírták, ha mást nem, legalább a nevüket. De csak a festékesdobozokat látta, a legyeket meg négy apró ablakot, mint egy-egy kerek szemet, a befelé ferdülő négy falon. Pókháló és mocsok borította mind a négyet; de imitt-amott, fedezte fel Jonathan, tisztára dörgöltek egy kis helyet, talán kabátujjal. Odalépett a legközelebbihez, kicsit tovább szélesítette a tiszta foltot, és kinézett.
A város jókora része terült el előtte, megfeketedett táblák összevissza hajigált sokasága, túl rajta a végtelen minnesotai síkság. És még valamit meglátott Jonathan, amiről már rég megfeledkezett - hogy a síkságon tél van. Porhót fújt a szél, fellegként terült a tanyaházak, sövények fölé. Ahol egyáltalán kilátszott a föld, valósággal megkékült a hidegtől. És csak jött, jött a hó, és jött a hideg. Mert a nyár epizód csak, vakáció; a tél a valóság, az örök útitárs; a tél mindig ott leselkedik néhány mérföldnyire, északra; vár, hogy megkaparinthassa zsákmányát. Kéken hevert a föld, fehérrel erezetten, mint a tenger mélye, és jégből volt az érrendszere.
- Olyan hideg, hideg - suttogta Jonathan, és megborzongott.
Azután leverte a port meleg, bolyhos tweedöltönyéről, arcára megfelelő arányú szent borzadályt és odaadó buzgalmat terített, és lesietett a lépcsőn; sarka megpendült a festett acélon, talpa alatt, akár a homok, meg-megcsikordult a szemcsés gipsz. Keze egy pillanatra sem engedte el a korlátot.
Most nem szabad megbotlani, nem szabad elesni - figyelmeztette magát. - Nem, nem, most nem szabad megbotlani.