Fekete Gyula - Fantasztikus történetek 2975-ből
Ágyjelenet
Feladatát teljesítve, a Föld felé tartott az űrhajó, kétfőnyi személyzetével.
Kellemesen meleg volt a kabinban. Halkan duruzsoltak a folyvást örködő műszerek; a periszkóp-ablakon becélzott, éppen az ágy fölé,egy éles napsugár. A férfi oldalt feküdt, meztelen, izmos válla a takaró fölött. A nő haja széthullt a párnán. Szemét lehunyva mosolygott.
- Mit nevetsz? - kérdezte a férfi.
- Találd ki.
Hallgattak. Egyre csak mosolygott a nő.
- Szabad a gazda?
- Szabad a gazda.
Megfogta a nő a férfi kezét, behúzta a takaró alá, s odaigazította forró, meztelen testéhez, domború hasához.
Szótlanul feküdtek így egymás mellett. Mosolygott a férfi is.
Ismerősök találkoznak
Véletlenül, a Kőrzeti Protonerőmű irodaházának előcsarnokában szaladtak össze.
- Szia, öregfiú!
- Nicsak! Ezer éve...
- Te semmit nem változol. Hogy s mint?
- Megvagyunk. És te?
- Semmi különös. Jó volna már egyszer... Hívjál fel. Vagy én megkereslek.
- Ez az.
- Kibeszélgetjük magunkat. Kedvünkre egyszer.
- Szóljál. Én akármikor.
- No, sietek... viszlát!
És csakugyan nem keresik egymást. És nem beszélgetik ki magukat további ezer évig.
Az az óra
Az öregasszony a területi kórház 45.emeletén kapott különszobát, kétágyast, ahol együtt maradhatott a beteggel. Sikerült elérnie, hogy az a specialista vállalja a vizsgálatot, aki már több száz betegét hozta vissza az életbe a klinikai halálból is. Az osztályvezető főorvos utódjaként leginkább az ő nevét emlegették.
Párnákkal föltámasztva feküdt az öregember. Kapkodva-zihálva lélegzett, de az inkubátort nem tűrte. A homlokán gyöngyözött a verejték. Vérágas szemével mereven nézett fölfelé a semmibe, de úgy nézett, mintha látna is ott valamit: hamuszürke arcára mintha véglegesen rádermedt volna ez a látvány.
Nem volt már eszénél.
Elfakult hangon kérdezte a vizsgálat után az orvostól az öregasszony, reménytelenül:
- Tessék mondani... De őszintén tessék mondani.
- Sajnos - vonta meg a vállát az orvos. - Sajnos. Órák vagy... napok legfeljebb.
- És nem lehetne mégis... valamit nem lehetne?
- Sajnos, asszonyom.
- Tudom én, hogy előbb-utóbb, de... annyira váratlanul, olyan hirtelen...
- Mindent megtennék, amit a tudomány mai állása szerint... Nyugodjék bele, asszonyom.
Sírdogált egy percig az ajtónál az öregasszony, mielőtt visszament volna a beteghez, szipogott, törölgette a szemét, és arra gondolt, hogy elkerülhetetlen most már. És ezek után biztos, hogy ha az ő órája eljön - csak legalább ne késne sokáig -, ő végképp idegenekre marad.
Aznap csakugyan meghalt az öregember.
Az asszony éppen vizet langyosított, hogy letörölgesse a beteg verejtékben úszó arcát. Amikor az ágyhoz lépett, már mozdulatlan volt a meggyötört test.
Leesve az álla, fölfordulva a szeme fehérje.
Kinyikkant a sírás egy pillanatra az öregasszonyból, de azután csak mélyet sóhajtott. Lefogta a halott szemét,és felkötötte az állát egy törülközővel, amelyet már az előbb a keze ügyébe készített.
Évekkel ezelőtt, amikor a fiuk baleset áldozata lett, elkészítették, természetes márványból, közös névtáblájukat a családi kolumbáriumba. Most a férfi neve mögé rávésette az öregasszony a "meghalt" szó után kihagyott helyre az évszámot: 2975.