George Griffith - Villámsarok
Kivételesen kettesben vacsoráztak. Az asszony, vagyis Mrs. Sidney Calvert, aki tizennyolc hónapja volt férjnél, félig feküdt, félig ült a kandalló melletti hatalmas, kényelmes és formátlan karosszékben. A fából és szénből rakott tűz vígan lobogott az álközépkori kandallóban. Az asszonyka keresztbe vetette a lábát - igen csinos lába volt és elegáns cipője -, és egyiket a kandalló fekete márványperemére támasztotta.
A kávéskészlet és a likőrösüvegek a keze ügyében álltak egy asztalkán. A férj, Mr. Sidney Calvert jóvágású, harminc körüli fiatalember volt, de aki közelebbről vizsgálgatta, annak feltűnt, hogy csinos, vidám arcában keményen villog a szeme, és a szája több mint határozott. Cigarettázva sétált fel-alá.
Mrs. Calvert letette az üres kávéscsészét, a férje felé fordult és megszólalt:
- Igazán, Sid, nem értem, miért akarod megtenni. Persze nagyszabású terv meg minden, de hát te, aki London egyik leggazdagabb embere vagy, könnyen lemondhatnál róla. És biztos vagyok benne, hogy helytelen. Ugyan mit szólnánk, ha valaki az egész légkört palackba zárná, és minden lélegzetvételt megfizettetne az emberekkel? Különben is nagyon kockázatos dolog lehet szándékosan megzavarni a természet egyensúlyát. És hogy akarsz eljutni a sarkra, hogy felállítsd az üzemet?
- Hát - kezdte a férfi, aki egy pillanatra megállt, és parázsló cigarettáját bámulta - először is, ami a helyszínt illeti, emlékeztetlek, hogy a mágneses sarok nem azonos az Északi-sarkkal, hanem Boothiában, Brit Észak-Amerikában van, az Északi-sarktól vagy ezerötszáz mérföldnyire délre. Ami meg a kockázatot illeti, hát persze hogy nem lehet nagy dolgokat véghezvinni némi kockázat nélkül, de én azért azt hiszem, hogy ebben az esetben főleg a többieknek kell majd vállalniuk. Tudod, a bajok akkor kezdődnek majd, ha rájönnek, hogy többé nem működnek a villanyos kábelek, telefonok és telegráfok, és akárhány gőzgépet állítanak is majd munkába, képtelenek lesznek tisztességes mennyiségű villanyáramot előállítani - vagyis a világ összes villanyos berendezése értéktelenné válik, hacsak nem vásárolnak majd energiát a Mágneses Sarki Villanyáram Társaságtól, más szóval alázatos szolgádtól és kisszámú barátjától, akiknek kegyesen átengedek egy kis részt a haszonból. De ezt a kockázatot könnyen kiküszöbölhetik, ha fizetnek. És nincs semmi akadálya, hogy javítsuk az áru minőségét, gondolj csak az Extra Speciális Finomított Villámra, a Háromszorosan Koncentrált Elektromos Fluidumra meg arra, hogy Rövid Határidőre Szállítunk Megfelelő Zivatarokat. Ugye, hogy jól hangzanának ezek a hirdetések?
- Nem gondolod, hogy komolytalanul beszélsz erről a tervről, amely esetleg a legjelentősebb iparágakat semmisíti meg örökre? - kérdezte az asszony, de önkéntelenül is elnevette magát az ötleten, hogy úgy szállítják majd a zivatarokat, mint egy hordó vajat vagy egy bála berlini gyapjút.
- Tudod, attól félek, nem tudok vitába bocsátkozni veled a kérdésről, mert közben rám nézel, és összezavarod a gondolataimat. De azért abban biztos vagyok, hogy nem lehet sikeres üzletember, aki a hegyi beszéd elveihez tartja magát. De hagyjuk, azt hiszem, kellemes szórakozásban lesz részünk, mert megérkezett a professzor.
- Kimenjek? - kérdezte az asszonyka.
- Nem, hacsak nem akarsz, vagy hacsak azt nem hiszed, hogy a tudományos részletek untatni fognak.
- Nem, erről szó sincs. A professzor valahogy olyan vonzóan tud előadni. Meg különben is, a lehető legtöbbet akarok tudni a dologról.
- Kenyon professzor, uram.
- Á, jó estét professzor. Úgy sajnálom, hogy a vacsorára nem tudott eljönni. A feleségem meg én épp ennek a tárolótervnek az etikai vonatkozásairól beszélgettünk, mielőtt megérkezett. Tud valami újat mondani a gyakorlati megvalósíthatóságról? Attól félek, a feleségem nem igazán helyesli a tervet, de mivel mindent szeretne tudni róla, talán megengedi, professzor, hogy ő is meghallgassa.
- Nagyon fogok örülni - válaszolt a professzor -, már csak azért is, mert akkor lesz valaki a hallgatóságban, aki velem ért egyet.
- Ennek igazán nagyon örülök - szólt közbe Mrs. Calvert. - Azt hiszem, gonosz tervnek bizonyul, ha sikerül, és ostobának és drágának, ha kudarcot vall.
- Amihez semmi mást nem lehet már hozzáfűzni - nevetett a férje -, kivéve a professzor tárgyilagos véleményét.
- Biztosíthatom, hogy tárgyilagos lesz - válaszolt a professzor, akinek feltűnt, hogy megbízója megnyomta kissé ezt a szót. - A kérdés etikája nem rám tartozik, és a gazdasági megfontolásokhoz sincs közöm. Csak azzal bízott meg, hogy a műszaki lehetőségeket és tudományos valószínűségeket vizsgáljam, és természetesen nem akarom túllépni megbízatásom kereteit. - Kortyolt egyet a kávéból, és folytatta: - Ma délután hosszan tárgyaltam Markovitchcsal, és be kell vallanom, nem találkoztam még ilyen találékony emberrel, aki ráadásul mindenkinél többet tud a mágnesességről és villamosságról. Már az az ötlete is zseniális, hogy ez a kettő ugyanazon jelenség égi és földi megnyilvánulása, és hogy az, amit népszerűen elektromos fluidumnak neveznek, csak akkor jön létre, ha e kettő találkozik - legalábbis, ha az elméletet a gyakorlat is alátámasztja majd. Az is remek ötlet, hogy a tárolót a mágneses póluson hozzuk létre, és kénytelen vagyok elismerni, hogy bár vannak fenntartásaim, miután igen gondosan megvizsgáltam a terveit és elképzeléseit, az a határozott véleményem, képes lesz megvalósítani, amire vállalkozott.
- És mik ezek a fenntartások? - kérdezte Calvert kissé mohón.
- Az egyik az, hogy eleve bizalmatlanoknak kell lennünk minden ki nem próbált tervel szemben, különösen, ha ilyen óriási vállalkozásról van szó. Tudja, a természet néha a legváratlanabb módon áll bosszút azokon, akik nem viseltetnek iránta kellő tisztelettel. A legutolsó pillanatban, már a siker kapujában elmarad valami, amire pedig az ember bizton számított, és akkor benne van a pácban. Teljesen lehetetlen megjósolni, hogy mi lesz ez a váratlan akadály, de meg kell értenie, hogy ha fellép, akkor olyankor teszi tönkre a vállalkozását, amikor már rengeteg pénzt ölt bele - vagyis az egész kísérlet végén.
- Rendben - felelt Calvert -, ezt a kockázatot vállalom. És mi a másik nehézség?
- A hatalmas költségekről akartam beszélni, de azt hiszem, erre számított.
Calvert rábólintott, és a professzor folytatta:
- Ha ezt az akadályt is leküzdöttük, akkor még azt kell elmondanom, hogy a kísérlet igen veszedelmes lehet - úgy értem, azokra nézve, akik a környéken élnek, illetve részt vesznek a munkában.
- Akkor remélem, a közelébe sem mész annak a helynek, Sid! - kiáltott közbe Mrs. Calvert.
- Ezt majd meglátjuk, kedvesem. Egyelőre még korai félni. Nos, professzor, ez volt minden, amit mondani akart, vagy vannak még újabb figyelmeztetései is?
A professzor kicsit mereven felelt:
- Igen, figyelmeztetni akarom, Mr. Calvert. Fel kell hívnom a figyelmét, hogy az egyik legnagyobb és legkevésbé ismert természeti erővel akar játszani, és egy ilyen beavatkozás következményei nemcsak azokra nézve lehetnek végzetesek, akik részt vesznek a munkában, hanem az egész északi féltekére, talán az egész bolygóra is. Másrészt viszont azt is becsületesen meg kell mondanom, lehet, hogy csak időszakos zavart fog okozni. Előfordulhat például, hogy egy komoly eső és zivatar keletkezik, vagy az is lehet, hogy kísérletei folytán hosszú időre megszűnnek az esők és viharok. Mindkettő lehetséges következmény, de az is elképzelhető, hogy egyikre sem kerül sor.
- Azt hiszem, belemegyek a játékba, professzor - válaszolt Calvert. Teljesen elragadtatta a nagyszabású terv, a kecsegtető anyagi sikerről már nem is beszélve. - Nagyon köszönöm, hogy ilyen világosan fogalmazott. Hacsak nem merül fel valami váratlan akadály, azonnal megkezdjük a munkát. Képzelje, milyen nagyszerű dolog lesz Jupitert játszani a Föld népei előtt és megszabni, hogy mennyit fizessenek egy villámcsapásért!
- Nem akarok rosszmájú lenni - jegyezte meg Mrs. Calvert -, de nagyon remélem, hogy felmerül valami váratlan akadály. Azt hiszem, nagyon helytelen ilyen kísérleteket folytatni, és nem lennék meglepve, ha mindannyiunkat felrobbantanál vagy agyoncsapnál a villámaiddal, vagy idő elől elérkeznék az utolsó ítélet napja. Azt hiszem, hogy arra az időre, amíg kísérletezgetsz, Ausztráliába utazom.
Valamivel több mint egy év telt el az óta a vacsora utáni beszélgetés óta. Közben gyorsan, ámde titokban folytak a nagy kísérlet előkészületei. A gépekkel, üzemanyaggal, élelmiszerrel, munkásokkal és mérnökökkel megrakott hajók egymás után indultak az Atlanti-óceán túlpartjára, és ballaszttal és csökkentett legénységgel tértek vissza. Maga Mr. Calvert is eltűnt vagy kétszer-háromszor, és hazatérve sem el nem ismerte, sem meg nem cáfolta a pletykákat, amelyek a sajtóban és a Cityben terjengtek.
Voltak, akik azt állították, hogy északi-sarki expedícióra készül, és hogy a gépek különleges jégtörők és újfajta gőzszánok, amelyek sima utat vágnak a jégen a sarokig. Mások repülő masinákról és kormányozható léghajókról suttogtak. Megint mások azt állították, az észak-nyugati átjárót akarják kitisztítani, hogy a Csendes-óceán és a Hudson-öböl között egész évben nyitott vízi út legyen, megint mások, akiknek kevésbé volt élénk a képzelőerejük, arra gondoltak, hogy az Északi-sarkhoz lehető legközelebbi ponton nagy meteorológiai és csillagászati megfigyelőállomást akarnak építeni, melynek fő célja, hogy kiderítse, mi is valójában az aurora borealis.
Ha Mr. Calvert egyáltalán támogatta valamelyik változatot, akkor ezt, hisz egy nagy tudományos expedícióban van valami bizonytalan és ugyanakkor tiszteletre méltó. Olyan jól megőrizte azonban a titkát, hogy bizalmasai szűk körén kívül még csak nem is sejtette senki, mi készül Boothiában. Eddig minden úgy történt, ahogy Orloff Markovitch, a zseniális orosz-lengyel, aki az egész tervet kitalálta és kidolgozta, megjósolta. A feltaláló maga vezette a különös és roppant drága üzemet, mely az ő felügyelete alatt nőtt ki a földből azon a távoli, elhagyatott helyen, messze északon.
Kenyon professzor néhányszor Calverttel együtt meglátogatta a terepet, egyszer még a munkálatok kezdetén, egyszer pedig, amikor az építkezés már a vége felé közeledett. Eddig még nem merült föl semmilyen váratlan nehézség, egyetlen baleset sem történt, és az elektromos jelenségek is a szokásosak voltak, eltekintve attól, hogy egyre gyakrabban jelent meg az aurora borealis, és hogy a tengerészetben használatos iránytűk egyre gyakrabban mutattak rossz irányt. A professzor azonban udvariasan, ámde határozottan visszautasította, hogy ott maradjon, amíg megkezdi működését az óriási berendezés, és Calvert, vonakodva ugyan, de szintén engedett a felesége könyörgésének, és egy hónappal a kísérlet beindítása előtt visszatért Angliába.
Mrs. Calvert igen megkönnyebbült, amikor március huszadika, a kísérlet első napja minden különösebb esemény nélkül telt el. Tudta, hogy a férje több mint százezer fontot fektetett az üzletbe, mégis megelégedéssel töltötte el a feltételezés, hogy Markovitch kísérlete nem járt sikerrel. Tudta, hogy a nagy Calvert Társaság, amely gyakorlatilag a férje, kibír egy ekkora veszteséget, és ennek az összegnek a háromszorosát sem sajnálta volna, csak biztos lehessen benne, hogy a természet a jövőben is tetszése szerint bánhat a villamosság erőivel. A férje szokásos üzleti ügyei után járt, alig-alig látszott rajta visszafojtott izgalom és várakozás, ahogy múltak a hetek, és nem történt semmi. Az asszony nem váltotta be fenyegetését, hogy Ausztráliába utazik. Az angol tavasz elől azonban egy Nizza melletti villába menekült, és ott várta második gyermekét - ez az esemény nagymértékben megkönnyítette, hogy távol tartsa férjét a mágneses pólustól. Calvertet magát annyira lekötötték a kísérlet otthoni részletei, ahogy nevezte, hogy ideje nagy részét Londonban kellett töltenie, és csak időnként látogathatott el Nizzába.
Calvert kisasszony a vártnál néhány nappal előbb jelentkezett, amikor apja még Londonban volt. Az édesanya természetesen elküldte a szobalányt a postára, hogy táviratilag odahívja a férjét.
A szolgáló azonban félóra múlva visszajött a sürgönyblankettával a kezében, és azt az üzenetet hozta a távíróhivataltól, hogy valami különceges üzemzavar történt, a vezetékek alig működnek, és nem lehet érthető üzeneteket továbbítani.
Kate Calvertet annyira elragadtatta az új anyaság, hogy teljesen megfeledkezett a nagy tárolási tervről, így aztán visszaküldte a szolgálót azzal a kéréssel, hogy amint lehet, továbbítsák a táviratát. Két órával később újra elküldetett a postára, hogy megtudja, elment-e a sürgönye, de azt a választ kapta, hogy a vezetékek már egyáltalán nem működnek, és megszakadt minden villanyos összeköttetés, legyen az telegráf vagy telefon.
Az asszonyt ekkor rettegés kerítette hatalmába. Tehát mégis sikerrel járt a kísérlet, Markovitch titokzatos gépezetei eddig észrevetlenül szívták el a villanyáramot, összegyűjtötték a hatalmas akkumulátorokban, és csak akkor bocsátják újra szabadon, ha a hatalmas tröszt, amely nem más, mint az ő férje, úgy rendelkezik. De okos fiatalasszony volt, így aztán a kicsi kedvéért elfojtotta a félelmét, és bízott benne, hogy a férje egy-két nap múlva meg fog érkezni, és különben is, az is lehetséges, hogy furcsa, de teljes egészében természetes eseményről van szó, és néhány órán belül maga a természet fog mindent rendbe hozni.
Amikor bealkonyult, bekapcsolták a villanyvilágítást, de a lámpák szokatlanul halványan pislákoltak. Az erőművek teljes kapacitással dolgoztak, és a vezetékeket gondosan ellenőrizték. Nem találtak semmi hibát, de a lámpák továbbra is különös módon viselkedtek - és a legmeglepőbb az volt, hogy az egész északi félteke minden villannyal világított nagyvárosában pontosan ugyanúgy.
Éjfélre gyakorlatilag minden telefon és távirati összeköttetés lealít az Egyenlítőtől északra, Európa és Amerika villamosmérnökei hiába törték a fejüket, hogy rájöjjenek ennek a hallatlan csapásnak az okára. Be kellett látniuk, hogy hacsak magától helyre nem áll a természet rendje, komoly katasztrófákkal kell számolni. Másnap reggel azt kellett látniuk, hogy ami a villamosenergia csodáit illeti, száz évet fordult vissza az idő kereke.
Az emberek csak ekkor kezdték megérteni, milyen óriási csapás is érte a világot. A civilizált emberiség hirtelen elvesztette engedelmes rabszolgáját, amelyet pedig már nélkülözhetetlennek tartott. Hamarosan még nagyobb baj történt. Az északi félteke megfigyelői rádöbbentek, hogy néhány hete sehol nem voltak zivatarok, még ott sem, ahol az ilyesmi különben igen gyakori. Mindenütt aszály pusztított, és egy eddig ismeretlen betegség is felütötte a fejét. Fáradtsággal és levertséggel kezdődött, és az orvosok semmit sem tudtak tenni ez ellen a világméretű járvány ellen.
A fizika világában is változások történtek, a fémeket is megtámadta az az érthetetlen betegség, mindenféle gépek beteget jelentettek, és egyszerűen nem voltak hajlandók működni, a kohók és kovácsműhelyek mindenütt leálltak azon egyszerű oknál fogva, hogy a fémek elvesztették legkedvezőbb tulajdonságaikat, és nem lehetett őket a szokott módon felhasználni. Mindennapossá váltak a vasúti balesetek és gőzhajó-szerencsétlenségek, mert a fémből készült hajtókerekek, dugattyúrudak és hajócsavarok érthetetlenül törékennyé váltak - csak később jöttek rá, hogy ennek az az oka, hogy a vas és acél elvesztették elektromos tulajdonságaikat.
Eddig még semmi sem ingatta meg Calvert elhatározását, hogy a természet erejét kizsarolva hatalmas vagyonra tegyen szert. Ez a sok csapás, amit tagadhatatlanul ő bocsátott a világra, csak újabb érv volt a szemében, hogy nagyszabású terve óriási sikerrel fog járni. Hisz mindez ékesen bizonyítja a világ számára vagy legalábbis bizonyítani fogja, ha a tények ismertté váltak -, hogy valóban a Calvert Tároló Tröszt tartja ellenőrzése alatt az északi féltekén az elektromosságot. A déli féltekéről egyelőre csak annyi hírük volt, hogy a távíró ott is megszűnt működni:
Így aztán nyilvánvaló, hogy amint bebizonyította, mire képes, a világ fizetni fog, különben újra megszűnik az elektromosság.
Ekkor május végén jártak. A terv az volt, hogy Markovitch június elsején leállítja a hatalmas akkumulátorokat, és engedi, hogy a felgyűlt hatalmas mennyiségű elektromos töltés visszatérjen természetes csatornáiba. A tröszt ekkor nyilvánosságra hozza prospektusát, és közli a népekkel, milyen feltételekkel juttat nekik a természeti erőből, melyet, mint bebizonyította, a legteljesebb mértékben ellenőrzése alatt tart.
Calvert május 25-én este Victoria Street-i pompás irodájában ült. Mellette ezüst gyertyatartóban hat viaszgyertya, azok fényével írt. Épp befejezte a feleségének szóló levelet, arra kérte, legyen nyugodt, és semmit se féljen, néhány nap múlva véget ér a kísérlet, és minden úgy lesz, mint régen, és akkor olyan ember felesége lesz, aki zsebre vághatja a világ összes milliomosát.
Épp lezárta a borítékot, amikor kopogtattak, és Kenyon professzort jelentették be. Calvert hűvösen üdvözölte, hisz jól sejtette, mi járatban van a másik. Az utóbbi időben sor került köztük két-három heves vitára, és tudta, a professzor azt jött bejelenteni, hogy most megteszi, amivel néhány napja fenyegette. És így is történt.
- De hát semmi értelme, professzor - válaszolt Calvert -, hisz maga is jól tudja, hogy ugyanúgy nem tehetek semmit, ahogy ön sem, képtelen vagyok kapcsolatot létesíteni Markovitchcsal, és a munkát a kitűzött időpontig nem lehet leállítani.
- De hát figyelmeztettem, uram! - vágott közbe hevesen a professzor. - Figyelmeztettem, és amikor az első következmények jelentkeztek, még leállhatott volna. Ó, istenem, bárcsak semmi közöm ne volna ehhez a pokoli kísérlethez, mert valóban pokoli! Kicsoda ön, hogy kezébe ragadja a Mindenható hatalmát, hisz ezt tette! Túlságosan is sokáig őrizgettem bűnös titkát, de tovább nem tehetem. Ön a társadalom ellensége lett, és a társadalomnak még maradt annyi ereje, hogy megbüntesse önt…
- Kedves professzorom, ön is tudja, hogy ez az egész ostobaság! - szakította félbe Calvert gőgösen. - Ha a társadalom börtönbe vetne, amíg ki nem enged, villanyaram nélkül maradna. Ha felakasztanának, Markovitch diktálná a feltételeket, és ő nagyobb árat kérne, mint én. Úgyhogy mondja el nyugodtan történetét, ahol akarja, de addig is bocsásson meg, mert sok dolgom van.
A professzor már épp távozni készült, amikor egy szolgafiú gyászkeretes borítékot hozott be. Calvert holtsápadt lett, és reszkető kézzel bontotta fel. Megismerte a felesége írását. A levél öt nappal korábban íródott, az út legnagyobb részén lovas futár hozta. Kimeredt szemmel olvasta végig, és ösztönösen a telefonért nyúlt, vadul megütögette a villát, aztán kitört belőle az átkozódás. Eszébe jutott, hogy miatta nem működik A csengőszóra belépett egy szolga.
- Azonnal hívasson hintót! - kiáltotta, és a férfi elrohant.
- Mi baj? Hová siet? - kérdezte a professzor.
- Baj? Olvassa! - És kezébe nyomta az összegyűrt levelet. - A kislányom meghalt, meghalt abban az átkozott betegségben, amit, ahogy teljes joggal mondta, én szabadítottam rá a világra, és a feleségem is beleesett, és lehet, hogy már meg is halt. Ez a levél már ötnapos. Istenem, mit tettem? Mit tehetek? Boldogan adnék ötvenezer fontot, csak eljuttathatnék egy táviratot Markovitchhoz! Átkozott legyen a pokoli tervével együtt! Ha a feleségem meghal, elmegyek Boothiába, és megölöm! De nicsak! Villám és mennydörgés!
Még beszélt, amikor sohasem látott erejű villám hasította szét gondon egét, és a hatalmas mennydörgés az óriási város minden házát megremegtette. A villámok sűrűn követték egymást, a vihar egész éjszaka és még a következő napon is tombolt. Csak később tudták meg, hogy a hallatlan erejű vihar az egész északi féltekén végigsöpört.
Hurrikánok, ciklonok és vízözönszerű esők követték. A felkavart légkör csak huszonnégy óra múlva nyugodott meg. Az emberek rádöbbentek, hogy a vihar nyomán helyreálltak a jól ismert villamos jelenségek.
Az emberiség pedig hozzálátott a károk helyreállításához. A járvány azonnal megszűnt, és Mrs. Calvert nem halt meg.
Majdnem hat hónappal később ősz emberi roncs vánszorgott be Calvert dolgozószobájába, és gyenge hangon így szólt:
- Nem ismer meg, Calvert úr? Markovitch vagyok, vagyis amivé lettem.
- Jóságos isten, valóban maga az! Mi történt magával? Üljön le és mondja el.
- Nem hosszú történet. - Markovitch reszketeg, halk hangon kezdett beszélni: - Nem hosszú, de annál kétségbeejtőbb. Kezdetben minden jól ment, úgy sikerült, ahogy megjósoltam, és a csapás, azt hiszem, négy nappal a tervezett leállás előtt következett be.
- Mi történt?
- Nem tudom. Vagy túl sokat mentünk, vagy véletlen kisülésre került sor. Az egész üzem fehéren izzani kezdett és felrobbant, minden ami fémből készült, viaszként olvadt szét. Az üzemben mindenki azonnal meghalt, tudja, hamuvá égett. Én néhány társammal együtt néhány mérfölddel távolabb fókákra vadásztam. Mindnyájan elvesztettük az eszméletünket, és mikor magamhoz tértem, már csak egyedül én voltam életben. Igen, Mr. Calvert, én vagyok az egyetlen, aki élve tértem vissza Boothiából. Az üzem megsemmisült. Már csak néhány olvadt fémkupac maradt a jégmezőn. Nem tudom, hogy ezután mi történt, azt hiszem, megtébolyodhattam. Tudja, amit átéltem, abba akárki beleőrült volna. De egy maréknyi indián és eszkimó, akikkel korábban kereskedtünk, rám talált, amint félig éhen pusztultan, tébolyultan bolyongtam, és magukkal vittek a tengerpartra. Ott lassan jobban lettem, és egy bálnavadászhajó felvett és hazahozott. Ez minden. Ugye, szörnyű történet?
Arcát reszkető kezébe temette, és Calvert látta, hogy patakzanak a könnyei. Aztán hátratántorodott, teste a székből a padlóra csusszant. Mire Calvert odaugrott, hogy felsegítse, halott volt. Így aztán a nagy kísérlet titka örökre megmaradt Mr. Sidney Calvert elegáns ebédlőjének falai között.
Damokos Katalin fordítása