Bernard Cornwell
Excalibur III.
Excalibur
(Tartalom)
Johnnak és Sharon Martinnak
Szereplők
AELLE – Szász király
AGRICOLA – Gwent hadura, Twedric király alattvalója
AMHAR – Arthur törvénytelen fia. Loholt fivére
ARGANTE – Demetia hercegnője, Oengus mac Airem leánya
ARTHUR – Uther törvénytelen fia, Dumnonia hadura, később Siluria kormányzója
ARTHUR-BACH – Arthur unokája, Gwydre és Morwenna fia
BALIG – Hajós, Derfel sógora
BÁLIN – Arthur harcosainak egyike
BALISE – Dumnonia néhai druidája
BORS – Lancelot bajnoka és unokatestvére
BROCHVAEL – Powys királya Arthur uralma után
BUDIC – Broceliande királya, férje Arthur nővérének, Annának
BYRTHIG – Gwynedd királya
CADDWG – Hajós és Merlin alkalmi szolgálója
CEINWYN – Cuneglas király testvére, Derfel életre szóló párja
CERDIC – Szász király
CILDYDD – Aquae Sulis magisztrátusa
CLOVIS – Frank király
CULHWCH – Arthur unokatestvére és harcosa
CYWYLLOG – Mordred egykori ágyasa, Merlin szolgálója
DAFYDD – Az írástudó, aki lefordítja Derfel történetét
DERFEL – A történet narrátora, Arthur harcosa, később szerzetes (ejtsd: dervel)
DIWRNACH – Lleyn királya
EACHERN – Derfel egyik lándzsása
EINION – Culhwch fia
EMRYS – Durnovaria püspöke, később a siluriai Isca püspöke
ERCE – Derfel szász anyja
FERGAL – Argante druidája
GALAHAD – Lancelot féltestvére, Arthur egyik harcosa
GAWAIN – Broceliande hercege, Budic király fia
GUINEVERE – Arthur felesége
GWYDRE – Arthur és Guinevere fia
HYGWYDD – Arthur szolgálója
IGRAINE – Powys királynője és Brochvael felesége Arthur uralkodása után
ISSA – Derfel embereinek parancsnoka
LANCELOT – Benoic elűzött királya, jelenleg Cerdic szövetségese
LANVAL – Arthur egyik harcosa
LIOFA – Cerdic bajnoka
LLADARN – Gwenti püspök
LOHOLT – Arthur törvénytelen fia, Amhar fivére
MARDOC – Mordred és Cywyllog fia
MERLIN – Dumnonia druidája
MEURIG – Gwent királya, Tewdric fia
MORDRED – Dumnonia királya
MORFANS – A „Rút”, Arthur egyik harcosa
MORGAN – Arthur nővére, Sansum felesége
MORWENNA – Derfel és Ceinwyn leánya, Gwydre felesége
NIALL – Argante Feketepajzsos őrségének parancsnoka
NIMUE – Merlin papnője
OENGUS MAC AIREM – Demetia királya, a Feketepajzsosok vezére
OLWEN, AZ EZÜSTÖS – Merlin és Nimue követője
PERDDEL – Cuneglas fia, később Powyd királya
PEREDUR – Lancelot fia
PYRLIG – Derfel bárdja
SAGRAMOR – Arthur egyik parancsnoka
SANSUM – Durnovaria püspöke, később Dinnewrac kolostorának püspöke
SCARACH – Issa felesége
SEREN (1) – Derfel és Ceinwyn leánya
SEREN (2) – Gwydre és Morwenna leánya, Arthur unokája
TALIESIN – Híres bárd
TEWDRIC – Egykor Gwent királya, jelenleg keresztény remete
TUDWAL – A dinnewraci kolostor egyik szerzetese
UTHER – Dumnonia néhai királya, Mordred nagyatyja, Arthur atyja
H e l y s z í n e k
(A csillaggal jelölt helyek az írói képzelet termékei)
AQUAE SULIS – Bath, Avon
BEADEWAN – Baddow. Essex
BURRIUM – Gwent fővárosa, Usk, Gwent
CAER AMBRA* – Amesbury, Wiltshire
CAER CADARN* – South Cadbury, Somerset
CAMLANN – A pontos elhelyezkedése nem ismert; a könyvben leírt helyszín alapjául a
devoni Dawlish Warren szolgált
CELMERESFORT – Chelmsford, Essex
CICUCIUM – Római erődítmény a powysi Sennybridge közelében
CORTNIUM – Cirencester, Gloucestershire
DUNCARIC* – Castle Cary, Somerset
DUNUM – Hod Hill, Dorset
DURNOVARIA – Dorchester, Dorset
GLEVUM – Gloucester
GOBANNIUM – Abergavenny, Monmouthshire
ISCA (DUMNONIA) – Exeter, Devon
ISCA (SILURIA) – Caerleon, Gwent
LACTODURUM – Towcester, Northamptonshire
LEODASHAM – Leaden Roding, Essex
LINDINIS – Ilchester, Somerset
LYCCEWORD – Letchworth, Hertfordshire
MAI DUN – Maiden Castle, Dorset
MORIDLTNUM – Carmarthen
MYTMYDD BADDON – A pontos elhelyezkedése nem ismert; a könyvben leírt leírás a
Bathoz közeli Little Solsbury Hillre vonatkozik
SORVIODUNUM – Old Sarum, Wiltshire
STEORTFORD – Bishop's Stortford, Hertfordshire
THUNRESLEA – Thundersley, Essex
VENTA – Winchester, Hampshire
WICFORD – Wickford, Essex
YNYSWAIR – Lundy Island, Bristol Channel
YNYSWYDRYN – Glastonbury, Somerset
ELSŐ RÉSZ
Maidun tüzei
Asszonyok, mindenütt ott kísértenek. Mikor elkezdtem lejegyezni Arthur történetét, úgy
képzeltem, mesém harcos férfiakról szól majd; kardokról és lándzsákról, győztes
ütközetekről és megtartott határokról, megszegett eskükről és álnok királyokról, hisz
másként hogyan is lehetne elmondani történetünket? Mikor megemlékezünk királyaink
származásáról, nem anyjuk s nagyanyjuk neveit citáljuk elő, hanem azt mondjuk, Mordred
ap Mordred ap Uther ap Kustennin ap Kynnar, s így vezetvén vissza urunk eredetét
eljutunk Béli Mawrig, ki ősatyja valamennyiünknek. A történelmet férfiak írják és csinálják,
ám ebben a történetben, Arthur történetében, akár ezüstös pisztrángok a koromfekete
vízfolyás mélyén, mindenütt asszonyok alakja csillan fel.
Férfiak írják a történelmet, és nem tagadhatom, hogy ők felelősek Britannia mostani
nyomorúságáért is. Százával voltunk, valamennyien bőrbe és vasba öltözve, oldalunkon
pajzzsal, karddal és lándzsával. Azt hittük, Britannia a lábaink előtt hever, csak mert
harcosok vagyunk, s bár Britannia pusztulását mindenkinél inkább egy férfi és egy
asszony segítette, kettejük közül mégis az asszony vitte véghez a nagyobb kárt. Az
asszony egyetlen átka elég volt ahhoz, hogy egy egész hadsereg elpusztuljon, ezért
mostantól az ő történetét is írom, hisz ő vált Arthur legádázabb ellenségévé.
– Kicsoda? – akarja majd tudni Igraine, mikor e sorokat elolvassa.
Igraine az én szépséges királyném. Állapotos, ami mindannyiunkat örömmel tölt el. Ura,
Brochvael, Powys királya, és mi valamennyien az ő oltalma alatt élünk Dinnewrac
magányos monostorában, ahol igyekszem legjobb képességeim szerint lejegyezni Arthur
történetét. Igraine parancsára írok, ki maga még túl fiatal ahhoz, hogy tudná, ki is az a
császár. Mert így hívtuk Arthurt, császárnak, Amherawdrnak a britonok nyelve szerint,
noha maga Arthur vajmi ritkán használta e címet. A szászok nyelvén írok, mert magam
születésemet tekintve szász lennék, s mert Sansum püspök, a szent, ki Dinnewrac
maréknyi közösségét igazgatja, soha nem engedné, hogy megírjam uram történetét.
Sansum gyűlöli Arthurt, még az emlékét se állhatja, és hitszegőnek, árulónak nevezi
uramat, ezért Igraine és én azt mondtuk a szentnek, hogy Jézus Urunk szent
evangéliumát jegyzem le a szászok nyelvén, s amiért Sansum sem a szászok nyelvét
nem beszéli, sem bármely egyéb nyelven olvasni nem tud, kis csalásunk mindeddig
fényesen bevált.
A történet azonban egyre komorabbá válik, s nekem egyre nehezebb folytatnom. Olykor,
ha szeretett uramra, Arthurra gondolok, legfényesebb napjait dicsőséges nyárnak látom,
de mily hamar elfelhőzte egünket a korai ősz! Később, mint azt látni fogjuk, a fellegek
szertefoszlottak, hogy a nyárutó fénye még egyszer a világra vetülhessen, de azután
mélységes éjszaka köszöntött ránk, és azóta se virradt fel a kelő nap.
Guinevere volt az, ki elfelhőzte napunkat. A lázongások során történt, hogy Lancelot, kit
Arthur mindaddig barátjának hitt, megpróbálta elorozni Dumnonia trónját. A keresztények
siettek ebben segítségére, kiket vezetőik, köztük a csalárd Sansum püspök, abba a hitbe
lovalltak, hogy legszentebb kötelmük kiostorozni a pogányokat Britannia földjéről, így
készítvén elő az országot Krisztus második eljövetelére, melyre a prófécia szerint az
ötszázadik esztendőben került volna sor. Lancelotot segítette Cerdic szász király is, aki a
zűrzavart kihasználva minden erejével a Temze völgyére támadt, hogy ezzel megossza
Britanniát. Ha a szászoknak sikerül elérnie a Severn-tengert, az északon élő britonokat
elvágták volna délen lakó társaiktól, ám az Úr kegyelméből nekünk nemcsak Lancelotot
és a keresztény csőcseléket, hanem Cerdicet is sikerült visszaszorítanunk. Ám súlyos
árat fizettünk a diadalért; Arthur ráébredt Guinevere hitszegésére. Mezítelenül találta
hitvesét egy másik férfi karjaiban, és abban a pillanatban mintha a nap hunyt volna ki az
é g r ő l .
– Ezt én nem értem – kezdte Igraine egy késő nyári napon.
– Mi lehet az, drága úrnőm, amit te nem értesz? – kérdeztem kedvesen.
– Arthur szerette Guinevere-t, nem igaz?
– De igen.
– Akkor hát miért nem bocsátott meg neki? Én is megbocsátottam Brochvaelnek
Nwylléért. – Nwylle volt Brochvael ágyasa, míg el nem kapta a ragályt, mely megcsúfolta
szépségét. Gyanítom, noha nem szereztem róla bizonyosságot, hogy Igraine varázslat
segítségével hozta a betegséget vetélytársára. Királyném kereszténynek mondja magát,
csakhogy a kereszt hite nem az a vallás, mely a bosszú vigaszát kínálná híveinek. Ha
valaki ilyesmire vágyik, fel kell keresnie egy idős javasasszonyt, aki tudja, mely füveket
kell kiszaggatni és mely varázsigéket kell elsuttogni a fogyó hold korongja alatt.
– Megbocsátottál Brochvaelnek – engedtem meg –, de vajon Brochvael is megbocsátott
volna neked?
M e g b o r z o n g o t t .
– Természetesen nem! Elevenen égetett volna meg, ahogy a törvény megkívánja!
– Arthur is megégethette volna Guinevere-t – mondtam –, és bőséggel akadtak olyanok,
kik ezt is tanácsolták neki, de ő szerette a hitvesét, igaz szenvedéllyel, épp ezért se meg
nem ölethette, se meg nem bocsáthatott neki. Legalábbis eleinte.
– Akkor ostoba volt! – állapította meg Igraine. Királyném igen fiatal, és birtokolja az ifjúság
minden önhittségét.
– Büszke volt – igazítottam ki, s ez talán csakugyan bolondot csinált Arthurból, miként
mindannyiunkból. Elgondoltam a kérdésen. – Annyi mindent szeretett volna – toldottam
meg –, megszabadítani Britanniát és legyőzni a szászokat, ám a lelke mélyén mindig is
Guinevere biztatását várta, hogy mennyire jó ember. Mikor Guinevere összefeküdt
Lancelottal, annak adta bizonyságát, hogy Arthurt hitványabbnak tartja. Ez persze nem
volt igaz, ám ettől még nem fájt kevésbé. Nagyon is fájt. Soha azelőtt nem láttam ennyire
megsebzett férfilelket. Guinevere egyenesen a szívét tépte ki a melléből.
– Így hát bebörtönözte őt? – kérdezte Igraine élesen.
– Bebörtönözte őt – bólintottam, és visszaemlékeztem a napra, mikor nekem kellett
elvinnem Guinevere-t a Szent Tövis szentélyébe, Ynys Wydrynbe, ahol Morganre, Arthur
nővérére bíztam őt. Morgant és Guinevere-t sosem fűzték egymáshoz gyengéd szálak.
Egyikük pogány volt, a másikuk keresztény, és az a nap, mikor otthagytam Guinevere-t a
szentély udvarán, egyike lett a kevés alkalmaknak, mikor zokogni láttam őt. „Ott fog
maradni” jelentette ki Arthur, „halála percéig”.
– Minden férfi ostoba – jelentette ki Igraine, majd oldalvást felém sandított. – Te hűséges
maradtál Ceinwynhez?
– Igen.
– Soha nem is kívántál mást?
– Dehogyisnem. A vágy nem fonnyad meg a boldogság fényénél, úrnőm. Amellett, mi
értelme lenne a hűségnek, ha nem tennénk próbára időről időre?
– Gondolod, hogy van a hűségnek bármiféle értelme? – sütötte le a szemét, én pedig
elgondolkodtam rajta, ura caerjének melyik ifjú, jóvágású harcosa vonzotta magára a
tekintetét. Habár mostani állapota visszatartotta minden ostobaságtól, én máris rettegtem,
mi történhet azután. Talán semmi.
Elmosolyodtam. – Hűséget várunk kedvesünktől, úrnőm, így napnál világosabb, hogy ő is
ugyanezt várja tőlünk. A hűség ajándék, melyet szeretteinknek kínálunk. Arthur nekiadta
Guinevere-nek, ám ő sosem viszonozta. Ő mindig másra vágyott.
– Éspedig?
– Hírnévre és dicsőségre, mikor Arthur irtózott mindkettőtől. Kéretlenül is megkapta, ám
sosem lelte benne kedvét. Guinevere ezer lovassal kísértette volna magát, fennen lobogó
zászlók alatt, hogy uralma alá hajtsa Britannia egészét. Arthur maga sosem vágyott
egyébre, mint igazságra és jó termésre.
– És Britannia szabadságára, és a szászok vereségére – emlékeztetett Igraine szárazon.
– Azokra is – ismertem el –, és még egy valamire. Volt valami, amire mindennél inkább
vágyakozott. – Elmosolyodtam, amint újra rám törtek az emlékek. Arra gondoltam, hogy
Arthur e becsvágyát teljesítette be a legnehezebben, és maroknyi igaz barátja közül is
csak kevesen akadtunk, kik valóban hittünk benne.
– Folytasd – sürgetett Igraine, attól tartva, hogy elbólintok.
– Egy darabka földet akart magának – folytattam –, egy csarnokot, néhány állatot, egy kis
kovácsműhelyt. Hétköznapi ember szeretett volna lenni. Azt akarta, mások viseljék
gondját Britanniának, míg ő a saját boldogságát hajszolja.
– És soha meg nem találja – fejezte be a mondatot Igraine.
– Megtalálta – biztosítottam róla, hanem is azon a nyáron, Lancelot lázadása után. Véres
nyár köszöntött ránk, a megtorlás kora, mikor Arthur vasakarattal gyűrte uralma alá
Dumnonia egészét.
Lancelot dél felé menekült, belgae-i királyságába. Arthur szívesörömest a nyomába eredt
volna, de akkor Cerdic szászai jelentették a komolyabb fenyegetést. A lázongás végére a
szász csapatok egészen Coriniumig jutottak, s talán magát a várost is beveszik, ha az
Istenek nem küldenek ragályt a nyakukba, mely megtizedelte ellenségünk sorait. A férfiak
belei megállás nélkül ürítették bűzölgő terhüket, a harcedzett katonák addig okádták
vérüket, míg a végén állni is alig bírtak gyengeségükben, és mikor a ragály fékevesztetten
tombolt soraikban, Arthur erői lecsaptak rájuk. Cerdic próbálta ráncba szedni embereit, de
a szászok úgy hitték, isteneik elhagyták őket, és inkább választották a menekülést.
– Visszatérnek még – óvott Arthur, amint megállt Cerdic utóvédjének véres maradványai
közt. – Következő tavasszal – folytatta –, mind visszatérnek. – Megtörölte Excalibur
pengéjét véres köpenyében és lassan visszacsúsztatta a kardot hüvelyébe. Mostanra
szakállt növesztett, melynek szálai őszbe csavarodtak. Idősebbnek tűnt, jócskán
idősebbnek, és a Guinevere álnoksága felett érzett fájdalom elvadította vonásait, így
azok, kik azon a nyáron látták először Arthurt, félelmetesnek találták megjelenését, és ő
semmit sem tett, hogy változtasson e képen. Mindig is türelemmel viselte a
megpróbáltatásokat, ám az engesztelhetetlen harag most befészkelte magát a bőre alá,
és a legkisebb ingerlésre is előtört belőle.
Véres nyarat írtunk, a megtorlás korát, míg Guinevere-t végzete Morgan szentélyének
falai közé zárta. Arthur élve temette el hitvesét, és az őrök szigorú parancsba kapták,
hogy örökké e helyütt tartsák. Guinevere, Henis Wyren hercegnője, eltávozott a világból.
– Ne légy már ilyen megátalkodottan ostoba, Derfel – förmedt rám Merlin jó egy héttel
később –, két esztendőn belül szabad lesz. Talán egy is elég neki. Ha Arthur ki akarta
volna irtani a világból, a máglyának adja, ahogyan szerintem tennie is kellett volna.
Semmi nincs olyan áldásos hatással az asszony viselkedésére, mint egy kiadós égetés,
de Arthurnak bezzeg hiába beszélek. Az az együgyű szerelem! Olyan, akár ő maga.
Gondold csak el! Lancelot él, Mordred él, Cerdic él, Guinevere él! Ha valaki örökké
szeretne élni, úgy tűnik, egyebet sem kell tennie, mint magára haragítania Arthurt. Én
magam pedig jól vagyok a koromhoz képest, köszönöm, hogy rákérdeztél.
– Igenis rákérdeztem – sóhajtottam fel –, csak épp oda se figyeltél rám.
– A hallásommal van a gond. – Megcsapkodta egyik fülét. – Süket vagyok, mint a hal. A
kor teszi, Derfel, az öregség. Láthatóan hanyatlom.
Szó sem volt ilyesmiről. Jobban nézett ki, mint hosszú idő óta bármikor, és a hallása,
ebben bizonyos vagyok, nyolcvan esztendejével dacolva is éppoly sértetlen maradt, akár
a látása, amely a saséval vetekedett. Merlin nem hanyatlott, hanem éppenséggel új erőre
látszott kapni, mintha Britannia megkerült Kincsei éltetnék. A tizenhárom Kincs vénséges
öreg volt, akár maga Britannia, és évszázadokon át hevert elfeledve, ám Merlinnek végül
sikerült megtalálnia őket, s bár a hatalmukat még soha senki nem tette próbára, a
Kincsek ereje által remélte visszahívni őseink isteneit Britanniába.
Azon a napon kerestem fel Merlint, hogy elvittem Guinevere-t Ynys Wydrynbe. Egész nap
zuhogott az eső, és nehézkesen kapaszkodtam fel a Tor csúcsára, félig arra számítva,
hogy Merlint ott találom, ám a tetőt kiábrándítóan kihaltnak találtam. Merlin egykor
hatalmas csarnokot mondhatott magáénak a Tor tetején, melyhez álomtorony is
kapcsolódott, ám az épületek rég leégtek. Ott álltam a Tor üszkös romjai közt és végtelen
magányt éreztem. Arthur, legjobb barátom, gyötrelmek közt élt. Asszonyom, Ceinwyn,
messze, Powys-ban várt, míg legkisebb leányom, Dián, a Túlvilágon, hová Lancelot
csatlósai juttatták. Barátaim mind elhaltak, avagy távol jártak. A szászok javában
készülődtek, hogy az új esztendőben megvívjanak velünk, házam a tűz martaléka lett,
életem komornak és vigasztalannak tetszett. Talán csak Guinevere szomorúsága fertőzött
meg, de azon a reggelen, megállva Ynys Wydryn esőben ázó csúcsán, magányosabbnak
éreztem magam, mint addigi életemben bármikor, ezért letérdeltem a sárral vegyült
hamvak közé, hogy fohászt mondjak Belhez. Könyörögtem, hogy mentsen meg
bennünket, s akár egy gyermek, jelet követeltem, melyből megtudhattam, hogy az Istenek
mégsem hagytak magunkra bennünket.
A jel jó egy hétre rá érkezett meg. Arthur keletnek lovagolt, hogy a szász határvidéket
gyötörje, de én Caer Cadarnben maradtam, hogy bevárjam Ceinwynt és lányaimat.
Valamikor azon a héten Merlin, és társa, Nimue, beköltöztek a közeli, üresen álló lindinisi
palotába. Valamikor magam laktam ott, míg királyunk, Mordred neveltetéséről
gondoskodtam, ám miután Mordred elérte a kort, a palotát Sansum püspök
rendelkezésére bocsátották. Sansum szerzeteseit mostanra kiebrudalták a bosszúra
szomjas lándzsások, így a roppant római csarnokok kongtak az ürességtől.
A népektől tudtuk meg, hogy a druida a palota falai közt él. Látomásokról, csodálatos
jelekről beszéltek, és éjjelente a fák között sétálgató Istenekről, ezért egyenest a
palotához lovagoltam, ám Merlinnek nyomát se találtam. Két-háromszáz helybéli is
gyülekezett a kapuk előtt, hogy az éji jelenések történeteit ismételgesse, s amint őket
hallgattuk, nagyot dobbant a szívünk. '44umnoniának alig néhány napja kellett
elszenvednie a sötét babonák által gerjesztett keresztényi őrületet, és úgy tűnt, most a
pogányok készültek arra, hogy elvakultság tekintetében felvegyék a versenyt a
keresztényekkel. Kitártam a palota kapuit, átvágtam a jókora udvaron, és egyenesen
Lindinis üresen álló csarnokai felé vettem az irányt. Merlin nevét kiáltoztam, de választ
semerről se kaptam. Az egyik konyhában még meleg tűzhelyre bukkantam, és az egyik
szobában láthatóan nemrég aludtak, ám ettől eltekintve nem fogadott más, csak az
egerek és a patkányok.
A népek ennek ellenére egész álló nap csak gyülekeztek Lindinis előtt. Dumnonia minden
részéből eljöttek, s valamennyiük arcára megrendítő, ám oktalan reménykedés ült ki.
Magukkal hozták a nyomorékokat és a betegeket, s türelmesen várakoztak egészen
szürkületig, mikor a palota kapui megnyíltak, és ők besétálhattak, besántikálhattak,
bemászhattak a nagy külső udvarára. Megesküdtem volna rá, hogy nincs senki a roppant
építményben, pedig valaki csak kinyitotta a kaput és meggyújtotta a fáklyákat, melyek
bevilágították az udvar árkádsorát.
Csatlakoztam a tömeghez az udvaron. Lándzsásaim parancsnoka, Issa kísért el, és
mindketten ott álltunk meg a kapu mellett, sötét köpenyünkbe burkolózva. Vidéki
földmívesek gyülekeztek az udvaron. Szegényes ruházatot viseltek, és az olyanok sötét,
elgyötört arcát viselték, kiknek minden egyes nap magával a földdel kell megküzdeniük a
megélhetésért, mégis, a fáklyák imbolygó fényében minden beesett arc eltelt
reménykedéssel. Arthur bizonyosan haragra gerjedt volna, hisz mindig gyűlölte, ha valaki
oktalan reményt plántál az elesettek szívébe, pedig annak a tömegnek nagyon is
szüksége volt erre a reményre. Az asszonyok feltartották a beteg kisdedeket avagy az
első sorokba tolták nyomorék gyermekeiket, és valamennyien izgatottan hallgatták a
Merlin látomásairól szóló csodálatos történeteket. Akkorra esett a harmadik varázslatos
éjszaka, és annyian szegődtek szemtanúnak az eseményekhez, hogy a tömeg a
hatalmas udvaron sem fért meg. Sokan felkapaszkodtak a hátam mögött magasodó falra,
míg mások a kitárt kapukon igyekeztek beférkőzni, de senki sem tette lábát az udvar
három oldalát keretező árkádsor alá, melyet négy lándzsás vigyázott, fegyverük hosszú
nyelével hátraszorítva a tömeget. A négy fekete pajzsos lándzsás Oengus mac Airem
királyságából, Demetiából származott, és én eltöprengtem rajta, mit is kereshetnek itt, ily
távol a hazájuktól.
A napfény utója is szertefoszlott az égről, és denevérszárnyak rebbentek a fáklyák
fényénél, miközben a tömeg letelepedett a római kövezetre, és várakozástéli tekintetét a
palota bejáratára függesztette, mely az udvar kapujával átellenben nyílt. Időről időre
felnyögött egy-egy asszony; gyermekek sírtak fel, hogy szüleik nyomban elcsendesítsék
őket. A négy lándzsás az árkádsor négy sarkában kuporodott le.
Várakoztunk. Számomra úgy tűnt, órák óta várunk már mozdulatlanságba dermedve, és
gondolataim egyre inkább elkalandoztak Ceinwn, és elhalt leányom, Dián felé, mikor
váratlanul erőteljes kongás hallatszott a palota belsejéből, akárha valaki egy lándzsával
megdöngette volna az Üst oldalát. A tömeg lélegzetét visszafojtva várt, míg az asszonyok
közül néhányan felegyenesedtek és ringatózni kezdtek a fáklyák fényében, égnek
emelték karjukat és az Isteneket szólongatták, ám semmiféle jelenés nem tűnt fel
előttünk, és a hatalmas palota ajtai is zárva maradtak. Megérintettem Hywelbane
markolatának vasát, és a kard megnyugtatóan simult a markomba. A pattanásig feszült
indulatok nyugtalanítottak ugyan, ám még ennél is jobban szorongtam amiatt, hogy
Merlinnek eddig soha nem volt szüksége ekkora közönségre. Ami azt illeti, mindig is
megvetette az olyan druidákat, kik bámészokat toboroztak maguk köré. „Az oktalanokat
bárki meggyőzheti” szerette mondogatni, ám ma éjjel, úgy tűnt, éppenséggel ő lett az, aki
meg akarta győzni az oktalanokat. Ádáz indulatokat korbácsolt, hogy a tömeg
várakozásteli izgalommal és áhítattal fordítsa felé arcát, s amikor a fémes hang újra
megkondult, az oktalanok talpra emelkedtek és egy emberként kezdték kántálni Merlin
n e v é t .
Azután a palota kapui kitárultak, és a tömegre lassan néma csend hullt.
Néhány pillanatig mélységes sötét uralkodott a kapunyílás mélyén, azután egy teljes harci
díszbe öltözött ifjú vált el a feketeségtől, hogy megálljon az árkádsor legfelső lépcsőjén.
Semmi varázslatosat nem láttam rajta, hacsak nem testi szépségét. A kifacsarodott
végtagok, megnyomorodott lábak, golyvás nyakak, sebhelyes arcok és elkínzott lelkek
világában az ifjú harcos egyszerűen gyönyörű jelenség volt – magas, sudár és aranyló
hajú; egy végtelenül nyugodt, derűs férfiú nyílt ábrázatával. Szeme kéken fénylett az
éjszakában. Nem viselt sisakot, s így fürtjei, melyeket oly hosszúra engedett, akár a
lányok, szétterültek széles vállán. Csillámlóan fehér mellvértet öltött, a hozzá illő fehér
kesztyűkkel és fehér kardhüvellyel. Harci öltözéke mérhetetlenül drágának tetszett, és én
eltűnődtem rajta, hogy ki is lehet ő. Azt hittem, Britannia valamennyi harcosát ismerem –
legalábbis azokat, kik ehhez fogható vértezetet engedhettek meg maguknak –, de az ifjú
még számomra is idegennek tűnt. Elmosolyodott a tömeg láttán, majd mindkét kezét a
magasba emelte és intett, hogy mindannyian térdepeljünk le.
Issa és jómagam állva maradtunk. Talán a harcos férfiú büszkesége vett rá bennünket
erre, vagy csak kilátást akartunk az embertömeg feje felett.
A hosszú hajú harcos nem szólt, de miután az egybegyűltek térdre ereszkedtek, újabb
mosollyal mondott nekik köszönetet; majd körbejárt a kerengőn, hogy kioltsa a fáklyákat,
egyenként alámerítve azokat az odakészített hordók vízébe. Az előadást, ébredtem rá,
aprólékosan megtervezték. Az udvar egyre sötétebb és sötétebb lett, míg végül egyedül a
palota kapuját keretező két fáklya maradt égve. Az égről elfogyott a holdkorong, az
éjszaka sötétje visszakövetelte a világot.
A fehér harcos a megmaradt két fáklya közt állt meg. – Britannia gyermekei – szólt
fennhangon, és melegséggel teli, zengő hangja remekül kiegészítette testének szépségét
–, imádkozzatok isteneitekhez! E falak közt lakoznak Britannia Kincsei, és nemsoká, alig
kis idő múlva, felszabadul a bennük lakozó erő. Ám addig is, hogy tanúivá legyetek e
csodának, engedjük, hogy maguk az Istenek szóljanak hozzátok. – Azzal kioltotta az
utolsó két fáklyát is, és az udvarra átható sötétség borult.
Semmi sem történt. A tömeg sugdolózni kezdett, Belt, Gofannont, Grannost és Dont
szólította, hogy mutatnák meg hatalmukat. Bőrömet kiverte a hideg veríték, és szorosan
markoltam Hywelbane-t. Maguk az Istenek járnak a körünkben? Felnéztem az égboltra,
hol a felhők között kígyózott a csillagok ösvénye, és elképzeltem a magasztos Isteneket,
amint átsuhannak felettünk; azután Issa felnyögött, én pedig visszafordítottam tekintetem
e világra.
És én is felnyögtem.
Egy leány, aki a gyermeki korból kilépvén még alig ért asszonnyá, tűnt fel a sötétség
méhében. Törékeny teremtés volt, gyönyörű ifjúságában és bájos küllemében, éppoly
mezítelen, akár a ma született gyermek. Nádszál karcsú leány, parányi melleivel és
hosszú combjaival, amint egyik kezében liliombokrétát, a másikban keskeny pengéjű
kardot szorongatott.
Meredten néztük valamennyien. A sötétben, a fáklyák lángjától megfosztott rideg
éjszakában, a lány teste valósággal izzani látszott. És izzott is. Alakját fojtottan pislákoló,
csillámló fehér fény rajzolta ki. Nem erőteljes, kápráztató fénysugár, csak tompa
lidércfény, mintha csillagpor vetült volna a tejfehér bőrre. Harmatos sugárzás, mely puhán
érintette testét, haját, lábát és karját, csak épp az arcát nem. A liliomok is felizzottak, és
sejtelmesen izzó szikrák szaladtak végig a kivont kard acélján.
A csillagfénybe öltözött lány lassan végigsétált az árkádsor alatt. Látható közönnyel
viseltetett az udvaron összesereglett falusiak irányában, kik felé nyújtották elsorvadt
tagjaikat és beteg gyermekeiket. Tudomást sem vett róluk, ehelyett kecsesen és
könnyedén végiglépdelt az árkádsoron, árnyékba borult arcával a kövezetre meredve.
Pihekönnyű léptekkel járt. Úgy tűnt, önmagába mélyed, elveszik tulajdon álmaiban, s az
emberek révülten nyögdécseltek és szólongatták, ám ő ügyet se vetett rájuk. Tovább
lépkedett, és a kísérteties fény mindenfelé elkísérte, megrajzolta testének vonalát, karjait
és lábait, s bár hollófekete haja szinte álarcként rejtette vonásait a lidércfény elől, szinte
ösztönösen megéreztem, milyen megejtő lehet szépsége. Közel ért a helyhez, hol Issa és
jómagam álltunk, és ott hirtelen felénk fordította az arcára telepedett éjsötét árnyat.
Megéreztem valamit, ami homályosan a tengerre emlékeztetett, azután, éppoly hirtelen,
mint ahogy feltűnt, '61 jelenés eggyé vált a sötéttel, és a tömeg fájdalmasan sóhajtott fel.
– Ki volt ez? – kérdezte Issa.
– Nem tudom – feleltem bódultán. Mindez nem lehetett esztelen téboly, csakis valóság,
hisz saját szememmel láttam. Csakugyan, ki lehet? Egy istennő? Es miért a tenger illatát
idézte fel bennem? – Talán egyike Manawydan lelkeinek – vetettem fel. Manawydan a
tenger istene, és ésszerűnek tűnt, hogy nimfái a tenger illatát hordozzák.
Hosszú ideig várakoztunk a második jelenésre, s mikor az megérkezett, sokkal kevésbé
tűnt látványosnak, mint az izzó tengeri nimfa. Egy alak jelent meg a palota tetején, egy
fekete forma, melyből lassan egy fegyveres, köpenyes harcos bontakozott ki, aki
bikaszarvval koronázott roppant sisakot viselt. A férfi alakja alig vált el a sötétségtől, de
mikor egy felhőfoszlány félrecsusszant és láttatni engedte a hold erőtlen fényét,
valamennyien észrevettük őt, és a tömeg lélegzetvisszafojtva figyelte, amint megáll
felettünk, széttárt karokkal és sisakja arcvédői mögött árnyékba borult arccal. Lándzsát és
kardot hordozott. Egy hosszú pillanatig némán tornyosult fölénk, azután eltűnt ő is, noha
meg mernék rá esküdni, hogy félrecsusszanó cserép hangját hallottam a tető túlfeléről,
amint ezt cselekedte.
Azután, éppoly hirtelen, mint ahogy eltűnt, a mezítelen lány újra felbukkant, csak ezúttal
egyetlen váratlan villanással, a lépcsősor tetején. Egyik pillanatban csak a sötétet láttuk, a
másikban máris ott állt, mozdulatlanul, sudáran, fénylőn. Arca megint sötétbe burkolózott,
mintha eggyé vált volna sötét hajával. Mozdulatlanul állt néhány pillanatig, majd lassú
táncba kezdett, kecsesen lábujjhegyre emelkedve és szövevényes mintázatot követve,
mely újra és újra metszette a tánc kiindulópontját. Maga elé meredt, miközben köreit rótta.
Úgy tetszett, teste földöntúli fényben izzik, mely egyenesen a bőréből árad, s bár egyes
helyeken az izzás erősebbnek tűnt, mint másutt, az bizonyosan nem lehetett emberi
természetű. Issa és én is letérdepeltünk, hisz kétségkívül az Istenek jelét láttuk magunk
előtt – fényt a sötétben, szépséget a romok közt. A nimfa tovább táncolt, miközben
testének izzása lassan elfakult, s mikorra nem lett egyéb, mint sóhajnyi fénypászma az
árkádok feketeségében, a jelenés megtorpant, széttárta karjait és lábait, hogy kihívóan
szembenézzen velünk, azután újra elenyészett.
Valamivel később két lángoló fáklyát hoztak elő a palotából. A tömeg mostanáig magából
kikelve kiáltozott, isteneit szólongatta és követelte, hogy láthassa Merlint, aki végül fel is
tűnt a palota kapujában. A fehér harcos hordozta az egyik fáklyát, a félszemű Nimue a
másikat. Merlin megállt a lépcsősor tetején és fölénk magasodott hosszú, fehér
köntösében. Engedte, hogy a tömeg kitombolja magát. Ősz szakállát, mely kevés híján a
csípőjéig ért, fekete szalagokkal ékesített fonatokba rendezte, miként hosszú fehér haját
is befonta és felpántlikázta. Szálas, fekete botot szorongatott szikár kezében, melyet
idővel a magasba emelt, hogy elhallgattassa a tömeget.
– Láttatok jelenéseket? – kérdezte izgatottan.
– Igen! Igen! – kiáltotta a tömeg, és Merlin ráncos, ravasz arcára a kellemes meglepetés
kifejezése költözött, mintha neki magának fogalma se lett volna róla, mi mindent történt
ezen az udvaron.
Elmosolyodott, majd félrelépett és intett szabad kezével. Két apró gyermek, egy fiú és egy
leány jött elő a palotából, magával hozva Clyddno Eiddyn Üstjét. Britannia Kincseinek
zöme apró, sőt jelentéktelen, hétköznapi tárgy volt, ám az Üst valódi érték, amellett
messze a leghatalmasabb a tizenhárom Kincs közül. A jókora ezüst edény arany erezete
harcosokat és különféle fenevadakat ábrázolt. A két gyermeknek meg kellett küzdenie az
Üst tekintélyes súlyával, de végül sikerült előhozniuk és a druida mellé letenniük az
e d é n y t .
– Enyém Britannia valamennyi Kincse! – jelentette be Merlin, és a tömeg felsóhajtott
válaszként. – Hamarosan – folytatta – felszabadítom a Kincsek hatalmát. Britannia újra
régi nagyságában tündököl majd, és ellenségeinkre pusztulás vár! – Itt megállt, hogy az
üdvrivalgás sokáig visszhangozzék az oszlopsor alatt. – Ma éjszaka tapasztalhattátok az
Istenek hatalmát, pedig csupán semmiséget láttatok, apró és jelentéktelen csodákat.
Hamarosan egész Britannia tanúja lesz az Istenek cselekedeteinek, ám addig, hogy
magamhoz szólíthassam isteneinket, szükségem van valamennyiőtök segítségére.
A tömeg üvöltve ajánlkozott segíteni, és Merlin széles mosollyal fogadta támogatásukat.
Az a jóindulatú, leereszkedő mosoly végtelenül gyanakvóvá tett. Lényem egy része jól
tudta, miféle játékot űz Merlin a tudatlan falusiakkal, ugyanakkor, mondogattam
magamban, még Merlin se képes felizzítani egy leány mezítelen bőrét. Én magam láttam
a csodát, melyben olyannyira hinni akartam, és annak a hajlékony, fénylő testnek az édes
emléke meggyőzött róa, hogy az Istenek mégsem hagytak bennünket magunkra.
– El kell jönnötök a Mai Dunra! – szólalt fel Merlin zengő hangon. – El kell jönnie
mindenkinek, kinek csak telik az erejéből, és élelmet kell hoznotok magatokkal. Ha van
fegyveretek, hozzátok azokat is. Mai Dunnál munka vár ránk, hosszú és fáradtságos
munka, ám Samain éjjelén, mikor a holtak közöttünk járnak, együtt szólítjuk majd
magunkhoz isteneinket. Ti és én, mi, együtt! – Megállt, majd a tömeg felé emelte hosszú,
fekete botját. A bot hosszasan ingadozott, akárha keresne valakit, majd rajtam állapodott
meg. – Lord Derfel Cadarn! – szólított fel Merlin.
– Uram? – feleltem mély zavarban, amiért kiemeltek a tömegből.
– Te itt maradsz. Ti, többiek, immár elindulhattok. Térjetek meg otthonaitokba, az Istenek
Samain éje előtt nem tapodják Britannia földjét. Térjetek otthonaitokba, lássátok el
földetek, azután jöjjetek a Mai Dunra. Hozzatok fejszéket, hozzatok élelmet, és
készüljetek rá, hogy a maguk teljes dicsőségében látjátok viszont isteneiteket! És most
menjetek! Induljatok!
A tömeg engedelmesen oszladozni kezdett. Sokan megálltak, hogy köpenyem érintsék,
hisz egyike voltam a harcosoknak, kik elhozták Clyddno Eiddyn Üstjét Ynys Mon-i
rejtekéből, s ez, legalábbis a pogányok szemében, hőssé avatott. Megérintették Issát is,
amiért az Üst Harcosai közé tartozott, azután, hogy a tömeg hazatért, Issa ottmaradt a
kapu mellett, míg én találkoztam Merlinnel. Üdvözöltem uramat, aki azonmód félresöpörte
az egészségére vonatkozó kérdésemet, és inkább azután érdeklődött, mit szólok az est
különös történéseihez.
– Mi volt ez? – kérdeztem.
– Mi volt mi? – kérdezett vissza ártatlanul.
– A lány a sötétben – feleltem.
Merlin szeme elkerekedett a színlelt álmélkodásában.
– Eljött hát újra? Hogy ez milyen érdekes! Az a lány volt, amelyik szárnyat növeszt, vagy
amelyik fénylik a sötétben? A fénylő lány, hát persze! Fogalmam sincs róla, ki lehet,
Derfel. Nem oldhatom meg egymagam a világ összes rejtélyét. Túlontúl hosszú időt
töltöttél Arthur társaságában, és hozzá hasonlóan azt hiszed, mindenre létezik hétköznapi
magyarázat, de sajna, az Istenek értik a módját, hogy sose ismerhessük ki őket.
Hasznossá tennéd magad és bevinnéd azt a kotlát?
Megemeltem a súlyos Üstöt és bevittem a palota oszlopokkal alátámasztott
fogadócsarnokába. Mikor a nap korábbi részében itt jártam, üresnek találtam a csarnokot,
de most egy fekhelyet, egy alacsony asztalt, és négy állványra helyezett olajlámpást is
láthattam magam körül. A fiatal és jóvágású, fehér vértezetet viselő harcos, ki oly
hosszúra engedte haját, a fekhelyen ülve mosolygott felém, míg a rongyos fekete
köpenybe öltözött Nimue taplót vitt, hogy meggyújtsa a lámpások belét.
– Ez a szoba délután még üresen állt – vádaskodtam.
– Számodra bizonyosan úgy tűnt – felelt Merlin könnyedén –, de csak mert nem akartunk
mutatkozni előtted. Találkoztál már Gawain herceggel? – Az ifjú felé intett, aki felpattant a
fekhelyről és meghajtotta a fejét. – Gawain Budiénak, Broceliande királyának az örököse
– mutatta be Merlin a herceget –, s mint ilyen, Arthur unokaöccse.
– Herceg – üdvözöltem Gawaint. Korábban is hallottam róla, de még sosem találkoztunk.
Broceliande briton királysága a tengeren túl, Armoricában feküdt, és mostanság, mikor a
frankok egyre kitartóbban ostromolták határait, ritkán érkeztek hozzánk tengerentúli
v e n d é g e k .
– Enyém a tisztesség, hogy megismerhetlek. Lord Derfel – szólt Gawain udvariasan. – A
híred messze túljár Britannia határain.
– Micsoda képtelenég, Gawain – csapott le rá Merlin. – Derfel hírneve nem jár semerre,
hacsak nem abban az önhitt fejében. Gawain azért jött, hogy nekem segítsen –
m a g y a r á z t a .
– Miben? – kérdeztem.
– Természetesen a Kincsek oltalmazásában. Félelmetes lándzsás hírében áll, legalábbis
így mondják. Igaz ez, Gawain? Csakugyan félelmetes vagy?
Gawain csak mosolygott válasz gyanánt. A szememben egyáltalán nem tűnt
félelmetesnek, hisz fiatalember volt még, aligha tizenöt-tizenhat nyárral a háta mögött,
kinek arca még sosem látott beretvát. Hosszú haja lányos külsővel ruházta fel jóindulatú
arcát, míg fehér vértezete, melyet korábban arcpirítóan drágának gondoltam, közönséges
mésszel bekent egyszerű harci viseletnek bizonyult. Magabiztossága és tagadhatatlanul
előkelő megjelenése híján szánalmasan nevetséges jelenség lett volna.
– És mi történt, mióta legutóbb találkoztunk? – akarta tudni Merlin, én pedig beszéltem
neki Guinevere-ről, mire Merlin gúnyosan félresöpörte abbéli meggyőződésemet, hogy
Arthur hitvese élete végégig börtönében senyved majd. – Arthur megátalkodottan ostoba
– közölte. – Guinevere sokkal okosabb, csakhogy Arthurnak most épp semmi szüksége
rá. Valami együgyű teremtés kell neki, aki melegen tartja az ágyát, míg ő a szászok miatt
aggódik. – Leült a fekhelyre és elmosolyodott, amint a két kisgyermek, aki korábban
kicipelte az Üstöt az udvarra, most kenyeret, sajtot, és egy flaska mézsört szolgált fel. – A
vacsora! – kiáltott boldogan. – Jöjj, csatlakozz hozzám, Derfel, szót akarunk váltani veled.
Ülj csak le! Egészen kényelmesnek találod majd a kőpadlót. Telepedj le Nimue mellé.
Leültem. Nimue mindeddig ügyet sem vetett rám. Hiányzó szemének kísérteties üregét
szemkötő takarta el; haja, melyet kurtára nyírt, mielőtt útnak indultunk volna Guinevere
Tengeri Palotája felé, mostanra kezdett elvadulni, noha így is elég rövid maradt, hogy fiús
külsővel ruházza fel. Haragosnak tűnt, de hát Nimue mindig is haragosnak tűnt. Egyetlen
dolognak szentelte egész életét, az Istenek kutatásának; megvetéssel viseltetett minden
egyéb iránt, mely elvonta figyelmét e célról, s talán Merlin gunyoros kellemetlenkedéseit is
merő időpocsékolásnak tartotta. Ő és én együtt nőttünk fel, és közös gyermekkorunk óta
nem is egyszer mentettem meg az életét, legjobb képességeim szerint tápláltam és
ruháztam, mégis úgy kezelt, mintha otromba paraszt lennék.
– Ki uralja Britanniát? – kérdezte tőlem hirtelen.
– Rossz kérdés! – csattant fel Merlin váratlan hevességgel. – Rossz kérdés!
– Nos? – követelte a választ Nimue, aki tudomást sem vett Merlin haragjáról.
– Senki sem uralja Britanniát – feleltem.
– Helyes válasz – dühöngött tovább Merlin. Viselkedése láthatóan nyugtalanította
Gawaint, aki Merlin fekhelye mögött állt és gondterhelt kifejezéssel figyelte Nimuét, aki
szintúgy megrémítette. Nem is hibáztattam érte. Nimue szinte mindenkit megrémített.
– Akkor hát ki uralja Dumnoniát? – kérdezte most Nimue.
– Arthur – feleltem.
Nimue diadalmas pillantást vetett Merlinre, de a druida csak a fejét rázta.
– A kulcsszó a rex – mondta –, márpedig a rex, ha lenne bármelyikteknek is
leghalványabb fogalma a latinról, királyt jelent, tehát nem császárt. A császár az
imperator. Tegyünk kockára mindent a tudatlanságotok miatt?
– Arthur uralja Dumnoniát – erősködött Nimue.
Merlin ügyet se vetett rá. – Ki itt a király? – tudakolta tőlem.
– Természetesen Mordred.
– Természetesen Mordred – ismételte Merlin. – Mordred! – köpte oda Nimuénak. –
M o r d r e d !
Nimue elfordult, mintha untatná az érdektelen vita. Én magam rég megkeveredtem és a
legkevésbé sem értettem, mi a vita tárgya, s mikor rákérdeztem volna, megint csak feltűnt
a két gyermek, hogy még több kenyeret és sajtot hozzon. Amint letették a tálakat a
kőpadlóra, egy pillanatra újra megéreztem a távoli tenger sós aromáját, mely a mezítelen
jelenést elkísérte, azután a gyermekek visszavonultak a függönyön át, és az éteri illat
velük együtt távozott.
– Nos hát – fordult hozzám Merlin egy olyan ember önelégültségével, ki máris megnyerte
a vitát –, van Mordrednek gyermeke?
– Több is – feleltem. – Ahány lányt már meggyalázott... – Miként azt a királyok tenni
szokták – legyintett Merlin –, nem is beszélve a hercegekről. Te is szoktál lányokat
meggyalázni, Gawain? – Nem, uram. – Gawaint láthatóan megbotránkoztatta a felvetés.
– Mordredet mindig is vonzotta az erőszak – jelentette ki Merlin. – Ebben atyjára és
nagyatyjára ütött, bár azt be kell vallanom, hogy mindketten messze lemaradnak Mordred
mögött. Uther maga se tudott ellenállni egy-egy csinos pofinak. Vagy egy rútnak, ha
éppenséggel olyan kedve volt. Arthur persze sohasem adta magát az erőszaknak. Ebben
hasonlítotok egymásra, Gawain.
– Ezt örömmel hallom – szólt Gawain, és Merlin ingerültséget színlelve forgatta a szemét.
– Akkor hár, mihez kezd Arthur Mordreddel? – követelte a választ a druida.
– E falak közé zárja majd, uram – válaszoltam, körbemutatva a palotán.
– Bezárja! – Merlin láthatóan remekül szórakozott. – Guinevere-t bebörtönzi, Sansum
püspököt lecsukatja, ha így megy tovább, mindenki, aki kapcsolatban állt Arthurral, rács
mögött végzi! Valamennyien vízen és penészes kenyéren tengődünk majd. Hogy is lehet
Arthur ilyen ostoba! Ki kellett volna taposnia Mordred beleit!
Mordred még kisdedként örökölte meg királyságát, és míg fel nem nőtt, Arthur gyakorolta
helyette a hatalmat, amikor pedig elérte a kort, Arthur ígéretéhez híven minden hatalmat
átadott neki. Mordred alaposan visszaélt a hatalommal, sőt Arthur halálát is eltervezte,
ami felbátorította Sansumot és Lancelotot a lázadásra. Mordredet ezt követően
bebörtönözték, bár Arthur elszánta rá magát, hogy Dumnonia jogos királyát, kinek ereiben
az Istenek vére csörgedezik, méltóságának kijáró tisztelettel kell kezelni, ha már a
tényleges hatalmat nem birtokolhatja. Ebben a pompás palotában akarta tartani,
megadva neki minden fényűzést, ám távol tartva őt minden álnokságtól.
– Úgy gondolod tehát – kérdezte most Merlin –, hogy szép számmal akadnak fattyai?
– Tucatjával is.
– Ha csakugyan így gondolod – förmedt rám Merlin –, nevezz meg akár csak egyet is,
Derfel. Egyetlen nevet mondj!
Elgondolkodtam egy pillanatig. Mordred bűneinek megítélésében jobb helyzetben voltam
akárki másnál, hisz gyermekkora óta magam vigyáztam rá, noha csak vonakodva és
rosszul láttam el e kötelmet, noha nem sikerült atyai tekintélyt kivívnom magamnak, s bár
drága Ceinwynem is mindent megpróbált, hogy anyja legyen a gyermeknek,
Mordred végül csak megkeseredettségben és gonoszságban nőtt fel. – Lenne egy
szolgáló – feleltem –, ki hosszú időn át volt ágyasa.
– A neve? – kérdezte Merlin sajttal teli, fröcsögő szájjal.
– Cywyllog.
– Cywyllog! – kiáltott, mintha mulattatná a név. – És azt mondod, Mordred gyermeket
nemzett ennek a Cywyllognak?
– Egy fiút – válaszoltam –, ha nem csal meg az emlékezetem.
– És ezt a Cywyllogot – hadonászott a sajtszeletelő késsel –, merre lehet megtalálni?
– Valahol errefelé – feleltem. – Nem költözött át velünk Ermid csarnokába, és Ceinwyn
mindig is gyanította, hogy kapott némi pénzt Mordredtől.
– Ennyire kedvelte őt?
– Úgy hiszem, igen.
– Megelégedéssel hallom, hogy még ebben a borzalmas gyermekben is akad némi jóság.
Cywyllog, nemde? Meg tudod őt találni, Gawain?
– Megpróbálom, uram – felelte Gawain mohón.
– Ne csak próbálkozz, csináld is! – csattant fel Merlin. – Vajh hogy néz ki ez a rejtelmes
nevű kis Cywyllog?
– Alacsony – feleltem –, kövérkés, fekete hajú.
– Úgy hát sikerült leszűkítenünk a keresettek körét Britannia minden húsz év alatti
hajadonjára. Nem lehetnél egy kicsit pontosabb? Mennyi idős lehet most a gyermek?
– Hat körül – válaszoltam –, és ha jól emlékszem, neki is vörös lett a haja.
– És a lány?
Megráztam a fejem. – Bájos, de nem túl jellegzetes.
– Minden leány jellegzetes – mondta Merlin emelkedetten –, kiváltképp, ha Cywyllognak
hívják. Találd őt meg, Gawain.
– Miért akarod őt megtalálni? – kérdeztem.
– Beleütöm én az orrom a te dolgodba? – kérdezett vissza Merlin. – Eljövök én tehozzád,
hogy mindenféle ostoba kérdéssel nyaggassalak a lándzsáidat és pajzsaidat illetően?
Zaklatlak én a faggatózásommal, mikor te igazságot osztasz abban a nélkülözhetetlen
Tanácsban? Törődök én a te földjeiddel? Hogy te is értsd, beleártom magam akár a
legkisebb mértékben is a te életedbe, Derfel?
– Nem, uram.
– Akkor hát imádkozz, hogy te se ártsd magad az én dolgaimba. Ugyan mi köze lehet egy
cickánynak a sasok röptéhez? Egyél még egy kis sajtot, Derfel.
Nimue nem kért enni. Magában fortyogott, dühödten, amiért Merlin egy kézmozdulattal
félrehessegette a feltevést, miszerint Arthur lenne Dumnonia tényleges ura. Merlin
tudomást sem vett róla, ehelyett tovább incselkedett Gawainnel. Többet nem hozta szóba
Mordredet, vagy hogy mit tervez Mai Dunnál, bár a végén, mikor kikísért a kapunál
várakozó Issához, a Kincseket azért megemlítette. A druida fekete botja a kövekhez
koccant, amint átsétáltunk az udvaron, ahol a tömeg nem is oly rég még az isteni
jelenéseket figyelte. – Emberekre van szükségem, az a helyzet – magyarázta Merlin –,
mert ha elő akarom csalogatni az Isteneket, nem kevés munkát kell elvégezni, és mégse
csinálhatunk mindent mi, Nimue és én. Száz emberre lesz szükség, ha nem többre!
– Mégis mihez?
– Majd meglátod, majd meglátod. Mit szólsz Gawainhez?
– Szolgálatkésznek tűnik.
– Az bizony, szolgálatkész, de vajon érdemes-e a tiszteletre? A kutyák is szolgálatkészek.
Az ifjú Arthurra emlékeztet. Alig bírja kivárni, hogy jót cselekedjék. – Felnevetett.
– Uram – kezdtem, eltelve a nyugtalansággal –, mi fog történni Mai Dunnál?
– Megidézzük az Isteneket, mi se természetesebb. Nem egyszerű feladat, és csak
imádkozni tudok, nehogy félresikerüljön. És persze attól is tartok, hogy nem történik majd
semmi. Nimue, mint láthattad, meg van győződve arról, hogy félreismerem az egész
helyzetet. Majd meglátjuk, majd meglátjuk. – Néhány lépést némán tettünk meg. – De ha
igazam van, Derfel, ha igazam van, micsoda egy látvány tárul a szemünk elé! Az Istenek,
dicsőségük teljes fényében. Manawydan emelkedik elő a tengerből, csuromvizesen és
magasztosan. Taranis villámával kettéválasztja az eget, Bel lángot bocsát alá a
mennyekből, Don tüzes lándzsájával felhőket fakaszt meg. Nem szeretnék a
keresztények helyébe lenni! – Lejtett néhány tánclépést örömében. – A püspökök
összepisálják a fekete köntösüket is, he?
– De biztosat nem tudsz te sem – szóltam, továbbra is szorongva.
– Micsoda képtelenség, Derfel. Csak tudnám, miért vársz tőlem mindig bizonyosságot?
Mikor egyebet se teszek, csak végrehajtom a szertartást, és remélem, hogy minden a
lehető legjobban süljön el? És amit ma este itt láttál? Az sem győzött meg?
Vonakodtam válaszolni, amiért is alattomos fortélyt szimatoltam az isteni csoda mögött.
De vajon létezik-e fortély, mely képes arra, hogy egy lány bőre felizzon a sötétben?
– És az Istenek a szászok ellen fordulnak majd? – kérdeztem kétkedve.
– Épp ezért idézzük meg őket, Derfel – válaszolt Merlin türelmesen. – Az a célunk, hogy
visszakapjuk Britanniát a maga tökéletességében, mielőtt a szászok és a keresztények
megrontották volna. – Megállt a kapuban és végighordozta tekintetét a sötét vidéken. –
Mennyire szeretem Britanniát – szólt megbicsakló hangon. – Mennyire szeretem ezt a
szigetet. Ezt a páratlan helyet. – A vállamra fektette kezét. – Lancelot felégette a házad.
Hol fogsz most élni?
– Építenem kell egy csarnokot – feleltem. Bárhová, csak Ermid csarnokának helyébe
nem, hol az én kis Dianem a vérét hullatta.
– Dun Caric megürült – tudatta Merlin. – Megengedem, hogy belakd, de csak egy
feltétellel. Mikor végzek a munkával és a magunk oldalára állítom az Isteneket, abban a
házban akarok meghalni.
– Jöjj és élj velünk, uram – ajánlkoztam.
– Meghalni, Derfel, meghalni megyek oda. Öreg vagyok. Már csak egy feladatom maradt,
és ezt Mai Dunnál kell bevégeznem. – Megtartotta súlyos kezét a vállamon. – Gondolod,
nem tudom, mekkora kockázatot vállalok?
Kiéreztem a szavai mögött bujkáló félelmet. – Miféle kockázatot? – kérdeztem esetlenül.
Valahol bagoly rikkantott a sötétben, és Merlin felvetett fejjel várakozott a másik madár
válaszára, de az nem érkezett meg.
– Egész életemben – szólt idővel – arra törekedtem, hogy visszaadjam Britanniának
isteneit, és most, hogy kezembe adatott a kulcs, nem tudom, nyitja-e a zárat. Vagy hogy
nekem kell-e megpróbálkoznom a nyitásával. Vagy hogy egyáltalán elélek-e addig, míg
megpróbálhatom. – Az ujjak rákulcsolódtak a vállamra. – Indulj, Derfel – mondta. – Menj.
Aludnom kell, holnap délnek indulunk. De Samain éjjelén jöjj el Durnovariába. Jöjj és láss
c s o d á t .
– Ott leszek, uram.
Elmosolyodott és elfordult tőlem. Én pedig visszasétáltam Caer Cadarnbe, kábultan,
eltelve reménykedéssel és félelmekkel, és azon töprengve, hová vezet ez a varázslat, ha
nem a szászok elébe, kik jövő tavasszal bizonyosan eljönnek. És ha Merlin nem
csalogatja elő az Isteneket, Britanniára kárhozat vár.
Lassan, akár egy sötét tó felkavart vize, Britannia is lenyugodott. Lancelot Ventában húzta
meg magát, Arthur bosszúját rettegve. Jogos királyunk, Mordred Lindinisbe tért, hol
kijutott neki minden tisztességből, ám lándzsások vették körül. Guinevere Ynys
Wydrynben maradt, Morgan figyelő tekintete előtt, míg Sansumot, Morgan férjét, a
durnovariai püspök, Emrys palotájában tartották szigorú őrizet alatt. A szászok
visszavonultak határaik mögé, bár a termény betakarításával mindkét oldal rávetette
magát a másik téli tartalékaira. Sagramor, Arthur numídiai parancsnoka, a szász határt
tartotta, míg Culhwch, Arthur unokatestvére és visszafogadott parancsnoka, Lancelot
belgae-i királyságának mezsgyéjét vigyázta Dunum erősségéből. Szövetségesünk,
Powysi Cuneglas száz lándzsását hagyta hátra Arthur parancsnoksága alatt, azután
visszatért saját uradalmába, és útközben találkozott húgával, Ceinwynnel, aki éppen
otthona, Dumnonia felé tartott. Ceinwyn asszonyomként élt, és én az ő uraként, noha
törvényes házastársi esküt soha egyikünk sem tett. Mikor kora ősszel visszatért hozzám,
két leányunkat is magával hozta, és meg kell vallanom, nem éreztem igazi boldogságot,
míg ők vissza nem tértek. Glevumól délre találkoztunk, és sokáig a karjaim közt tartottam
úrnőmet, hisz akadtak pillanatok, mikor már attól tartottam, soha többé nem látom őt
viszont. Makulátlan szépség volt, az én drága Ceinwynem, az aranyhajú hercegnő, kit
egykoron Arthurral jegyeztek el, majd miután Arthur elhagyta őt Guinevere kedvéért, egy
sor más herceg asszonyának szántak, míg ő és én el nem szöktünk egymással – amit,
ma is azt kell mondanom, nagyon helyesen tettünk.
Új otthonra leltünk Dun Caricben, mely Caer Cadarntől alig valamivel északabbra feküdt.
Dun Caric jelentése „a Domb a Fürge Patak mellett”, és e név épp illett ahhoz a kedves
helyhez, ahol, úgy gondoltam, boldogok lehetünk. A dombtetőn megülő csarnokot
tölgyfagerendákból emelték és zsúpszalmával fedték, és a lassan elkorhadó cölöpkerítés
mentén tucatnyi kisebb épülettel szegélyezték. A népek, kik a domb alatt meghúzódó
falucskában éltek, kísértetjárta helynek tartották, amiért Merlin megengedte a vénséges
öreg druidának, Balise-nak, hogy itt tengesse utolsó napjait, de lándzsásaim rövid úton
kitakarították a helyet és kiszórták Balise különös szertartásainak kellékeit is. Nem kétlem,
hogy az évek során, míg a csarnok üresen állt, a falusiak oktalan félelmeik dacára is
elhordták az üstöket, háromlábú állványokat, és általában véve mindent, aminek csak
hasznát vehették, így ránk csak a kígyóbőrök, porszáraz csontok, és a madarak kiszikkadt
tetemei vártak, valamennyi sűrűn benőve pókhálóval. A csontok zöme valaha
emberekhez tartozott, és a halmokat egymástól jókora távolságra eső vermekben
temettük el, hogy a holtak soha ne rakhassák össze testüket és ne kísértsenek
b e n n ü n k e t .
Arthur tucatnyi ifjút küldött el hozzám, hogy harcossá képezzem őket, s azon az őszön a
lándzsák és pajzsok használatára okítottam őket, miközben hetente egyszer, inkább
kötelességtudatból, mintsem szórakozásból, felkerestem Guinevere-t a közeli Ynys
Wydrynben. Ajándékként élelmet vittem neki, és amint az idő hidegebbre fordult, egy
jókora medveprémet is. Olykor elkísért fia, Gwydre is, bár Guinevere valamiért mindig
feszengett a társaságában. Hamar elunta történeteimet, hogy miként halásztunk Dun
Caric fürge patakjában vagy vadásztunk sűrű erdeiben. Ő maga kedvelte a vadászatot,
ám e kiváltságot megtagadták tőle, így a szentély területén sétálgatva igyekezett
megőrizni frissességét. Szépsége mit sem fakult, mi több, nyomorúsága alatt egyfajta
fényesség költözött hatalmas szemébe, melyet azelőtt nem lehetett látni, s bár Guinevere
egy pillanatra sem adta meg magát a bánatnak – ehhez túlontúl büszke volt –, jól
láthattam, mennyire boldogtalan. Morgan minden alkalmat megragadott, hogy megalázza,
keresztényi imádságaival ostromolta, és szüntelenül Babilon Szajnájának nevezte.
Guinevere türelemmel viselte a megpróbáltatásokat, panaszkodni is csak egyszer
panaszkodott, mikor az éjjelek kezdtek egyre hosszabbra nyúlni és az első hajnali fagyok
kicsipkézték a sövényeket, akkor is csak a hidegre. Arthur rövid úton véget vetett
fagyoskodásának, és megparancsolta, hogy Guinevere annyi tűzifát égethessen, amennyi
csak jólesik neki. Még mindig szerette asszonyát, jóllehet az is sértette a fülét, ha előtte a
nevén neveztem. Ami Guinevere-t illeti, vele kapcsolatban nem lettem okosabb. Mindig
megkérdezte, mi hír Arthurról, de Lancelot nevét egyszer sem említette.
Arthur maga is fogoly volt, csak épp a maga építette börtönben. Otthonát, ha valaha is
annak nevezhette, Durnovaria királyi palotájában tartotta, egyébiránt pedig erősségről
erősségre járt, hogy felkészítse harcosainkat a szászok eljövetelére. Egyetlen hely akadt
csak, ahol hosszasabban időzött – nálunk, Dun Caricben. A dombtetőről felfigyeltünk
érkezésére, majd egy pillanattal később már kürt harsant, hogy bezengje közeledtét, és
lovasai zajosan átgázoltak kis csermelyünkön. Fia, Gwydre, ilyenkor előreszaladt, hogy
elsőként üdvözölje, Arthur pedig előrehajolt Llamrei nyergében és felkapta fiát az útról,
mielőtt belovagolt volna a kapun. Gyengéd vonzalmat mutatott Gwydre, sőt az összes
gyermek irányában, ám velünk, felnőttekkel, már tartózkodással viseltetett. A régi
Arthurnak, a felhőtlenül vidám, lelkes férfiúnak nyoma veszett. Egyedül Ceinwyn előtt
csupaszította le a lelkét, és valahányszor eljött Dun Caricbe, órák hosszát elbeszélgetett
vele; ki másról, mint éppen Guinevere-ről.
– Még mindig szereti – tudatta Ceinwyn.
– Újra kellene házasodnia – vetettem fel.
– Hogy is tehetné? – kérdezte Ceinwyn. – Másra se tud gondolni, csak rá.
– Te mit mondasz neki?
– Hogy bocsásson meg neki, mi mást mondhatnék? Nem hinném, hogy Guinevere még
egyszer ilyen ostobaságra vetemedne, és ha ő az az asszony, aki boldoggá teszi, akkor
Arthurnak bizony félre kellene tennie a büszkeségét.
– Ahhoz ő túlságosan is büszke.
– Látnivaló – szólt rám feddően. Letette a guzsalyt és az orsót. – Azt hiszem, előbb talán
végeznie kellene Lancelottal. Az talán boldoggá tenné.
Arthur azon az őszön meg is próbálkozott ezzel. Váratlanul támadást intézett Venta ellen,
ám Lancelot hírét vette a rajtaütésnek, és oltalmazójához, Cerdichez menekült. Magával
vitte az ikreket, Amhart és Loholtot is, kiket, Arthur ír ágyasának, Ailleannek nemzett. Az
ikrek mindig is nehezteltek Arthurra fattyú mivoltukért, és az első adandó alkalommal
csatlakoztak ellenségeihez. Arthur ugyan nem találta Lancelotot, ám gabonát rabolt
bőséggel, amire égető szükség is mutatkozott a nyári lázongások elcsitultával.
Ősz derekán, alig két héttel Samain előtt, a ventai rajtaütést követő napokban, Arthur újra
eljött Dun Caricbe. Teste méginkább megfogyott, arca méginkább elvadult. Soha nem
éreztünk fenyegetést a társaságában, ám mostanra már senki sem tudta, mi járhat a
fejében, és hallgatagsága rejtélyessé, a lelkét facsaró bánat még keményebbé tette.
Azelőtt nehezen jött ki a béketűrésből, most viszont a legkisebb ingerlésre dühödten
csattant fel. Leginkább saját magára haragudott, hiszen mindent tulajdon kudarcaként élt
át. Első két fia cserbenhagyta, házassága romokban hevert, s vele együtt egész
Dumnonia. Azt hitte, tökéletes királyságot építhet, palotát az igazságnak, biztonságnak és
békének, ám a keresztények inkább választottak egy mészárszéket. Önmagát hibáztatta,
amiért nem látta meg előre a jövőt, és most, a vihar utáni vészjósló csendben, már nem
mert érzékeire hagyatkozni.
– Be kell érnünk a kis dolgokkal, Derfel – mondta nekem aznap délután.
Csendes, békés őszi nap köszöntött ránk. Az égbolton tömött esőfelhők sorjáztak; a
napfény tócsái egymással kergetőztek az alattunk terülő, sárgásbarnára szikkadt tájon.
Arthur ez egyszer nem kereste Ceinwyn társaságát, hanem kivezetett a kis rétre, túl Dun
Caric mosta kifoldozott cölöpkerítésén, honnét ráláthattunk az ég felé törő bokor kopár
dombjára. Arthur nyomban Ynys Wydryn felé fordult, Guinevere-t keresve.
– A kis dolgokkal? – kérdeztem.
– Hogy legyőzzük a szászokat, természetesen. – Elfintorodott, hisz ő is jól tudta, hogy a
szászokat lebírni korántsem kis dolog. – Nem hajlandóak tárgyalni velünk. Ha még egy
fullajtárt küldök, habozás nélkül megölik. Múlt héten üzenték ezt.
– Üzenték? – kérdeztem.
– Igen, együtt üzenték – bólintott komoran, egyszerre értve Cerdicet és Aelle-t. A két
szász király rendre egymás torkának ugrott, és mi magunk is igyekeztünk mérgesíteni a
kapcsolatukat, ám ezúttal, úgy tűnt, az ellenség is megtanulta a leckét, melyet Arthur a
maga példáján tanított a brit királyságoknak – csak az egység hozhat győzelmet. A két
szász uralkodó tehát békét kötött egymással, csak hogy maga alá gyűrje Dumnoniát.
Hogy nem fogadták küldötteinket, eltökéltségükről árulkodott; ugyanakkor önvédelemként
is szolgált, hisz Arthur követei a szövetséget gyengítendő megpróbálhattak lefizetni egyes
törzsfőket, és minden követ, keresse bármily buzgón a megegyezés lehetőségét, az
ellenség kémje is egyben. Cerdic és Aelle nem vállalt semmilyen kockázatot. Elszánták rá
magukat, hogy egyesítik erőiket és porrá zúznak bennünket.
– Reméltem, hogy a ragály meggyengíti soraikat – jegyeztem meg.
– Minden nappal egyre többen érkeznek, Derfel – mondta Arthur. – Naponta kötnek ki a
hajóik, teli földre éhes szászokkal. Tudnak gyengeségünkről, ami csak tovább ösztökéli az
újabb ezreket, hogy mielőbb útnak induljanak. – Úgy tűnt, Arthurt magát is
megrettentették a komor kilátások. – Valóságos horda! Talán most érkezett el a vég?
Ideje, hogy a két régi barátot egy pajzsfalban vágja le a barbár ellenség?
– Van szörnyűbb módja is a halálnak, uram.
– Meg szebb is – vetette oda kurtán. Elnézett a Tor felé. Valahányszor eljött Dun Caricbe,
mindig a nyugati lankán ült meg, soha nem a keleti, vagy akár a Caer Cadarnre néző déli
oldalon, hanem mindig itt, a völgy felett. Tudtam jól, mire gondol, és ő tudta, hogy tudom,
mégsem említette Guinevere nevét, mintha titkolni akarná, hogy minden reggel az ő
képével kel, és minden este azért imádkozik, hogy róla álmodjék. Ilyenkor mindig elkapta
kérdő tekintetem, és tüstént a mezők felé fordult, hol Issa gyakorlatoztatta az ifjakat,
leendő harcosainkat. A balzsamos őszi levegő eltelt az egymáshoz csapódó
lándzsanyelek csattogásával, és Issa nyers hangjával, hogy az ifjoncok tartsák
alacsonyabban pengéiket és magasabban a pajzsokat.
– Milyenek? – biccentett Arthur az újoncok felé.
– Akárcsak mi, húsz évvel előbb – feleltem. – És ahogy a nálunk idősebbek mondták,
hogy ezekből sem lesz soha igazi harcos, húsz év múlva úgy mondogatják majd ők is
ugyanezt az ő fiaiknak. Igazi katonát faragunk belőlük. Egy ütközetben megérik
valamennyi, és utána már éppoly jó hasznukat vesszük, mint Britannia bármely más
h a r c o s á n a k .
– Egy ütközet – szólt Arthur komoran –, s többre talán nem is lesz alkalmunk. Mikor a
szászok eljönnek, Derfel, számban messze felülmúlnak majd bennünket. Még ha Powys
és Gwent el is küldi minden lándzsáját, akkor is nyomasztó túlerőben lesznek. – A keserű
igazsághoz nem volt mit hozzátennem. – Merlin azt mondja, nincs miért aggódnom –
toldotta meg Arthur gunyoros hangon –, azt mondja. Mai Dun után fölösleges lesz minden
csatározás. Felkerested azt a helyet?
– Még nem.
– Több száz sültparaszt naphosszat mást se csinál, csak tűzifát hord a csúcsra.
Eszelősök. – Kiköpött. – Én nem a Kincsekbe vetem a bizalmam, Derfel, hanem az erős
pajzsfalakba és az éles lándzsákba. És akad még egy okom is a reménykedésre. – Itt
e l h a l l g a t o t t .
– És mi lenne az? – kérdeztem. Felém fordult.
– Ha csak még egyszer megoszthatnánk ellenségeinket – magyarázta –, esélyt
nyerhetnénk vele. Ha Gwent és Powys a segítségünkre siet, Cerdicet még legyőzhetjük,
de Cerdicet és Aelle-t már semmiképp sem. Talán akkor, ha kapnék még öt esztendőt,
hogy új sereget toborozzak, csakhogy nekünk jövő tavasszal mindenképp hadba kell
állnunk. Az egyetlen reménységünk, Derfel, hogy megbontjuk ellenségeink egységét.
Azelőtt is mindig így háborúztunk. Lefizettük az egyik szász királyt, hogy harcoljon a másik
ellen, de mindabból, amit Arthur elmondott, úgy vettem ki, a szászok külön gondot
fordítottak arra, hogy idén télen ez ne fordulhasson elő.
– Tartós békét kínálok Aelle-nek – ment tovább Arthur. – Megtarthatja minden földjét, és
minden földet, amit csak el tud venni Cerdictől. Ő és örökösei uralják e földeket,
mostantól mindörökre. Megértettél? Örökre az övék lehetnek azok a földek, ha bennünket
támogatnak a közelgő háborúban.
Sokáig nem szóltam. A régi Arthur, aki a barátom volt, míg azon a szörnyű éjjelen be nem
hatoltunk Isis templomába, soha nem ejtette volna ki ezeket a szavakat, hisz azok nem
voltak, nem is lehettek igazak. Senki sem adott volna jó brit földeket örökre a szászoknak.
Arthur egyszerűen hazudott, abban a reményben, hogy Aelle hisz majd neki; majd néhány
év múlva megszegte volna ígéretét és rátámadt volna a szászokra. Jól tudtam ezt,
mégsem mutathattam rá a hazugságra, mert akkor nem színlelhettem tovább, hogy
magam is hiszek benne. Ehelyett emlékeztettem Arthurt a régi esküre, melyet egy
sziklával együtt eltemetett annál a távoli tölgynél. – Megfeledkeznél esküdről?
– Nem törődök semmiféle esküvel – szólt ridegen, majd haragja máris felülkerekedett
rajta. – Miért is törődnék? A nekem tett esküjét talán betartja valaki?
– Én igen, uram.
– Akkor hát engedelmeskedj, Derfel – intézett el kurtán –, és eridj Aelle-hez.
Tudtam, hogy ezt fogja követelni tőlem. Először nem feleltem, csak figyeltem, amint Issa
hevenyészett pajzsfalba rendezi az ifjoncokat. Azután visszafordultam Arthurhoz. – Azt
hittem, Aelle halállal fenyegette meg a követeidet?
Arthur nem nézett a szemembe. Ehelyett egy távoli sírbucka felé fordult. – Az öregek
szerint kemény telünk lesz – mondta –, és én hallani akarom Aelle válaszát még az első
hó előtt.
– Igen, uram – bólintottam.
Kihallhatta a keserűséget hangomból, mert újra hozzám fordult.
– Aelle nem öli meg a saját fiát.
– Reménykedjünk benne, uram – szóltam színtelen hangon.
– Úgy hát mielőbb indulj, Derfel. – E szavakkal ítélt halálra, s közben jelét sem adta
megbánásnak. Csak állt és lesöpört néhány fűszálat fehér köpenyéről. – Ha jövő
tavasszal le tudjuk győzni Cerdicet, még újjáépíthetjük Britanniát.
– Igen, uram – feleltem. Úgy tett, mintha mindez olyan egyszerű lenne; megverni a
szászokat és újjáépíteni Britanniát. Mindig mindent ilyennek látott: elég egyetlen utolsó
nekirugaszkodás, hogy utána megpihenhessünk a babérokon. Valamiért soha nem
élvezhettük ki azokat a babérokat, de én, kétségbeesésemben és hogy adjak magunknak
még egy utolsó esélyt, mégis útnak indultam, hogy találkozzam atyámmal.
Születésemet tekintve szász vagyok. Anyámat, Ercét már állapotosan vetették
rabszolgasorba Uther emberei, és én nem sokkal ezután születtem meg. Egészen kis
gyermek koromban ragadtak el anyámtól, de még azelőtt megtanulhattam a szászok
nyelvét. Később, sokkal később, Lancelot lázadásának előestéjén, újra találkozhattam
anyámmal, akitől megtudtam, hogy maga Aelle nemzett.
Ereimben így tisztán szász vér folyt, félig királyi vér, noha neveltetésem folytán nem sokat
rokonszenveztem a szászokkal. Számomra, miként Arthur vagy bármely más szabad
briton számára, a szászok élősködők voltak, kik a Keleti-tenger hátán értek el hozzánk.
Hogy honnét is jönnek valójában, senki sem tudta. Sagramor, aki egymaga többfelé
megfordult, mint Arthur minden más parancsnoka, távoli és ködbe burkolózó országnak
írta le a szászok otthonát, melyet főként ingoványok és roppant erdőségek borítanak. Bár
ö maga sietett megvallani, hogy soha nem járt arrafelé, annyit tudott, hogy a szászok
országa ott fekszik a tenger túlpartján, és lakói azért hagyják el, mert Britannia földje
százszor többet ér; de hallottunk olyat is, hogy magukat a szászokat is ostromolják a még
náluk is különösebb, még távolabbi országokból érkező betolakodók. Akármi is az oka, a
szászok immár vagy száz éve mindent megtesznek, hogy elvegyék földünket, és mára
birtokukban tudják Britannia egész keleti felét. Lloegyrnek, Elveszett Földeknek nevezzük
azt a vidéket, és nem akad egyetlen lélek sem Britanniában, ki álmodni merné, hogy
egyszer visszafoglaljuk elveszett földjeinket. Merlin és Nimue hitték, hogy az Istenek
visszajuttatják nekünk országunkat, Arthur ugyanezt kardja révén remélte elérni, míg az
én feladatom abból állt, hogy megosztva az ellenséget megkönnyítsem az Istenek, avagy
Arthur dolgát.
Ősszel indultam útnak, mikor a tölgyek koronája bronzba, a bükköké vörösbe fordult, és
mikor a fagy már fehéren csipkézte a hajnalokat. Egyedül utaztam, mert ha Aelle
csakugyan a halál kezére adta Arthur minden követét, bölcsebb volt csupán egy
emberéletet feláldozni. Ceinwyn könyörgött, hogy vigyem magammal harcosaimat, de
ugyan mi értelme lett volna? Kis csapatom nem védhetett meg Aelle hordájával szemben,
így, amint a hideg szelek megfosztották a szilfákat első elsárgult leveleiktől, egyedül
vettem keletnek az irányt. Ceinwyn arról is igyekezett meggyőzni, hogy várjam ki Samain
éjjelét, hiszen ha Merlin varázsigéi megteszik a hatásukat, aligha kell követségbe
indulnom a szászokhoz, Arthur azonban, aki egyedül Aelle hitszegésébe vetette
bizodalmát és mielőbbi választ kívánt a szászok királyától, nem tűrt semmiféle halogatást.
Így hát útnak eredtem, azzal az esztelen reménnyel a szívemben, hogy megúszom élve a
küldetést, mi több, Samain éjjelére meg is térek Dumnoniába. Magamhoz vettem
kardomat és hátamra pajzsot szíjaztam, ám ezt nem leszámítva nem hordtam fegyvert
vagy vértezetet.
Nem egyenest keletnek haladtam, nehogy útvonalam vészes közelségébe vezessen
Cerdic királyságához; előbb északnak, Gwentbe tértem és csak onnét indultam az Aelle
uralta földek határmezsgyéje felé. Másfél napon át róttam Gwent termékeny vidékeit;
villák és tanyaházak mellett haladtam el, melyek tetőnyílásán át füst gomolygott elő. A
földet péppé dagasztották a levágásra szánt jószágok patái, és az állatok szomorú sorsa
csak méginkább lehangolt. A levegőben már ott éreztem a közelgő tél fenyegetését.
Reggelente duzzadt, fakó napkorong kélt a hajnali ködből; seregélyek özönlöttek el az
ugaron hagyott földeket.
A táj fokozatosan megváltozott, ahogy kelet felé lovagoltam. Gwent magára vette a
kereszt jelét, és utam első napján pompásabbnál pompásabb templomok mellett
haladtam el, ám a második napon a templomok és majorok egyre szerényebbek lettek,
mígnem elértem a közbülső földeket, ahol se britonok, se szászok nem uralkodtak,
hanem egymás sorait annál inkább ritkították. Itt a réteket, melyek egykor családokat
tápláltak, fiatal tölgycsemeték, galagonyabokrok, bükkök és kőrisek pettyezték; a római
villák helyét omladozó romok jelezték, és a magasztos csarnokok helyén is kiégett
csontvázak árválkodtak. A népek mégsem hagyták magára a helyet, és amikor egyszer
lépteket hallottam a közeli erdősáv felől, a fák közt bujkáló gazdátlan harcosoktól való
félelmemben elő is rántottam Hywelbane-t, de senki sem próbálta utamat szegni, egészen
addig az estéig, mikor egy csapatnyi lándzsás sorakozott fel előttem. Gwent emberei
voltak, és akárcsak Meurig király többi katonája, ők is a régi római uniformis maradványait
viselték magukon: bronz mellvértet, vörösre festett lófarokkal ékesített fémsisakot és
rozsdabarna köpönyeget. Vezetőjük, egy Cárig nevű keresztény, meghívott erősségébe,
mely egy fákkal benőtt meredély csúcsán állt. Cárig, aki a határmezsgyét vigyázta,
modortalanul firtatta utazásom célját, de miután megtudta nevem, és hogy Arthur
követségében járok, nem zaklatott többé.
Cárig erőssége egyszerű cölöpvár volt csupán, a falak közt néhány kisebb kunyhóval,
melyek a szabadtéri tüzek ritkás füstjébe burkolóztak. Megmelegedtem a lángoknál,
miközben Cárig tucatnyi embere azzal foglalta el magát, hogy egy vézna szarvast
forgasson egy zsákmányolt szász lándzsából készített nyárson. Alig egynapi járásra
tucatnyi ilyen erősség is meghúzódott, és valamennyi kelet felé figyelt, várva Aelle
portyázó csapatait. Dumnonia is hasonló elővigyázatossággal élt, nem is szólva a
seregről, mely állandóan a határvonalak közelében táborozott, és amelynek fenntartása
szinte minden pénzünket felemésztette, ránk vonva mindazok haragját, kiknek
terményben, bőrben, sóban és gyapjúban megfizetett adóját e célra költöttük el. Arthur
mindig igyekezett tisztességes adókat kivetni és elviselhetővé tenni a terheket, habár a
lázongások után könyörtelenül megdézsmálta mindazokat, kik Lancelotot követték. A sarc
aránytalanul magas mértékben éppen a keresztényeket sújtotta, és Meurig, keresztény
király, minden adandó alkalommal tiltakozott az igazságtalanságok ellen Arthurnál, aki
viszont ügyet sem vetett rá. Cárig, Meurig alárendeltje volt, bizonyos fenntartásokkal
kezelt tehát, noha legjobb képességei szerint igyekezett felkészíteni arra, ami a határ
túlsó oldalán várakozott rám.
– Tudtad, uram – kezdett bele –, hogy a szászok senkit sem engednek be országukba?
– Hallottam róla, igen.
– Talán egy hete két kalmár indult arra – folytatta Cárig. – Cserepeket és gyapjút vittek.
Én óvtam őket, de hát... – hallgatott el egy pillanatra és vonta meg a vállát. – A szászok
megtartották az edényeket és a gyapjút, a két koponyát meg visszaküldték.
– Ha az én koponyám megérkezne – feleltem erre –, küldjétek el Arthurnak. – Figyeltem,
amint a szarvas zsírja a tűzbe cseppen és felszisszen a lángok közt. – Lloegyr felől sem
érkeznek utazók?
– Már hetek óta egy lélek sem – felelte Cárig –, de jövőre, semmi kétség, annál többen
térnek meg Dumnoniába.
– Gwentbe talán nem? – horkantam fel.
– Aelle-nek nincs viszálya velünk – állította Cárig. Aggodalmaskodó ifjú volt, akit
méginkább nyugtalanná tett Britannia ilyetén kiszolgáltatottsága, bár legjobb képessége
szerint igyekezett elvégezni feladatát, és mint megfigyeltem, emberei a fegyelemben sem
szenvedtek hiányt.
– Britonok vagytok – mutattam rá –, Aelle pedig szász. Nem elég ok ez a viszályra?
Cárig vállat vont.
– Dumnonia, tisztelettel szólva, uram, vészesen meggyengült, és ezt a szászok is tudják.
Gwent erős. Rátok támadnak majd, nem ránk – érvelt makacs önelégültséggel.
– De miután lebírták Dumnoniát – mondtam, s közben Hywelbane markolatának vasát
érintettem, hogy elűzzem a szavaim nyomán támadható balszerencsét –, vajon mennyi
idő telik bele, mielőtt északnak, Gwent felé vennék az irányt?
– Krisztus majd megoltalmaz bennünket – felelt Cárig ájtatos hangon, és a kereszt jelét
rajzolta magára. Egy feszület függött a viskó falán és Cárig egy katonája megnyalta ujjait,
majd a megkínzott Krisztusát érintette. Lopva a tűz fele köptem.
Másnap reggel keletnek indultam. Éjszaka fellegek gyülekeztek, és a pirkadat hideg
esővel köszöntött rám, melyet hirtelen támadt szél vágott az arcomba. A mostanra
töredezett és gyommal felvert római út lassan beleveszett a nyirkos erdőbe, és minél
tovább értem, annál inkább elfelhősödött kedélyem. Amit Cárig határerődjében hallottam
mind azt támasztotta alá, hogy Gwent nem fog harcba bocsátkozni Arthur oldalán.
Meurig, Gwent ifjú királya, mindig is ódzkodott a harctól. Atyja, Tewdric jól tudta, hogy
egyesíteni kell a britonokat a közös ellenség ellen, ám Tewdric feladta trónját és
visszavonult a Wye folyó mellé, hogy szerzetesi életet éljen, fiának pedig most sem volt
ínyére a háborúság. Gwent jól képzett csapatai híján Dumnoniára bizonyosan pusztulás
várt, hacsak a mezítelen, fényesen izzó nimfa utat nem nyitott elfeledett isteneinkhez.
Avagy Aelle meg nem veszi Arthur hazugságát. Már ha Aelle egyáltalán hajlandó lesz
fogadni. És késznek mutatkozik elhinni, hogy a fia vagyok. A szász király kellőképp
nyájasnak mutatkozott a néhány alkalommal, mikor találkoztunk, ám ez mit sem
változtatott a tényen, hogy egymás ellenségei vagyunk, és én minél tovább poroszkáltam
a nekikeseredett időben, a fölém tornyosuló csepegő fák között, annál inkább átadtam
magam a kétségbeesésnek. Bizonyosan tudtam, hogy Arthur a halálba küldött, s ami ettől
is szörnyűbb, tette ezt a mindenét odavesztő szerencsejátékos szenvtelenségével, aki
utolsó értékét is felteszi a kockára.
Valamivel később a fák elmaradoztak mögöttem, és széles tisztásra értem, melyen sebes
vízfolyás vágott keresztül. Az út a patak gázlójába veszett, de még a kereszteződés előtt,
ledöfve egy embermagas buckába, öles, halott fenyőfa állt, rajta különféle ajándékokkal.
A mágia oly különösnek tetszett a szememben, hogy nem tudtam, a felékesített fa az utat
vigyázza, a vízfolyást igyekszik megengesztelni, avagy csupán dologtalan gyermekek
műve. Leereszkedtem lovam hátáról, és láttam, hogy az ágakra aggatott kis tárgyak egy
ember gerincének apró csontjai. Nem lehet gyerekjáték, de akkor micsoda? Kiköptem a
bucka mellé és megérintettem Hywelbane vasát, hogy elűzzem magamtól a gonoszt,
majd lassan átvezettem lovamat a gázlón.
Az erdő alig harminc lépésnyire a vízfolyástól újra sűrűsödni kezdett, és még e távolság
alig felét tehettem csak meg, mikor a kusza ágak mögötti sötétből egy elhajított csatabárd
süvített felém. A fegyver átfordult a levegőben, amint felém közeledett, és a komor nap
szürke fénye bágyadtan csillant meg az élén. Bárki is támadt rám, alaposan elhibázta a
hajítást, és a bárd jó négy lépésnyire tőlem szisszent el. Azután senki se hívott ki maga
ellen, s újabb fegyver se röppent elő az árnyékból.
– Szász vagyok! – kiáltottam amazok nyelvén. Most sem felelt senki, de jól hallható
sugdolózás kezdődött, majd ágak ropogását lehetett hallani.
– Szász vagyok! – kiáltottam újfent, és már azon tűnődtem, hogy a rektőzködők nem is
szászok, csupán törvényen kívüli britonok, hiszen mindig a senki földjét róttam, hol a
különféle törzsek és népek látatlan harcosai bujkáltak a törvény elől.
Már azon voltam éppen, hogy a britonok nyelvén közlöm, nem akarok bántani senkit,
mikor a fák közül egy hang szászul kiáltott rám.
– Dobd ide a kardod! – parancsolta a hang.
– Jöjj és vedd el magad – feleltem.
Hosszú csend állt be. – A neved? – firtatta a hang.
– Derfel – válaszoltam –, Aelle fia.
Kihívásként vetettem nekik oda atyám nevét, ami bizonyosan nyugtalanná tette a
szászokat, mert újabb sugdolózás kezdődött, majd nemsoká hat férfi furakodott keresztül
a szövevényes ágakon, hogy megálljon előttem a tisztáson. Valamennyien vastag prémet
viseltek, a szászok kedvelt vértezetét, és lándzsát hordoztak. Egyikük, a szarvas sisakba
öltözött vezér, előrébb lépett az út pereméig.
– Derfel – ismételte a nevet, majd féltucatnyi lépésnyire tőlem megállt. – Derfel – mondta
újra. – Hallottam már ezt a nevet, csakhogy nem szász név.
– Ez a nevem – válaszoltam –, és szász vagyok.
– Aelle fia? – kérdezte gyanakodva.
– Az bizony.
Ezen elgondolkodott egy keveset. Szálas férfiú volt, ki bozontos barna haját sisakja alá
gyömöszölte; kusza szakálla a derekát verdeste, míg bajsza elérte a szőrme alatt viselt
bőr mellvért peremét. Helyi törzsfőnek gondoltam, esetleg javakorabeli harcosnak, ki a
határnak ezt a szakaszát vigyázta. Szabad kezével többször is megpödörte bajszát, majd
engedte a szálakat kiegyenesedni.
– Tudok Hrothgarról, Aelle fiáról – szólt mélyen elgondolkozva –, és Cyrningről, Aelle
fiáról, aki ráadásul a barátom. Penda, Saebold és Yffe, mind Aelle fiai, együtt harcoltunk,
de Derfel, Aelle fia? – Megrázta a fejét.
– Akkor hát most vele is találkozol.
Leengedte lándzsáját és pajzsom felé intett, mely most is ott függött lovam nyergéhez
szíjazva. – Derfelről, Arthur barátjáról már annál inkább hallottam – szólt metsző hangon.
– Találkoztál vele is – bólintottam –, és most útjára engeded, hogy dolgát intézze Aelle-lel.
– Nincs briton, kinek dolga lehetne Aelle-lel – felelte, és emberei rámordultak
egyetértésük jeleként.
– Szász vagyok – torkolltam le.
– És mi lenne az a dolog?
– Azt atyámnak kell meghallgatnia, s nékem elmondanom. Neked nincs hozzá közöd.
Nem a te dolgod.
Elfordult és emberei felé intett. – Márpedig mi pedig a magunk dolgává tesszük.
– Mi a neved? – kérdeztem tőle.
Vonakodni látszott, majd úgy döntött, hogy a neve említéséből nem származhat kára. –
Ceolwolf – felelte –, Eadbehrt fia.
– Nos hát, Ceolwolf – vontam össze a szemöldököm –, azt hiszed talán, hogy atyám
megjutalmaz, mikor megtudja, hogy hátráltattad utamat? Miféle kegyre számítasz?
Aranyra? Vagy gyors halálra?
A fortély fényesen bevált. Azt nem tudhattam, hogy Aelle magához ölel-e vagy a halál
kezére ad, ám Ceolwolf épp eléggé tartott királya haragjától, hogy zsémbelve utat
engedjen, és négy lándzsását is kíséretül adja, amint egyre mélyebbre és mélyebbre
hatoltam az Elveszett Földekre.
Így jutottam el olyan vidékekre, hová emberöltőnyi ideje csak kevés briton juthatott el. Az
ellenség országának szívében jártam, és két álló nap csak lovagoltam lándzsásai oldalán.
Kezdetben az ország csak alig valamivel különbözött a britonokétól, hiszen a szászok a
mi földjeinket vették át és nagyon hasonló módon művelték azokat, bár arra felfigyeltem,
hogy a szénakazlakat magasabbra és szögletesebbre tornyozzák, mint mi, és házaikat is
ellenállóbbra építik. A római villák itt javarészt lakatlanul álltak, noha egy-egy birtok így
sem maradt bérlő nélkül. Keresztény templomokat nem lehetett látni, de még szentélyeket
sem, habár egyszer elhaladtunk egy briton bálvány mellett, melynek talpazatához apróbb
felajánlások kerültek. Még mindig laktak errefelé britonok, s közülük néhányan saját
földjüket művelték, ám a legtöbben a szászok rabszolgái avagy asszonyai lettek. A helyek
neveit mindenütt megváltoztatták, és még útitársaim se tudták, hogy hívták azokat a
britonok idejében. Áthaladtunk Lyccewordön és Steortfordon, melyet már Leodashamnek
és Celmeresfortnak neveztek; mindkettő különös szász név, ám feltörekvő, virágzó
települést takart. Nem hódítók hevenyészett otthonait és földjeit láttam, hanem
letelepedett népek gazdag falvait. Celmeresfordtól délnek fordultunk, áthaladva
Beadewanon és Wicfordon, és lovaglás közben társaim azzal büszkélkedtek, hogy azokat
a földeket rójuk, melyeket Cerdic ezen a nyáron juttatott vissza Aelle tulajdonába, hogy
megváltsa Aelle hűségét az elkövetkező háborúban, melyben egészen a Nyugati-tengerig
megtisztítják majd Britannia földjét. Kísérőimben láthatóan fel sem merült, hogy
veszíthetnek a háborúban. Valamennyien tudták, hogy Dumnoniát elgyengítette Lancelot
lázadása, és éppen e zavargások bátorították arra a szász királyokat, hogy erőiket
egyesítve foglalják el Britannia teljes déli területét.
Aelle téli lakja a szászok által Thunresleának nevezett helyen állt. A magas domb
agyagbányákkal tarkított ingovány fölé magasodott, a fennsíkról az ember messze
elláthatott dél felé, ahol a Temze széles tükrén túl ködbe burkolóztak a földek, melyeken
már Cerdic uralkodott. Hatalmas csarnok uralta a dombtetőt. Roppant, sötét
tölgyfagerendákból emelték, és meredek, csúcsos oromzatára Aelle jelvényét, egy bika
vérrel megfestett koponyáját szegezték. A szürkületben a magányos csarnok feketén és
vészjóslóan, testet öltött fenyegetésként tornyosult fölém. Keletre, az erdősáv mögött, kis
falvak húzódtak meg, és innét jól láthattam a sűrűsödő sötétben pislákoló tüzeket. Úgy
tűnt, épp egy törzsi összejövetel közepén értem Thunresleába, és a tüzek a szabadban
táborozók helyét mutatták. – Ünnep van – tudatta egyik kísérőm.
– Az istenek tiszteletére? – kérdeztem.
– Cerdic tiszteletére. Eljött, hogy királyunkkal tárgyaljon. Amúgy is halovány reményeim
abban a pillanatban hunytak ki.
Aelle-lel szemben kínálkozott némi esélyem a túlélésre, ám Cerdic, gondoltam
magamban, aligha kegyelmez majd. Cerdic éppoly rideg, kemény férfiú, amennyire Aelle
érzelmes, sőt olykor nagylelkű.
Megérintettem Hywelbane markolatát és Ceinwynre gondoltam. Fohászt mondtam az
Istenekhez, hogy engedjék őt még egyszer látnom, azután elérkezett az ideje, hogy
leereszkedjek megfáradt lovam hátáról, kisimítsam meggyűrődött köpenyem, leoldozzam
pajzsom a nyeregkápáról és szembenézzek ellenségeimmel.
Legkevesebb háromszáz harcos ünnepelt a széljárta fennsíkot uraló roppant csarnok
gyékénnyel felszórt padlóján. Háromszáz durva hangú, lelkesen kurjongató szász,
valamennyi szakállas és kivörösödött arcú, ki velünk, britonokkal ellentétben semmi
rosszat nem látott abban, hogy fegyverét ura ünnepi csarnokába is magával vigye. Három
vas máglya izzott a csarnok közepén, és füstjük olyannyira megsűrűsödött, hogy eleinte
nem is láttam a csarnok túlsó végében, a hosszú asztal mellett csoportosuló férfiakat.
Senki sem figyelt fel érkezesemre, hiszen hosszú szőke hajammal és szakállammal
könnyeden hihettek szász lándzsásnak, ám amint elvezettek a tüzek mellett, néhányuk
felismerte a pajzsomra festett ötágú csillagot, és visszaemlékezett, hogy egy ütközetben
találkozott már ezzel a jelvénnyel. A mérges nevetgélés alatt halk, ám kitartó morgolódás
kezdődött, és addig erősödött, mígnem a csarnokban minden harcos felém morgott,
miközben tovább haladtam a hosszú asztalnak helyt adó emelvény felé. A harcosok
rögvest eldobták áléval teli tülkeiket, és a padlót vagy pajzsaikat kezdték püfölni öklükkel,
hogy a magas tető visszhangozza vészjósló dobolásukat.
A zajongásnak egy asztal lapjára lecsapó penge vetett véget. Aelle állt fel, és az ő kardja
szórt faszilánkokat a hosszú asztalra, melynél tucatnyi férfiú ült megrakott tányérja és teli
kupája mellett. Cerdic Aelle mellett ült, míg Cerdic másik oldalán Lancelot foglalt helyet.
Nem mintha Lancelot lett volna ott az egyetlen briton. Bors, Lancelot rokona, gazdája
oldalán kushadt, míg Amhar és Loholt, Arthur fattyai, az asztal túlsó felén kaptak helyet.
Valamennyien ellenségeim voltak, és én babonásan érintettem Hywelbane markolatát, jó
halálért imádkozva.
Aelle meredten nézett felém. Épp eléggé ismert, de vajon tudta-e, hogy a fia vagyok?
Lancelot meglepettnek tűnt, amiért itt lát, s még el is pirult, mielőtt magához intett volna
egy tolmácsot. A tolmács végighallgatta, majd odahajolt Cerdic füléhez és elismételte a
szavakat. Cerdic szintúgy ismert, ám sem Lancelot szavai, sem ellenségének látványa
nem változtatott kiolvashatatlan arckifejezésén. Egy írástudó simára borotvált, keskeny
arcát és magas homlokát viselte. Ajka egyetlen vonallá szűkült össze, ritkás haját
hátrafelé fésülte és szoros csomóba kötötte a tarkóján. Egyébként jelentéktelen arcát
egyedül szeme tette emlékezetessé. Fakó szeme volt, könyörtelen szeme. Egy született
gyilkos szeme.
Aelle túlságosan is döbbentnek tűnt, hogy sem szóljon. Sokkalta idősebb volt Cerdicnél,
egy-két esztendővel már ötvenes éveit is meghaladta, ami minden számítás szerint
öregemberré tette, mégis fenyegetően tornyosult a többiek fölé. Szálas termetű férfiú volt,
hordónyi mellkassal, lapos, keményen metszett arccal, törött orral, sebhelyes orcával, és
dús, fekete szakállal. Fényűző skarlátszín köntösbe öltözött, nyaka körül vaskos vert
arany láncot viselt, s még több arany ékesítette csuklóit, ám ezek a finomságok sem
leplezhették, hogy Aelle mindenekelőtt is harcos, medvényi termetű szász katona. Két ujja
hiányzott a jobb kezéről, melyeket egy régvolt csatában vesztett el, s amelyekért, ki
merem jelenteni, a maga módján biztosan véres bosszút állt. Végül sikerült kipréselnie
magából néhány szót.
– Hát nem félsz idejönni?
– Látni akartalak, felség – feleltem, és féltérdre ereszkedtem előtte. Meghajtottam a fejem
Aelle, majd Cerdic felé, ám Lancelotról tudomást sem vettem. A szememben ő semmivé
lett, Cerdic talpnyalójává, meggyőzően öltözött briton hitszegővé, kinek sötét arca eltelt az
irántam felengesztelhetetlen gyűlölettel.
Cerdic felszúrt a késére egy darabka húst és a szájához emelte a falatot majd habozni
l á t s z o t t .
– Nem fogadjuk Arthur követeit – szólt közönyös hangon – s aki ostoba, hogy az ő
követségében járjon, a halál kezére adjuk. – A szájába tette a húsdarabot, majd elfordult,
akárha ezzel el is intézte volna az egész hétköznapi ügyet. Emberei üvöltve követelték
h a l á l o m a t .
Aelle újra elhallgattatta őket kardjával.
– Arthurtól jöttél? – kérdezte mennydörögve.
Úgy döntöttem, az Istenek bizonyosan megbocsátják kegyes hazugságom.
– Üdvözletet hoztam néked Ercétől, felség – feleltem –, és fiúi tiszteletet Erce
gyermekétől, ki leghőbb örömére a te fiad is.
A szavak mit sem mondtak Cerdicnek. Lancelot, ki végighallgatta a fordítást, sietősen
összesúgott a tolmáccsal, és a férfi újra odahajolt Cerdichez. Nem kételltem, hogy arra az
elhatározásra biztatta, melynek Cerdic hangot is adott.
– Halnia kell – erősködött Cerdic. Nyugodt, színtelen hangon beszélt, mintha a halálom
jelentéktelen apróság lenne a szemében. – Megegyeztünk – emlékeztette Aelle-t.
– Abban egyeztünk meg, hogy nem fogadunk követet ellenségeinktől – mordult fel Aelle,
és egy pillanatra sem vette le rólam a tekintetét. – És ő mi más? – kérdezte Cerdic,
valahára jelét adva indulatának.
– Ő a fiam – felelt Aelle kéretlen egyszerűséggel, és a telizsúfolt csarnok egy emberként
fojtotta vissza lélegzetét.
– Ő a fiam – ismételte Aelle –, nem így van?
– Az vagyok, felség.
– Van még fiad bőséggel – vágott közbe Cerdic, és a szakállas férfiak felé intett, kik Aelle
balján foglaltak helyet. A mord harcosok, tulajdon féltestvéreim, zavartan meredtek rám.
– Üzenetet hoz Arthurtól! – erősködött Cerdic. – Ez a féreg – mutatott felém késével –
mindig is híven szolgálta Arthurt.
– Üzenetet hoztál Arthurtól? – kérdezte Aelle.
– Engedelmes fiúként kívánok szót váltani atyámmal – tetéztem hazugságom.-Ez minden.
– Halnia kell! – vágta rá Cerdic kurtán, és követői felmordultak beleegyezésük jeleként.
– Nem ölöm meg a saját véremet – jelentette ki Aelle –, a saját csarnokomban.
– Akkor tegyem meg én? – kérdezte Cerdic epésen. – Ha egy briton keres meg
bennünket, a halálnak adjuk. – Az egész csarnokhoz intézte szavait. – Ebben állapodtunk
meg! – bizonygatta Cerdic, emberei pedig lelkesen kiáltoztak, s közben lándzsáik nyelével
püfölték pajzsaikat. – Ez itt – lendült felém Cerdic karja – egy szász, aki Arthur oldalán
harcol! Egy hitvány féreg, és mindannyian tudjuk, mit tegyünk egy féreggel! – A harcosok
bömbölve követelték halálomat, és még vérebeik is ádázul csaholni kezdtek. Lancelot
kiolvashatatlan arccal vizslatott, míg Amhar és Loholt láthatóan bármit megtett volna, csak
hogy ott helyben kardélre hányjanak. Loholt kiváltképp gyűlölt, amiért én tartottam meg
karját, míg atyja lemetszette jobb kezét.
Aelle kivárta, míg a hangzavar elül. – Az én csarnokomban – szólt fennhangon és
mindenkivel tudatva, hogy e helyütt ö parancsol, nem pedig Cerdic –, egy harcos karddal
a kezében hal meg. Akad itt bárki, aki kész megölni Derfelt, míg kardot tart a kezében? –
Végighordozta tekintetét a csarnokon, de senki sem sietett kihívni maga ellen. Aelle újra a
másik királyhoz fordult. – Nem szándékozom meghátrálni, Cerdic. Lándzsáink együtt
vonulnak a harcba, és bármit mondjon is fiam, semmi nem gátolhatja győzelmünket.
Cerdic késével kipiszkált egy húscafatot fogai közül.
– A koponyája – mutatott felém – épp jó lenne harci jelvénynek. Holtan akarom őt látni.
– Akkor hát öld meg – szólt Aelle megvetéssel. Lehettek szövetségesek, de aligha
kedvelték meg egymást. Aelle neheztelt a fiatalabb királyra becsvágyáért, míg Cerdic a
könyörtelenséget hiányolta a másikban.
Cerdic vékony ajka gúnyos félmosolyra húzódott.
– Nem én – felelt könnyedén –, hanem bajnokom végzi el a munkát. – Végignézett a
csarnokon, míg meg nem találta harcosát. – Liofa! Fogtunk egy férget. Taposd el!
A harcosok újfent üdvrivalgásban törtek ki és élvezettel tekintettek a küzdelem elébe.
Nem lehetett kétséges, hogy a mérhetetlen mennyiségű ale még nem kevés halálos
küzdelmet robbant ki közöttük, mielőtt a pirkadat rájuk köszöntene, ám a véres
összecsapás egy király bajnoka és egy másik király fia közt sokkal érdekesebb
szórakozásnak ígérkezett minden részeg hetvenkedésnél, és mindenképp
érdekesebbnek annál, amit a csarnok túlsó végébe húzódó két ijedt dalnok kínálhatott.
Megfordultam, hogy felmérjem ellenfelem, és abban reménykedtem, hogy félig
részegnek, így könnyű prédának bizonyul majd, ám az elém kilépő harcos semmilyen
tekintetben nem igazolta várakozásomat.
Hatalmas, tagbaszakadt férfiúra számítottam, amilyen Aelle, ám bajnoka szikár, ruganyos
harcos volt, nyugodt és alattomos, amúgy mégoly parányi sebhelyet sem viselt. Végtelen
önbizalom csillant szemében, miközben hagyta lehullani magáról a köpenyt, és elővonta
vékony pengéjét a bőrhüvelyből. Ékszert alig viselt, egyedül egy vékony, egyszerű
ezüstláncot, és ruházatán sem láttam nyomát a megkülönböztetésnek, mely egy
bajnoknak kijárt. Minden mozdulata tapasztalatról és magabiztosságról árulkodott, míg
kezeletlen arca rendkívüli jószerencsét, avagy páratlan harci képességet sejtetett.
Mindezen felül fenyegetően józannak tetszett, amint kilépett az emelvény előtti térre és
meghajtotta fejét a királyok előtt. Aelle is aggodalmasnak tűnt.
– Ez az ára, ha beszélni akarsz velem – tudatta. – Meg kell mérkőznöd Liofával. Avagy
békében hazatérhetsz. – A harcosok csúfolódva fogadták a második lehetőséget.
– Beszélni szeretnék veled, felség – feleltem.
Aelle bólintott, majd leült. Még most is nyugtalannak tűnt, s ha másból nem is, ebből
gyaníthattam, hogy Liofa félelmetes kardforgató hírében állhat. Jónak kellett lennie,
másként Cerdic aligha emelte volna bajnokává, ám valami Aelle arcán azt súgta nekem,
hogy Liofa nem egyszerűen csak jó.
Persze magam se nélkülöztem a harci hírnevet, ami láthatóan aggasztotta is Borst, ki
egyfolytában Lancelot fülébe sugdosott. Lancelot, miután unokatestvére befejezte, újfent
magához intette a tolmácsot, aki elvitte üzenetét Cerdicnek. A király meghallgatta, majd
sötét pillantást vetett felém.
– Honnét tudhatjuk, Aelle – tette fel a kérdést –, hogy Merlin nem ruházta-e fel a fiadat
b ű v e r e j é v e l ?
A szászok mindig is tartottak Merlintől és a felvetés nyomán dühödten kiáltozni kezdtek.
Aelle a homlokát ráncolta.
– Viselsz ilyesmit magadon, Derfel?
– Nem, felség.
Cerdicet ennyivel nem lehetett meggyőzni.
Ezek itt elismerik Merlin varázslatát – intett Lancelot és Bors felé; majd magához szólította
a tolmácsot, aki közvetítette parancsát Borsnak. Bors vállat vont, felállt és megkerülte az
asztalt, hogy lelépjen az emelvényről. Habozott megközelíteni, de én széttártam
karjaimat, hogy mutassam, nem akarok az ártalmára lenni. Bors tanulmányozta a
csuklóimat, talán varázsfüvekből font karkötőt vagy egyéb amulettet keresve, majd
bőrujjasom belsejében kezdett kutakodni.
– Légy vele óvatos, Derfel – mormolta briton nyelven, és én meglepetten értettem meg,
hogy Bors egyáltalán nem ellenségem. Meggyőzte róla Lancelotot és Cerdicet, hogy át
kell kutasson, csak mert figyelmeztetni akart a veszélyre. – Gyors, akár a vidra – folytatta
Bors –, és mindkét kezével küzd. Akkor figyelj a legjobban, mikor elcsúszni látszik. –
Meglátta a kis arany fibulát, Ceinwyn ajándékát. – Megbűvölték? – kérdezte.
– Nem.
– Azért én magamnál tartom – szólt, és lekapcsolta a melltűt, hogy bemutassa a
harcosoknak, kik valamennyien felhördültek, amiért el akartam rejteni előlük. – És add a
pajzsod – toldotta meg Bors, amiért Liofa nem viselt ilyet.
Kibújtattam bal karomat a hurokból és átadtam a pajzsot Borsnak, aki az emelvény
szélének támasztotta, majd gondosan a pajzs felső élére helyezte Ceinwyn fibuláját is.
Hátrafordult, hogy biztosan láttam-e, amint letette, én pedig komoran bólintottam.
Cerdic bajnoka ejtett egy vágást a füstös levegőben.
– Egyetlen ütközetben negyvennyolc ellenségemet öltem meg – közölte velem színtelen,
szinte unott hangon –, s már rég nem számolom azokat, kiket csatában vágtam le. –
Megállt és megérintette arcát. – A harcok során – tudatta – soha még egy karcolást se
szereztem. Most még megadhatod magad, ha gyors halálra vágysz.
– Add át a kardod – feleltem erre –, és megkíméled magad a vereségtől.
A válogatott sértések hozzátartoztak az efféle összecsapásokhoz. Liofa egy
vállrándítással elintézte ajánlatomat és a királyokhoz fordult. Újra meghajtotta a fejét, és
én ugyanígy tettem. Egymástól jó tíz lépésnyire álltunk, a nyílt tér közepén, az emelvény
és a legközelebbi máglya között, és a csarnok mindkét oldala megtelt izgatott férfiakkal.
Még a pénzek csörrenését is hallottam, amint fogadásokat kötöttek ránk.
Aelle bólintott felénk, és ezzel megadta az engedélyt a harc megkezdésére. Elővontam
Hywelbane-t és ajkamhoz tartottam markolatát. Az egyik csontszilánkot illettem
csókommal, melyet a markolat fájába foglaltattam. A két szilánk valóságos talizmán volt,
messze erőteljesebb, mint a melltű, hiszen a csontot egykor Merlin használta
varázslatához. Ugyan nem ruháztak fel mágikus védelemmel, én mégis megcsókoltam
másodszor is a markolatot, mielőtt szembenéztem volna Liofával.
Súlyos és nehézkes kardokat hordoztunk akkoriban, melyek nem tartották meg sokáig
élüket, és '61lig voltak egyebek jókora vasdorongoknál melyek révén hatalmas csapást
mérhettünk ellenségeinkre. Jóllehet a kardforgatásban nincs semmi finomkodás,
ravaszságra azért szükség van – ez a készség a másik rászedésében rejlik, mikor
meggyőzzük róla ellenségünket, hogy a csapás balról érkezik, s amikor ő azt az oldalát
védi, mégis jobbról támadunk rá –, habár a legtöbb harcot így sem az ügyesség, csakis a
nyers erő dönti el. Az egyik elgyengül, majd a másik lebírja védelmét, és a győző kardja
addig hadakozik, míg agyon nem veri a vesztest.
Liofa azonban egészen másként harcolt. Az igazat megvallva, sem azelőtt, sem azóta
nem láttam senkit, aki így küzdött volna. Azonnal megéreztem a különbséget, amint felém
indult, hiszen a pengéje, bár a hossza elérte Hywelbane-ét, sokkal karcsúbb és könnyebb
volt. Liofa feláldozta a tömeget a sebesség oltárán, és én hamar ráébredtem, hogy ez a
bajnok bizony van olyan gyors, amilyennek Bors állította; gyors, akár a villám; és alighogy
ezt megértettem, ő már támadt is, csak épp széles oldalvágás helyett előredöfött
kardjával, hogy annak hegyével döfje át jobb karom izmait.
Hátrébb hőköltem a támadás elől. Mindezek olyan gyorsan történtek, hogy később, mikor
próbáltam felidézni magamban a küzdelem menetét, képtelen voltam minden mozdulatra
és ellencsapásra emlékezni, csak Liofa szemének villanását láttam, és a pengét, amint
előre döf. Úgy tettem, mintha a támadás sebessége meg se lepne, és nem is hárítottam,
csak elsétáltam előle, majd mikor úgy találtam, hogy elveszítette az egyensúlyát,
felhördültem és olyan csapásra lendítettem Hywelbane-t, mely egy ökröt is leterített volna.
Hátrébb ugrott, mint aki korántsem veszítette el az egyensúlyát, és olyan szélesre tárta
karjait, hogy kardom jó hat hüvelyknyire, ártalmatlanul szisszent el a hasa előtt. Arra várt,
hogy újra felé lendüljek, ám én ehelyett megvártam őt. A férfiak üvöltöttek körülöttünk,
vért követeltek, de én meg se hallottam őket. Egy pillanatra nem hagytam el Liofa higgadt,
szürke tekintetét. Előreszegezte a kardot jobb kezében és megrebbentette, hogy
pengémet érintse, majd felém lendült.
Könnyedén hárítottam, majd beszámítottam a hátracsapást, mely éppoly természetesen
következett, akár nappalra az éjszaka. A pengék szikrázva csörrentek össze, de én
megéreztem, hogy Liofa korántsem adja bele minden erejét a csapásba. Felvette a
harcmodort, amire számíthattam, ám ezalatt igyekezett megtalálni gyengeségeimet, s
közben tovább araszolt előre, csapást csapás után osztogatva. Hárítottam vagdalkozását,
s megéreztem, hogy a vágások egyre erőteljesebbek lesznek, és épp mikor arra
számítottam, hogy beleadja minden erejét, félúton visszafogta a csapást, átvette a kardot
a bal kezébe és egyenesen a fejemre támadott. És tette mindezt azzal a sebességgel,
mellyel a vipera csap le áldozatára.
Hywelbane megakasztotta a csapást. Nem is értem, hogyan volt rá képes. Előbb
hárítottam egy oldalvágást, és hirtelen nem is volt ott kard, csak a fejem felett lebegő
halál, nekem valahogy mégis sikerült a megfelelő helyre tennem a pengét, és a könnyebb
kard lecsúszott Hywelbane markolatáig, én pedig próbáltam ellencsapássá formálni a
hárítást, csak épp az erő hiányzott válaszomból, és a másik könnyedén elugrott előlem.
Tovább törtem előre, vagdalkozva, miként azt a másik is tette az imént, csakhogy én
minden erőmet megfeszítve küzdöttem, hogy lebírjam ellenállását, és nem hagytam neki
egyéb választást, mint a visszakozást. Éppoly könnyedén hárította el csapásaimat, mint
azt én tettem az övéivel, pedig meg sem próbált ellenállni erejüknek. Engedett
vagdalkozni, és kardja helyett sokkal inkább azzal védekezett, hogy egyfolytában hátrébb
húzódott. Hagyta, hogy csontok, izmok és vér helyett az üres levegőn fárasszam erőmet.
Még egy utolsó erőteljes csapást mértem rá, majd félúton visszafogtam Hywelbane-t és
elcsavartam a csuklómat, hogy a gyomrára támadjak.
Kardja a csapás felé lendült, majd hirtelen visszafelé, amint ő maga hátrébb lépett.
Jómagam éppoly sietősen tértem ki az útjából, így mindketten célt tévesztettünk.
Egymásnak csapódtunk, mellkas a mellkasnak, és én megéreztem leheletét az arcomon.
Megcsapott az ale bűze, noha ellenfelem bizonyosan nem volt részeg. Egy pillanatra
megdermedt, majd udvariasan félrevonta kardot tartó karját és felvonta a szemöldökét,
mintha javasolná, hogy békében váljunk szét. Bólintottam, és mindketten hátrébb léptünk,
messze félretartva kardunkat, miközben a tömeg izgatottan mormolt körülöttünk.
Valamennyien tudták, hogy ritka párharcnak lehetnek szemtanúi. Liofa komoly hírnevet
vívott ki magának, és ki merem jelenteni, az én nevem sem csengett ismeretlenül, noha
ekkor már tudtam, hogy páromra, s talán legyőzőmre akadtam. Készségem, ha
birtokoltam ilyent, katonára vallott – tudtam, miként törjek meg egy pajzsfalat, hogyan
harcoljak lándzsával és pajzzsal, avagy karddal és pajzzsal. Liofa, Cerdic bajnoka,
csupán egy valamihez értett, hogy miként vívjon párharcot egy szál karddal, ám ebben az
egyben aligha akadt párja.
Hat-hét lépésnyit hátrébb húzódtunk, majd Liofa, éppoly könnyedén, akár egy táncos,
előrevetette magát és fürgén lecsapott rám. Hywelbane beleremegett a csapásba, és
láttam, hogy ellenfelem összerezzen a hárítástól. Gyorsabban mozdultam, mint
számította, vagy talán ő mozgott lassabban a szokásosnál, hisz kevéske ale is képes
lelassítani az embert. Akadtak, kik részegen harcoltak, de sokáig csak azok éltek, kik
előnyben részesítették a józanságot.
Eltűnődtem azon a rezzenésen. Nem sérült meg, valami mégis láthatóan aggasztotta.
Felé lendültem és ő hátraugrott, az a hirtelen ugrás pedig újra elgondolkodtatott. Vajon
miért rezzent össze? Azután felidéztem magamban erőtlen hárításait, és ráébredtem,
hogy nem meri kardját kockáztatni az enyém ellenében, amiért az túlságosan is könnyű.
Ha minden erőmet bele is adom egy csapásba, valószínűleg akkor sem tudom
elroppantani, ezért kitartóan tovább vagdalkoztam, és ezúttal torkom szakadtából üvöltve
vetettem magam feléje. Eget, földet, tenger kihívtam ellene. Asszonynak neveztem, a
sírjára köptem, bűzhödt féreglyuknak hívtam anyja sírhelyét, és ő mindeközben egyetlen
szót sem szólt, csak engedte, hogy kardja találkozzék az enyémmel, és egyre hátrébb
araszolt előlem, miközben fakó szeme az arcomra tapadt.
És akkor elcsúszott. Jobb lába váratlan belebotlott egy gyékényfonatba és kicsúszott
alóla. Hátrazuhant és bal karját nyújtotta, hogy megtámassza magát, én pedig a halálát
üvöltöttem és magasba emeltem Hywelbane-t.
Azután félreléptem anélkül, hogy akár csak megpróbáltam volna bevégezni a gyilkos
c s a p á s t .
Bors figyelmeztetett erre a csúszásra, ezért nem ért készületlenül, mégis álmélkodva
figyeltem és kevés híján a bolondja lettem, hisz akár meg is esküdtem volna, hogy csak
véletlenül csúszott el. Liofa mutatványosként éppúgy megélt volna, mint kardforgatóként,
s a látszólag védtelen helyzetből egy szemvillanás alatt megtámaszkodott és széles ívben
meglendítette kardja arrafelé, ahol lábaimnak kellett volna lenniük. Még most is hallom,
ahogy az a hosszú, karcsú penge alig néhány hüvelyknyire elszisszen a padlóra hintett
gyékények felett. Az a csapás elmetszette volna mindkét bokámat, örökre megnyomorított
volna, csakhogy én akkor már nem ott voltam.
Hátrébb léptem és nyugodtan figyeltem. Szánalmas tekintettel nézett fel rám.
– Állj fel, Liofa – szóltam higgadt, erőteljes hangon, és ezzel tudattam, hogy minden
korábbi haragom színlelés volt csupán.
Azt hiszem, ekkor értette meg, hogy veszedelmes ellenséggel áll szemben. Értetlenül
pislogott, amiből gyanítottam, hogy bevetette ellenem a legjobb fortélyait, és rendre felsült
valamennyivel, ami alaposan megcsapolta önbizalmát. De nem az ügyességét.
Keményen, fürgén támadt rám és rövid csapások, sebes döfések, hirtelen vágások
döbbenetesen gyors sorozatával vetett hátrébb. Válasz nélkül hagytam vagdalkozását,
míg a célzatos döféseket legjobb képességem szerint hárítottam és próbáltam ezzel
megtörni támadásának ütemét, de egy ravasz oldalvágás így is megtalált. A bal karomat
sebezte fel, s bár bőrujjasom felfogta a penge erejét, még jó néhány hónapig viseltem
magamon azt a sérülést. A tömeg felhördült. Régóta figyelték már némán a viadalt, és alig
várták már, hogy lássák az első vért. Liofa visszarántotta pengéjét és igyekezett a
vágással egészen a csontomig hatolni, de én félrekaptam sebesült karomat, és
előrelendítettem Hywelbane-t, hogy ezzel hátrébb szorítsam.
Várta, hogy folytassam a megkezdett támadást, csakhogy most rajtam volt a sor, hogy
egy csalárd húzással megnehezítsem életét. Szándékosan nem mozdultam felé, ehelyett
hagytam kardomat néhány hüvelyknyit leesni és hangos zihálásba kezdtem, miközben a
fejem ráztam és igyekeztem félresöpörni egy csatakos hajtincset a homlokomból. Iszonyú
forróság uralkodott a nagy tüzek mellett. Liofa elővigyázatosan figyelt. Látta, hogy
kifogyok a szuszból, de a negyvennyolc harcossal se úgy végzett, hogy felvállalt volna
bármiféle kockázatot. Gyors oldalvágást ejtett, hogy próbára tegyen. A rövid kardmozdulat
hárítás után kiáltott, noha nem volt benne elég erő, hogy a húsomba vájja magát. Későn,
szándékoltan későn hárítottam, és engedtem, hogy Liofa kardjának hegye találkozzék
felkarommal, miközben Hywelbane a penge tövével csattant össze. Felmordultam, vágást
színleltem és visszarántottam kardomat, amint könnyedén eltáncolt előlem.
Újra kivártam. Előredöfött, én pedig félreütöttem kardját, de ezúttal meg sem
próbálkoztam az ellentámadással. A tömegre néma csend hullt, amint a küzdelem
láthatóan a vége felé közeledett. Liofa megkísérelt egy újabb támadást, és én újra
hárítottam. Jobban kedvelte a döféseket, hisz úgy értékes pengéjét nem kellett
kockáztatnia, de én tudtam, hogy ha elég szaporán hárítom azokat a gyors mozdulatokat,
végül rákényszerül, hogy a hagyományos módon támadjon nekem. Megpróbálkozott még
két döféssel, én pedig először nehézkesen félrecsaptam a felém lendülő pengét,
másodszor kitértem az útjából, majd bal karommal törölgetni kezdtem szemem, akárha a
veríték csípné.
Ekkor rontott rám. Most először hangosan felkiáltott, amint széles vágásra lendítette
kardját, mely magasan a feje felől indult és ívben a nyakam felé lendült. Könnyedén
hárítottam, de megtántorodtam, amint Hywelbane pengéjével a fejem felett
megakasztottam a halálos csapást, azután pedig leengedtem egy kissé a kardot, és Liofa
pontosan úgy tette, ahogy elvártam.
Minden erejét beleadta a visszkezes csapásba. Gyorsan és pontosan kivitelezte a
mozdulatot, de én mostanra hozzászoktam fürgeségéhez, és máris ellentámadásban
felfelé lendítettem Hywelbane-t, nem kevésbé sebesen. Mindkét kezemmel
megmarkoltam a kardot, és minden erőmet beleadtam abba a felfelé irányuló csapásba,
mely nem Liofát, hanem a karcsú pengét célozta.
A két kard egymáshoz csapódott.
Csakhogy ezúttal nem éles csendülés, hanem tompa reccsenés hallatszott.
Mert Liofa pengéje végre megadta magát. Az acél felső kétharmada ártalmatlanul hullt a
gyékényre, és a bajnok kezében csak egy nevetséges csonk maradt. Liofa szeme
elkerekedett. Azután egy pillanatra úgy tűnt, kísértést érez rá, hogy a csonkkal ugorjon
nekem, ezért gyors egymásutánban kétszer meglendítettem Hywelbane-t, hogy elvegyem
a kedvét. Most látta csak, hogy lepergett rólam a korábban színlelt kimerültség. Azt is
megértette, hogy a halál fia, mégis hárítani próbálta csapásomat törött pengéjével, de én
félresöpörtem a hasznavehetetlen csonkot és előredöftem.
Azután mozdulatlanul megtartottam a pengét a torkát övező egyszerű ezüstlánc felett.
– Felség? – kiáltottam, de egy pillanatra se vettem le a tekintetem Liofa arcáról. Néma
csend uralkodott a csarnokban. A szászok látták bajnokuk csúfos végét, és a hangjuk
cserbenhagyta őket.
– Felség! – kiáltottam újból.
– Lord Derfel? – válaszolt Aelle.
– Arra kértél, hogy vívjak meg Cerdic király bajnokával, de nem kérted, hogy öljem is meg.
Add hát nekem az életét.
Aelle kivárt a válasz előtt.
– Az élete a tiéd, Derfel.
– Megadod magad? – kérdeztem Liofát. Nem válaszolt azonnal. Büszkeségében most is
győzelem esélyét kutatta, de miközben habozott, Hywelbane pengéjét lassan
végigcsúsztattam a torkán az orcája felé. – Nos? – sürgettem a választ.
– Megadom magam – szólt, és eldobta a kard csonkját.
Előrébb tolakodtam Hywelbane hegyével, épp csak annyira, hogy telesebezzem vele
arcának húsát.
– Ez a sebhely, Liofa – szóltam fennhangon –, arra emlékeztessen, hogy megvívtál Lord
Derfel Cadarnnel, Aelle fiával, és vereséget szenvedtél.
Vérezve hagytam magam mögött. A tömeg üdvrivalgásban tört ki. Különös jószág a férfi.
Egyik pillanatban a véremet szomjúhozza, a másikban zajosan ünnepel, csak mert
megkíméltem bajnoka életét. Visszanyertem Ceinwyn fibuláját, majd felvettem a földről
pajzsom és felnéztem atyámra.
– Erce üdvözletét hozom, felség – szóltam.
– És én örömmel veszem, Lord Derfel – válaszolta Aelle – igaz örömmel.
Az egyik hely felé intett a balján, melyet valamelyik mostohatestvérem készségesen
átadott, és imigyen csatlakoztam Arthur ellenségeihez, azok ünnepi asztalánál. És
megültük az ünnepet.
Az ünnep végeztével Aelle elvitt magával saját hálókamrájába, mely az emelvény mögött
nyílt. Hatalmas terem volt ez is, öles gerendákkal, középen lángoló máglyával, és
prémekből vetett ággyal az oromfal alatt. Betette az ajtót, mihelyt kiállította az őröket,
majd intett, hogy üljek a fal mellé állított jókora ládára, míg ő maga elsétált a kamra túlsó
végébe, meglazította övét és a földbe vájt elvezető lyukba vizeit.
– Liofa gyors – mondta nekem még vizelés közben.
– Igaz.
– Azt hittem, legyőz téged.
– Ahhoz nem elég gyors – feleltem –, vagy a sok ale lelassította. Köpj bele.
– Beleköpni? – kérdezte atyám.
– A vizeletbe. Hogy elűzd a rossz szerencsét.
– Az én isteneim aligha nézik, köpök-e vagy hugyozok, Derfel – vidult fel Aelle. Két másik
fiát, Hrothgart és Cyrninget is meghívta magával, kik most gyanakodva figyelték minden
mozdulatomat. – Mi lenne hát az üzenet – tudakolta Aelle –, amit Arthur veled küldött?
– Miért kellene üzennie?
– Mert máskülönben most nem lennél itt. Sültbolondnak nézel bennünket, fiú? Mit akar
hát Arthur? Nem, ne is mondd el, hadd találjam ki. – Megkötötte nadrágja övét, majd
letelepedett a helyiség egyetlen székébe, egy fekete fából készített és elefántcsont
berakásokkal ékesített római székbe.
– Meghagyja nekem a földeket – kérdezett rá Aelle –, ha jövőre Cerdicre támadok?
– Igen, uram.
– Akkor a válasz nem – mordult fel. – Arthur olyasvalamit kínál, ami máris az enyém!
Miféle ajánlat az ilyen?
– Örökös békére szóló ajánlat, felség – feleltem. Aelle elmosolyodott.
– Mikor egy férfi örökre ígér valamit, aligha mond igazat. Semmi nincs örökké, fiú, semmi
a világon. Mondd el Arthurnak, hogy lándzsáim jövőre együtt harcolnak Cerdic-kel. –
Felnevetett. – Csak az időd vesztegetted, Derfel, de örülök, hogy eljöttél. Holnap még
beszélünk Ercéről. Akarsz egy asszonyt éjjelre?
– Nem, felség.
– A hercegnőd sosem tudja meg – incselkedett.
– Nem, uram.
– És még a fiamnak hívatja magát! – nevetett fel Aelle, és fiai vele nevettek. Mindketten
szálas férfiak voltak, s bár hajuk sötétebb az enyémnél, ezt nem számítva bizonyosan
hasonlítottak rám. Azt is biztosra vehettem, hogy miután tanúnak szegődtek
beszélgetésünkhöz, nemsoká eljuttatják Aelle kurta válaszának hírét a szászok
v e z e t ő i h e z .
– Alhatsz az ajtómnál – szólt Aelle, amint kiengedte fiait a kamrából – ott biztonságban
leszel. – Kivárta, míg Hrothgar és Cyming kilépnek a csarnokba, majd a karomra fektette
kezét, hogy visszatartson. – Holnap – suttogta atyám – Cerdic hazautazik, és magával
viszi Lancelotot is. Cerdic gyanítja majd, hogy élni hagylak, de ennyit még kibírok. Holnap
tárgyalunk, Derfel, és egy hosszabb választ is tartogatok Arthur számára. Nem azt a
választ, amire vár, de talán beéri ezzel is. Most pedig menj, más társaságra vágyom.
Az éjszakát az emelvény és atyám ajtaja közti szűk résben töltöttem. Éjjel egy leány
lopózott el mellettem, hogy Aelle ágyába vesse magát, miközben a csarnokban a
harcosok tovább énekeltek, kötekedtek és ittak, míg végül el nem aludtak. Kevés híján
megvirradt, mire a legutolsó is hortyogni kezdett, és én ekkor ébredtem meg a Thunreslea
dombján egymást szólongató kakasok hangjára. Felszíjaztam Hywelbane-t, felöltöttem
köpenyem és pajzsom, majd a kialudt tüzek mellett elhaladva kiléptem a fagyos kinti
levegőbe. Párafoszlányok ültek a fennsíkon, és köddé sűrűsödtek ott, ahol a távoli Temze
beleveszett a tengerbe. Kisétáltam a csarnok kapujából a domb peremére, honnét
felmérhettem a folyón elterpeszkedő fehérséget.
– Királyom – szólalt fel egy hang mögöttem – azt parancsolta, hogy öljelek meg, ha
magadban talállak.
Amint visszafordultam, Borssal, Lancelot rokonával és bajnokával találtam magam
szemközt. – Köszönettel tartozom neked – hajtottam meg a fejem.
– Amiért figyelmeztettelek Liofára? – Bors vállat vont, akárha jelentéktelen csekélységet
művelt volna. – Igazam volt, hogy fürge? Fürge és halálos. – Bors beleharapott egy
almába, majd utálkozva félrehajította a gyümölcsöt, és közelebb húzódott, hogy megálljon
mellettem. Két megfáradt harcos; két sebhelyes, szakállas lándzsás, aki túl sok
pajzsfalban állt már és túl sok jóbarátját látta elvérezni. Bors nagyot böfögött. – Nem volt
ellenemre, hogy a rokonomat segítsem Dumnonia trónjára – kezdte –, de soha nem
akartam a szászok oldalán harcolni. Miként azt sem kívántam végignézni, hogy csak úgy
levágjanak Cerdic gyönyörűségére.
– Jövőre azonban – mutattam rá – nagyon is harcba kell bocsátkoznod a szászok oldalán.
– Jövőre? – kérdezte, szinte szórakozott hangon. – Ki tudhatja, mi lesz jövőre, Derfel?
Talán egyszerűen elvitorlázok Lyonesse-be? Azt mondják, az ottani asszonyoknak
szépségben nincs párja a világon Ezüstszínű a hajuk, aranyló a testük, és nincs nyelvük.
– Felnevetett miközben újabb almát vett elő tarisznyájából és megtörölgette ujjasában. –
Királyom – folytatta, Lancelotot értve – harcolni fog Cerdicért, de hát mi egyebet tehetne?
Arthur nem várja kitárt karokkal.
Most értettem csak, mire céloz Bors.
– Uramnak, Arthurnak – szóltam kimérten –, nincs viszálya veled.
– Ahogy nekem se vele – felelt Bors teli szájjal. – Úgy hát még találkozhatunk, Lord
Derfel. Nagy kár, hogy ma reggel semerre sem találtalak. Királyom gazdagon
megjutalmazott volna, ha megöllek. – Elvigyorodott, és lassan odébb sétált.
Két órával később figyeltem, amint Bors Cerdic oldalán útnak indul, és leereszkedik a
domboldalon, melynek mélyén vöröslő levelű fák lyuggatták szét a köd köpenyét. Jó száz
ember tartott Cerdic-kel, melyek javarésze jócskán megszenvedte az éjszakai
duhajkodást, akárcsak Aelle harcosai, kik a távozó király kíséretét adták. Én magam Aelle
mögött lovagoltam, kinek állatát most kötőféken vezették, lévén Cerdic és Lancelot
társaságában gyalogosan haladt. Mögöttük két zászlóvivő haladt, egyikük Aelle vérrel
festett bikájával, a másik Cerdic vörösre mázolt farkaskoponyájával, melyről egy halott
ember lenyúzott bőre lógott ernyedten. Lancelot tüntetőleg ügyet sem vetett rám. A nap
korábbi részében, mikor a csarnok közelében váratlanul egymásba botlottunk,
egyszerűen keresztülnézett rajtam, és én sem vettem tudomást róla. Emberei megölték
legkisebb leányom, s bár végeztem a gyilkosokkal, legszívesebben magán Lanceloton
vettem volna bosszút Dián ártatlan lelkéért, ám Aelle csarnoka aligha lett volna megfelelő
hely erre. Most, a Temze iszapos partja fölé magasodó füves dombtaréjról, némán
figyeltem, amint Lancelot és megmaradt néhány embere Cerdic arrébb várakozó hajói
felé tartanak.
Egyedül Amhar és Loholt mertek nyíltan kikezdeni velem. Az ikrek egész megkeseredett
ifjúságát atyjuk iránti gyűlöletük és anyjuk iránti megvetésük töltötte ki. Hercegnek
tartották magukat, ám Arthur aki mit sem adott a címekre, megtagadta tőlük e
tisztességet, amivel csak tovább szította neheztelésüket. Úgy hitték, Arthur királyi
rangjuktól fosztotta meg őket, nem is beszélve földjeikről és a gazdagságukról, és készek
lettek volna bárkit támogatni, aki megpróbálta legyőzni Arthurt, minden bajuk okozóját.
Loholt jobb karjának csonkját ezüstbe foglalta, melyhez egy pár medvekarmot erősített.
Loholt volt az, aki oda fordult hozzám. – Jövőre találkozunk – tudatta velem.
Tudtam, milyen könnyű prédája lesz a küzdelemnek, mégis nyugodt udvarias hangon
feleltem. – Alig várom.
Feltartotta ezüstbe burkolt csonkját, hogy emlékeztessen, én tartottam a karját, míg atyja
lecsapott rá Excaliburrel. – Tartozol nekem egy kézzel, Derfel.
Nem szóltam. Amhar is odaállt testvére mellé. Mindketten megörökölték atyjuk csontos,
elnyúlt arcát, ám annyira megkeseredtek, hogy semmit sem tudtak felmutatni Arthur
természetes erejéből.
– Hallottad? – követelte ki a választ Loholt.
– Örülj – feleltem –, hogy még van kezed. Ami pedig az adósságomat illeti, Loholt,
Hywelbane-nel fizetem meg neked.
Vonakodni látszottak, hiszen nem lehettek biztosak benne, hogy Cerdic emberei
támogatják-e őket, ha kardot rántanak: végül megelégedtek azzal, hogy felém köptek,
mielőtt elfordultak és Cerdic két várakozó hajója felé csörtettek volna.
A Thunreslea alatt meghúzódó part nyomorúságos egy hely volt, félig föld, félig víz, hol a
tenger és a folyó találkozása nyomán iszappadkákkal, sekélyesekkel, kis öblökkel tagolt
sivár táj keletkezett. Sirályok rikoltoztak, amint Cerdic lándzsásai utat törtek maguknak a
ragacsos iszapban, begázoltak a felkavart vízbe és nehézkesen átküzdötték magukat
hajóik deszkaperemén. Láttam, hogy Lancelot kényeskedve megemeli köpenye
szegélyét, amint belegázol a bűzölgő mocsárba. Loholt és Amhar követték őt, majd
alighogy elérték a hajót, visszafordultak és ujjal mutogattak felém, hogy megidézzék rossz
szerencsémet. Ügyet sem vetettem rájuk. A hajók vitorlái máris felemelkedtek a szélben,
de a légmozgás erőtlen volt, és a két hegyes orrú hajónak a hosszú evezők segítségével
kellett kikecmeregniük az öbölből. Amint a hajók orra a nyílt víz felé nézett, az evezőket
forgató lándzsások kántálni kezdtek, hogy megadják az evezés ütemét. – Hwaet az
anyákért – kántálták. – Hwaet a lányokért. Hwaet a kedvesért, akit hwaet a padlón. –
Minden hwaet-nél egyre nagyobbat kurjantottak és rántottak a hosszú evezőn, és a két
hajó addig gyorsult, míg a köd örvényt vetve szét nem foszlott vitorláik körül. – És Hwaet
az anyákért – kezdték újra, a felcsapó hullámok közt egyre vékonyodó hangon. – Hwaet a
lányokért. – A hajók addig fakultak a távoli ködpárában, míg végül egybe nem mosódtak a
fehérséggel. – Hwaet a kedvesért, akit hwaet a padlón. – A hangok egyszerre érkeztek
mindenhonnét és sehonnét, majd lassan eggyéváltak az evezők csobbanásaival.
Aelle két embere a nyeregbe segítette urát.
– Aludtál az éjjel? – kérdezte tőlem, amint megtelepedett a nyeregben.
– Igen, felség.
– Nekem különb dolgom is akadt – közölte kurtán. – Kövess. Lova véknyába csapta
sarkait, és hátat fordított a partnak, ahol a közelgő dagály kezdte összemosni a kis
tengeröblöket. Ma délelőtt a vendégek tiszteletére Aelle harcos királynak öltözött. Vas
sisakját arannyal szegélyezték és fekete tollakkal koronázták, bőr mellvértjét és hosszú
szárú csizmáját feketére festették, míg válláról jókora medveprém ereszkedett alá,
valósággal eltörpítve a testes harci mént. Tucatnyi embere követett bennünket lóháton,
egyikük a bikakoponyával ékesített jelvénnyel a kezében. Aelle, akárcsak jómagam,
ormótlanul ülte meg a lovat.
– Tudtam, hogy Arthur téged küld majd – szólalt meg hirtelen, s mikor nem válaszoltam,
odafordult hozzám. – Úgy hát rátaláltál anyádra?
– Igen, felség.
– Milyennek találtad?
– Öregnek – feleltem az igazsághoz híven. – Öregnek, kövérnek, és betegnek.
Nagyot sóhajtott a hír hallatán.
– Mind fiatal teremtésként kezdik, kik egy egész sereg szívét összetörnék, de miután
kipotyogtatnak néhány kölyköt, valamennyi öregnek, kövérnek és betegnek tetszik. –
Ezen elgondolkodott egy ideig. – Mégis, valamiért azt gondoltam, Ercével ez sosem
történhet meg. Ő olyan gyönyörű volt – ábrándozott el, majd felém fordulva elvigyorodott
–, bár, hála legyen az isteneknek, sosincs hiány fiatal lányokból, he? – Felnevetett, majd
pajkosan rám kacsintott. – Mikor először kiejtetted anyád nevét, azonnal tudtam, hogy a
fiam vagy. – Egy pillanatra elhallgatott. – Elsőszülött fiam.
– És törvényen kívüli fiad – emlékeztettem.
– A vér sosem válik vízzé, Derfel.
– És én büszke vagyok rá, hogy a te véred folyik az ereimben, felség.
– Annak is kell lenned, fiú, noha az istenek a tanúim rá, nem kevesekkel osztozol rajt.
Sose sajnáltam másoktól a vérem. – Felnevetett, majd ráfordította lovát az ingoványra és
felugratott a csúszós kaptatón mely mögött számtalan lélekvesztő feküdt megfenekledve.
– Derfel! – szólt atyám, és visszafogta a lovat, hogy széles mozdulattal a hajók felé
mutasson. – Nézd csak meg! Valamennyi hasznavehetetlen, de szinte mind e nyáron
érkezett, és valamennyi a párkányig telt emberekkel. – Megnoszogatta lovát és lassan
végighaladt a partra vetett csónakok hosszú sora előtt.
Talán nyolcvan-kilencven hajó is sorakozott az ingoványos parton. Valamennyi elegáns,
karcsú alkalmatosság volt, mégis itt korhadt a parton. A palánkokra zölden rakódott a híg
iszap, a hajófenékben padig gyűlt az áporodott víz, a deszkák feketére rothadtak. A hajók
némelyike mely korábban érkezett, mostanra sötét csontvázzá szikkadt. – Háromszor
húsz ember minden hajóban, Derfel – folytatta Aelle – legkevesebb ennyien lehettek, és
minden dagállyal csak többen jöttek. Most, hogy viharok emésztik a nyílt tengert, már nem
jönnek, de máris építik az újabb hajókat, és jövő tavasszal megint özönleni fognak. És
nemcsak itt, hanem a parton mindenfelé! – tett széles mozdulatot, mintha be akarná fogni
Britannia egész keleti partját. – Hajók, egymás hegyén-hátán! Valamennyi teli a mi
népünkkel, mely otthont és földet akar. – Az utolsó szavakat szilaj indulattal ejtette, majd
elfordította a lovát, anélkül, hogy válaszomra várt volna. – Jöjj! – kiáltotta, és én követtem
egy öböl dagály csipkézte homokfövenyén, fel a tüskebokrokkal benőtt úton, mely a
kaptatón kígyózott a nagy ünnepi csarnok kapuja felé.
Aelle visszafogta lovát a domb gerincén, majd miután odaértem, némán végigmutatott a
völgyteknőn. Valóságos sereg gyülekezett ott. Meg sem számlálhattam őket, oly
számosan voltak a völgyet megtöltő férfiak, és jól tudtam, hogy ők csak aprócska részét
alkotják Aelle seregének. A szász harcosok, amint meglátták a dombtetőn királyukat,
lelkes üdvrivalgásban törtek ki és lándzsáik nyelével verni kezdték pajzsaikat, mígnem a
szürke égbolt is belezengett a szörnyű ricsajba. Aelle megemelte sebekkel borított jobb
kezét, és a zajongás abban a pillanatban elhalt.
– Érted már, Derfel? – kérdezte tőlem.
– Pontosan értem, mit akarsz mutatni nekem, felség – feleltem kitérően, hiszen jól
tudtam, miféle üzenetet közvetítenek a partra vetett csónakok és fegyveresek tömegei.
– Most már erős vagyok – közölte Aelle –, Arthur pedig gyenge. Talán ha ötszáz lándzsát
képes lesz kiállítani? Még ezt is kétlem. Powys a segítségére siet majd, de vajon vele
együtt elegen lesztek? Aligha. Ezernyi képzett lándzsás felett rendelkezem, Derfel, és
kétszer annyi éhes férfi várja, hogy bárdjával hasítson ki magának egy talpalatnyi földet,
melyet a magáénak mondhat. És Cerdic mögé még többen sorakoznak, és nekik még
égetőbb szükségük lesz a földre mint nekünk. Valamennyien földet akarunk, Derfel, és
Arthur birtokolja e földeket, márpedig Arthur gyenge és kiszolgáltatott.
– Gwent ezer lándzsával rendelkezik – mutattam rá –, s ha megrohanod Dumnoniát,
Gwent a segítségünkre siet. – Ebben ugyan nem lehettem biztos, ám Arthur ügyének
aligha árthatott, ha magabiztosnak mutatkoztam. – Gwent, Dumnonia és Powys –
folytattam –, mind kész a harcra, és akadnak mások is, kik Arthur zászlaja alá sereglenek
majd. A Feketepajzsosok az oldalunkon harcolnak, lándzsások jönnek Gwyneddből és
Elmetből, talán Rhegedből és Lothianből is.
Aelle megmosolyogta kérkedésem.
– Még nem mutattam meg neked mindent, Derfel – mondta –, csak kövess.
Újabb menetre ösztökélte lovát, hogy még feljebb kaptasson a dombon, de most keletre,
egy kis liget felé vette az irányt. A fák mellett fürgén lepattant nyergéből, intett
kíséretünknek, hogy maradjon a helyén, majd egy keskeny, nyirkos csapáson elvezetett a
tisztásra, hol két kisebb faépítmény állt. Alig voltak egyebek nyomorúságos kunyhóknál,
melyek tetejét zsúpszalmából, oldalait hántolatlan fatörzsekből vetették meg.
– Látod? – mutatott Aelle a legközelebbi kunyhó oromfalára. Kiköptem, hogy elűzzem
magamtól a gonoszt, mert odaát, az oromfal magasában, egy fából ácsolt keresztet
láttam. Itt, a pogány Lloegyrben, joggal számíthattam mindenre, csak épp erre, a
keresztény templomra nem. A második viskó, valamivel kisebb a templomnál, a pap
számára szolgált lakóhelyül, ki érkezésünkre előkecmergett az alacsony ajtónyílás mögül.
Tonzurát, a szerzetesek fekete köntösét, és kusza, vörhenyes szakállt viselt. Felismerte
Aelle-t és mélyen meghajolt előtte.
– Krisztus nevében légy üdvözölve, felség! – kiáltotta a pap, idegenszerü szász
h a n g h o r d o z á s s a l .
– Honnét való vagy? – kérdeztem tőle a britonok nyelvén. Meglepettnek tűnt, hogy
anyanyelvén szólítják meg.
– Gobanniumból, uram – felelte. A szerzetes asszonya, egy formátlan és bájtalan
teremtmény, neheztelő tekintettel mászott elő a kunyhóból, hogy megálljon embere
m e l l e t t .
– Mit kerestek itt? – firtattam.
– Urunk Jézus Krisztus felnyitotta Aelle király szemét, uram – válaszolta a pap –, és ő
országába hívott bennünket, hogy megvigyük Krisztus hírét a népének. Fivéremmel,
Gorfydd-del együtt Urunk Szent Evangéliumát hirdetjük a szászoknak.
Aelle-hez fordultam, kinek ajka gúnyos félmosolyra húzódott.
– Hittérítők Gwentből? – kérdeztem rá.
– Otromba teremtmények, nem igaz? – kérdezett vissza Aelle, a szerzetes és asszonya
felé intve, kik most nehézkesen visszahúzódtak kalyibájukba. – Azt hiszik, elfordíthatnak
bennünket Thunor és Seaxnet imádatától, és én egyelőre jobbnak tartom, ha meghagyom
őket e hitükben. Egyelőre.
– Csak mert Meurig király – szóltam lassan – békét ígért neked, míg országodba engeded
a térítőit?
Aelle felnevetett. – Igazi sültbolond, ez a Meurig. Inkább törődik népe lelkével, mint
országa biztonságával, és ez a két szánalmas pap igazán csekély ár azért cserébe, hogy
Gwent ezernyi lándzsása távol maradjon, míg mi bekebelezzük Dumnoniát. – Vállamra
tette súlyos kezét és lassan visszavezetett a lovakhoz. – Érted hát, Derfel? Gwent nem
harcol veletek, amíg királya esélyt lát rá, hogy elterjesztheti hitét a szászok körében.
– És ha csakugyan elterjeszti? – kérdeztem keserűen. Aelle felhorkant.
– Néhány rabszolga és asszony beadta ugyan a derekát, de nincsenek sokan, és nem is
lesznek. Efelől kezeskedem. Jól láttam, mit művelt a vallás Dumnoniával, épp ezért is
nem fogom engedni. Régi isteneink sok jó szolgálatot tettek nekünk, Derfel, ugyan miért is
kellene újakat keresnünk? Hisz a britonokkal is ez a legfőbb gond. Hogy elvesztették
isteneiket.
– Merlin másként gondolja – vetettem közbe.
Ezzel sikerült elkedvetlenítenem Aelle-t. A fák közt megülő árnyak relé fordult, és láttam,
hogy aggodalom felhőzi el az arcát. Mindig is tartott Merlintől.
– Hallottam ezt-azt – vetette oda bizonytalanul.
– Britannia Kincseiben hisz – toldottam meg.
– És mik lennének azok? – tudakolta.
– Csekélységek, felség – feleltem, jobbára az igazsághoz híven –, csak néhány régi
kacat. Ám mégis akad köztük két érték, egy kard és egy üst.
– Magad is láttad őket? – kérdezte indulatosan.
– Igen.
– Mire képesek?
Megvontam a vállam. – Senki sem tudja. Arthur szerint semmire, de Merlin úgy tartja,
parancsolhat általuk az Isteneknek, és ha a megfelelő időben végrehajtja a megfelelő
varázslatot, Britannia ősi istenei csak a mi parancsunkat várják majd.
– És ő ránk akarja szabadítani az isteneket?
– Igen, felség – válaszoltam. Méghozzá hamarosan, nagyon hamarosan.
Aelle a homlokát ráncolta.
– Nekünk is megvannak a magunk istenei – mondta.
– Akkor hát szólítsd őket, felség. Hadd harcoljanak istenek az istenek ellen.
– Az istenek nem ostobák, fiú – mordult fel. – Miért harcolnának ha megteszik ezt
helyettük az emberek? – Újra sétálni kezdtünk. – Megöregedtem – folytatta csendesen –,
és ennyi esztendő alatt egyetlen egyszer sem láttam az isteneket. Hiszünk bennük, de ők
vajon törődnek velünk? – Nyugtalan pillantással fordult felém. – Te hiszel ezekben a
K i n c s e k b e n ?
– Hiszek Merlin hatalmában, felség.
– De hogy az Istenek a földet róják? – Ezen elgondolkodott egy ideig, majd megcsóválta a
fejét. – És ha el is jönnek isteneitek, a miénk vajon nem oltalmaznak meg bennünket?
Még te, Derfel – szólt gunyorosan –, még te sem veheted fel a versenyt Thunor
pörölyével. – Kivezetett a fák közül, és láttam, hogy mind kíséretünk, mind lovaink nyom
nélkül eltűntek. – Sétáljunk – javasolta Aelle –, s közben hadd beszéljek neked
D u m n o n i á r ó l .
– Épp eleget tudok Dumnoniáról, felség.
– Akkor hát tudod, Derfel, hogy királya féleszű, és hogy vezére nem akar király lenni, de
még csak... hogy is nevezitek?... kaiser se.
– Császár, igen – vetettem közbe.
– Akkor császár – nyomta meg csúfoskodva a szót. Egy csapáson vezetett, mely az
erdősáv mellett kanyargott. Ameddig a szem ellátott, egyetlen lélek sem tűnt elénk. Balról
a domboldal meredeken zuhant a ködbe burkolózott folyótorkolat felé, míg északról sűrű,
nyirkos erdőség húzódott.
– A keresztények a véreteket akarják – vonta meg érvelése mérleget Aelle –, királyotok
pedig nyomorék és féleszü, vezéretek mégsem akarja elorozni a trónját. Idővel, Derfel,
inkább előbb, mint utóbb, valaki más megpróbálkozik ezzel. Kevés híján Lancelotnak is
sikerült és hamarosan egy Lancelotnál százszor különb férfi akarja majd Dumnonia
trónját. – Megállt és összevonta a szemöldökét. – Vajon Guinevere miért tette szét a lábát
egy ilyen féregnek? – kérdezte.
– Csak mert Arthur nem akart király lenni – feleltem keserűen.
– Akkor csakugyan sültbolond. És jövőre halott bolond lesz, hacsak nem fogadja el
a j á n l a t o m a t .
– És mi lenne az az ajánlat, felség? – kérdeztem, megtorpanva egy fenséges, vörösbe
borult bükkfa alatt.
Aelle megállt és vállamra tette kezét. – Mondd meg Arthurnak, hogy neked akarom azt a
trónt, Derfel.
Meredten néztem atyám arcát. Szemvillanásnyi ideig azt hittem, otromba tréfát űz velem,
de azután már láttam, hogy ennél komolyabban nem is beszélhetne. – Nekem? –
kérdeztem döbbenten.
– Neked – bólintott Aelle. – És te hűséget esküszöl nekem. Sok földre lesz szükségünk,
Arthurnak pedig téged kell támogatnia és Dumnonia trónjára emelnie. A népem
letelepszik a földeteken és megműveli azt, te pedig uralkodsz rajtuk, de csak mint az én
alkirályom. Szövetséget kovácsolunk, te meg én. Atya és fia. Te uralod Dumnoniát, én
A e n g e l a n d e t .
– Aengeland? Angolföld? – kérdeztem. Sosem hallottam még ezt a szót. Aelle széles
mozdulattal mutatott körbe a vidéken.
– Szászoknak neveztek bennünket, pedig te és én, angolok vagyunk. Cerdic csakugyan
szász, de te és én angolok vagyunk, és országunk ettől Angolföld. Ez itt Aengeland! –
kiáltott büszkén, amint végignézett a kietlen dombtetőről.
– Mi lenne Cerdic-kel? – kérdeztem.
– Végzünk vele – felelt kéretlen egyszerűséggel, majd megragadta könyököm, és újra
útnak indultunk, ezúttal egy másik ösvényen, mely mellett disznók kutatták a lehullott
bükkmakkot az elsárgult levelek közt. – Mondd el ezt Arthurnak – folytatta Aelle. – Mondd
el, hogy magának is megtarthatja a trónt, ha inkább arra hajlana, de bármelyiktek is
uralkodik majd, az én nevemben teszi.
– Megmondom neki, felség – bólintottam, pedig tudtam, hogy Arthur gúnyosan söpri majd
félre a felvetést. Alighanem Aelle is sejtette a választ, de a Cerdic iránt érzett
engesztelhetetlen gyűlölet arra indította, hogy próbálkozzon. Jól tudta, hogy ha Cerdicnek
és neki sikerül is elfoglalnia Britannia déli részét, még mindig meg kell vívniuk háborút,
hogy eldöntsék, melyikük legyen a Bretwalda, a királyok királya.
– Tegyük fel – kezdtem bele –, hogy Arthur és te ehelyett rátámadnátok Cerdicre?
Aelle a fejét rázta.
– Cerdic túlságosan is sok aranyat osztogatott szét törzsfőim között. Senki sem harcolna
ellene, míg Dumnoniát kínálja fel jutalom gyanánt. Ha viszont Arthur neked adja
Dumnoniát, te pedig átjátszod a kezemre, már nem lesz szükségük Cerdic aranyára.
Mondd ezt el Arthurnak.
– Elmondom neki, felség – bólintottam újfent, noha tudtam, hogv Arthur soha nem
egyezne bele olyan megoldásba, mely rákényszerítené, hogy megszegje Uthernek tett
esküjét. Arthur egész élete arra az esküre építkezett, és én oly biztos voltam a
konokságában, hogy bármit is ígértem Aelle-nek, magamban már elhatároztam, hogy
meg sem említem az ajánlatát Arthur előtt.
Aelle most egy tágas tisztásra vezetett, ahol megláttam a ránk várakozó lovakat és a
lándzsások kíséretét. A tisztás közepén nagyjából embermagas kőtömb állt, s bár
egyáltalán nem emlékeztetett Dumnonia ősi szentélyeinek oltárára, vagy akár csak a
lapos görgetegkőre melynél királyainkat kikiáltottuk, nyilvánvalónak látszott, hogy
megszentelt helyet jelez, hisz egymagában uralta a helyet, és a szász harcosok közül
senki sem merészkedett a közelébe. Nem sokkal távolabb, az egyik fa lehántolt törzsébe
faragva, durván kidolgozott emberi arcot láthattam. Aelle a sziklatömb felé vezetett, de
nem messze tőle megtorpant és kotorászni kezdett a derékövéről lecsüngő kis tarsolyban.
Parányi bőrzacskót húzott elő, majd megoldotta a száját és valamit kirázott belőle a
tenyerébe. Felém tartotta a tárgyat, és én egy aprócska aranygyűrűt láttam, melynek
anyagába egy kis achát-morzsát foglaltak.
– Anyádnak akartam ezt adni – fordult felém –, de Uther elrabolta tőlem, mielőtt még
megtehettem volna, és azóta is magamnál tartottam. Fogd.
Elvettem a gyűrűt. Egyszerű, pórias ékszernek tetszett. A rómaiak mívesebben
megmunkálták használati tárgyaikat, míg a szászok inkább kedvelték a súlyos ékszereket
– a gyűrűt alighanem egy szerencsétlen briton kovácsolta, mielőtt még a szászok levágták
a harcban. A szögletes zöld achátkövet még csak nem is egyenesen foglalta be, a
parányi gyűrű mégis egyféle különös és törékeny bájjal bírt.
– Akkor nem adtam oda anyádnak – folytatta Aelle –, s ha, mint mondod, kövér és
beteges, immár sosem viselheti. Add hát Powys hercegnőjének. Hallom, jó asszonyod?
– Az, felség.
– Add hát neki – mondta Aelle –, és mondd el, hogy ha országaink harcba bocsátkoznak
egymással, megkímélem annak életét, ki ezt a gyűrűt viseli, egész családjával
e g y e t e m b e n .
– Köszönöm, felség – hajtottam fejet, majd elrejtettem a gyűrűt tarsolyomba.
– Tartogatok neked még egy ajándékot – karolta át újra vállamat és vezetett fel a
sziklához. Marcangolni kezdett a bűntudat, amiért én ma nem leptem meg semmivel – az
igazat megvallva, félelmemben még csak nem is gondoltam erre –, ám Aelle elnézte
figyelmetlenségemet. Odalépett a szent kő mellé. – Ez a kő valaha a britonoké volt –
tudatta –, kik szentnek tartották. Van egy lyuk az oldalán, látod? Gyere erre az oldalára,
f i ú .
Megkerültem a jókora sziklát, és láttam, hogy egy fekete nyílás vezet el a kőtömb szívébe.
– Egyszer egy briton rabszolga azt mondta, hogy ha a lyukba suttogunk, beszélhetünk a
h o l t a k k a l .
– De te nem hittél neki, igaz? – kérdeztem, kihallva a kétkedést a hangjából.
– Hiszem, hogy beszélhetünk Thunorral, Wodennel és Seaxnettel azon a lyukon át –
vonta meg a vállát Aelle –, de vajon mit hiszel te? Talán csakugyan szót válthatsz a
holtakkal, Derfel. – Elmosolyodott. – Még találkozunk, fiú.
– Remélem, felség. – Eszembe jutott anyám különös jövendölése, miszerint saját fia
végez majd Aelle-lel, és próbáltam elhessegetni magamtól a háborodott vénasszony
locsogását, csakhogy az Istenek gyakorta épp ilyen asszonyokat választanak
szószólójuknak, és hirtelen nem is tudtam, mit mondhatnék.
Aelle magához ölelt, beledörgölve arcomat a roppant szőrmeköntös gallérjába.
– Mennyi lehet még hátra anyád életéből? – kérdezte tőlem.
– Nem sok, felség.
– Temesd őt el – utasított –, de a lábával észak felé. A mieink így temetkeznek. – Még
egyszer utoljára magához vont. – Békében hazakísérnek – tudatta, majd hátrébb lépett. –
Ha szót akarsz váltani a holtakkal – toldotta meg kurtán –, háromszor járd körbe a követ,
majd térdelj a lyukhoz. Csókold meg az unokám helyettem is.
Elégedetten elmosolyodott, amint látta meglepetésemet. Sosem gondoltam volna, hogy
ilyen mélyen nyomon követi életem fordulását.
Miután Aelle ellovagolt, a rám várakozó kíséret némán figyelte, amint háromszor
körbejártam a sziklát, azután letérdeltem és odahajoltam a lyukhoz. Váratlanul rám tört a
sírhatnék, és a hangom megbicsaklott, amint elsuttogtam pici leányom nevét.
– Dián? – súgtam a szikla szívébe. – Egyetlen Dianem. Várj meg bennünket,
drágaságom, mi is megyünk nemsokára. Dián.
Halott leánykám, az én szépséges Dianem, kit Lancelot emberei raboltak el tőlem.
Elmondtam, mennyire szeretjük, átadtam neki nagyatyja, Aelle üdvözletét, majd
nekipréseltem homlokom a szenvtelen sziklának és elképzeltem parányi árnytestét,
egyedül, magányosan Túlvilágon. Igaz, Merlin szerint a gyermekek boldogan
játszadoznak odaát, Annwn almafái alatt, én mégis zokogni kezdtem, amint magam elé
képzeltem, hogy meghallja hangomat. Vajon felnézett játék közben? Ő is sírva fakadt,
ahogy én?
Magam mögött hagytam a helyet. Három napba telt elérni Dun Caricet, és ott átadtam
Ceinwynnek a kis aranygyűrűt. Mindig is kedvelte az egyszerű dolgokat, és a gyűrű sokkal
inkább illett hozzá, mint a kifinomult római ékszerek. Jobb keze kisujján viselte, miután
egyedül erre illett.
– Azért kétlem, hogy megmentené az életem – szólt komoran.
– Miért? – kérdeztem.
Elmosolyodott, amint a gyűrű megcsillant a napfényben.
– Melyik szász figyelne oda ilyen csekélységre? Előbb az erőszak, aztán a fosztogatás,
nem így gondolkodnak a lándzsások?
– Nem leszel itt, mire a szászok betörnek – jelentettem ki. – Vissza kell térned Powysba.
Ceinwyn csak a fejét rázta.
– Itt maradok. Nem szaladhatok mindig a fivéremhez, ha valami baj van.
Felhagytam a meddő vitával, míg el nem érkezett az ideje, ehelyett fullajtárt küldtem
Durnovariába és Caer Cadarnbe, hogy tudassam Arthurral, visszaérkeztem. Arthur négy
nappal később ért el Dun Caricbe és tudta meg, hogy Aelle elutasította a javaslatát.
Megvonta a vállát, mintha semmi egyébre nem számított volna. „Egy próbát megért” szólt
kitérően. Nem beszéltem neki Aelle ajánlatáról, nehogy megkeseredett kedvében úgy
gondolja, még kísértést érzek azt elfogadni, hisz akkor talán soha többé nem bízna
bennem. Nem említettem azt sem, hogy Lancelotot Thunresleában találtam, hisz Arthur
még a neve említését se állta. Annál inkább beszéltem a gwenti papokról, és a hírek
hallatán gúnyos kacaj fakadt belőle.
– Ideje lenne beszélnem Meurig fejével – szólt idővel, színtelen hangon, és megint csak a
Torra meredt. Azután visszafordult hozzám.
– Te tudtad – kérdezte vádló hangon –, hogy Excalibur is egyike Britannia Kincseinek?
– Igen uram – ismertem el. Merlin rég említette ezt nekem, de titoktartást kellett
fogadnom, nehogy Arthur elpusztítsa a kardot, csak hogy megmutassa a vallásos
babonák iránt érzett megvetését.
– Merlin most visszaköveteli tőlem – közölte Arthur. Mindig is tudta, hogy el fog érkezni ez
a perc; attól a pillanattól kezdve, hogy ifjú korában Merlin rá ruházta a varázserejű kardot.
– Nekiadod, uram? – kérdeztem nyugtalanul.
E l f i n t o r o d o t t .
– Ha nem teszem, meggátolom ezzel Merlin esztelenségét?
– Már ha esztelenség – véltem, és visszaemlékeztem a fényesen izzó mezítelen leányra,
a csodák előhírnökére.
Arthur leoldotta övét.
– Te viszed el neki, Derfel – szólt zsémbelve –, te viszed el neki. – Odalökte nekem az
értékes fegyvert. – De mondd meg Merlinnek, hogy vissza akarom kapni.
– Úgy lesz, uram – ígértem. Hiszen ha az Istenek nem sietnek a segítségünkre Samain
éjjelén, akkor Excaliburre nagyon is szükség lesz, mikor ránk törnek a szászok hordái.
Samain éjjele igencsak közeledett, és azon az éjjelen magukat a halott Isteneket kellett
f e l t á m a s z t a n u n k .
Így hát másnap útnak indultam Excaliburrel, hogy a csoda bekövetkezhessen.
Mai Dun roppant dombja Durnovariától délre magasodott, és valaha egyike lehetett
Britannia legnagyobb erősségeinek. Keleti és nyugati irányban terpeszkedő kupolás
csúcsa köré a régiek három falat emeltek, melyek a meredek dombot keretezték. Senki
sem tudta, hogy mikor vagy éppenséggel miként épültek, és akadtak, akik szerint az
Istenek maguk alakították ki a hármas sáncot, melynek cölöpkerítései túlontúl magasra
szöktek, árkai pedig túlontúl mélyre hatoltak ahhoz, hogy az ember művei lehessenek –
noha sem e falak, sem az árkok nem gátolták abban a rómaiakat, hogy elfoglalják az
erősséget és kardélre hányják lakóit. Mai Dun attól a naptól fogva üresen állt, eltekintve
Mithras apró kőtemplomától, melyet a diadalmas rómaiak építettek a dombtető keleti
végében. Nyáron a régi erősség elbűvölő helynek tetszett hol az omladozó falak közt
bárányok legelésztek, míg a zöldellő pázsit, a kakukkfű és kosbor felett pillangók
röpködtek, ám késő ősszel, mikor hamar beesteledett és nyugatról fagyos esők söpörtek
végig Dumnonián, a dombtető megmaradt kietlen magaslatnak, melyet könyörtelenül
ostoroztak a hideg szelek.
A domboldalon kanyargó ösvény a labirintusszerű nyugati kapuhoz vezetett el, és én e
csapás felázott talaján botladoztam, mikor elvittem Merlinnek az Excaliburt. Egyszerű
parasztok egész hordája vánszorgott velem felfelé a kaptatón. Néhányan öles köteg
tűzifát cipeltek a hátukon, mások ivóvízzel teli iszákokat, és akadtak, kik állataikat
ösztökélték, melyek kidöntött fatörzseket vagy lecsapkodott ágakkal teli szánokat
vonszoltak maguk mögött. Az ökrök véknyán vérpatakok iramodtak végig, amint az állatok
igyekeztek felrángatni terhüket a meredek, alattomos csapáson, mely felett a legkülső
sáncokon mord lándzsások álltak őrt. A lándzsások jelenléte igazolta a még
Durnovariában hallott hírt, miszerint Merlin mindenki elől lezárta Mai Dunt, aki nem
dolgozni igyekezett oda.
Két lándzsás vigyázta a kaput. Mindketten Feketepajzsos ír harcosok voltak, Oengus mac
Airem emberei, és én eltöprengtem magamban: Merlin vagyonának vajon mekkora
hányadát emésztette fel, hogy felkészítse e távoli erődítményt az Istenek eljövetelére. A
katonák felismerték, hogy nem Mai Dun munkásaihoz tartozom, és leereszkedtek a
kaptatón, hogy utamat állják.
– Miféle ügy szólít ide, uram? – kérdezte egyikük, megadva minden illő tiszteletet. Nem
viseltem vértet, de nagyon is viseltem Hywelbane-t, és már maga a kardhüvely is jelezte
előkelő soromat.
– Ügyem Merlinhez szólít, nem hozzád – feleltem. A Feketepajzsosok nem álltak félre.
– Sokan jönnek ide, uram – felelte –, s állítják, hogy ügyük lenne Merlinnel. De vajon Lord
Merlinnek is ügye lenne veled?
– Mondd neki – parancsoltam –, hogy Lord Derfel elhozta Britannia utolsó Kincsét.
Próbáltam az alkalomhoz illő ünnepélyességel szólni, de szemmel láthatóan ezzel sem
sikerült lenyűgöznöm a faragatlan íreket. A fiatalabb Feketepajzsos elsietett megvinni a
hírt, miközben idősebb társa szóba elegyedett velem. Akár csak Oengus többi lándzsása,
ő is kedélyes útonállónak tűnt. A Feketepajzsosok Demetiából, Oengus Britannia nyugati
partvonalán meghúzódó királyságából érkeztek, s bár hívatlanul törtek be országunkba,
őket nem övezte az a gyűlölet, amely minden szásznak kijárt. Az írek harcba
bocsátkoztak velünk, raboltak, fosztogattak és rabszolgasorba hajtották népünket, ám a
miénkhez közeli nyelvet beszéltek, osztoztak velünk isteneinken, s amikor épp nem
harcoltak, minden baj nélkül elvegyültek az őshonos britonok közt. Sokan, mint maga
Oengus is, inkább tűntek britonnak, mint írnek, hiszen Írország, mely mindig is büszkén
hirdette, hogy nem hajolt meg a rómaiak előtt, mostanra mégis megadta magát a
vallásnak, melyet, mint valami ragályt, a rómaiak cipeltek be. Az írek magukra vették a
keresztet, habár a tengeren túli királyok még ragaszkodtak őseik hitéhez. Jövő tavasszal,
hacsak Merlin varázslata nyomán az Istenek nem sietnek a segítségünkre, a
Feketepajzsos lándzsások mindenképp harcolni fognak Britanniáért és a szászok
e l l e n é b e n .
Az ifjú Gawain herceg jött elő a dombtetőről, hogy üdvözöljön.Mésszel bemázolt harci
vértezetében sietett elém, bár hatásos megjelenését jócskán lerontotta, hogy lába
kicsúszott alóla az alattomos meredélyen és az utolsó néhány métert a hátsóján csúszva
tette meg.
– Lord Derfel! – kiáltott, miután sikerült felkászálódnia. – Lord Derfel! Jöjj, jöjj! Légy
üdvözölve! – Széles mosoly terült szét arcán, amint közelebb ért. – Érzed? A levegő
szintet lüktet az izgalomtól.
– Bizonyosan, herceg.
– Micsoda diadal! – lelkendezett, gondosan araszolva előre a csúszós ösvényen, mely
megcsúfította. – Remekbe szabott mű! Imádkozzunk, hogy ne legyen hiábavaló.
– Britannia egésze ezért imádkozik – jegyeztem meg –, kivéve tán a keresztényeket.
– Három nap múlva, Lord Derfel – biztosított róla –, többé nem lesznek keresztények
Britanniában, hisz akkorra valamennyien megláthatjuk az igaz Isteneket. Mármint – tette
hozzá nyugtalanul –, ha nem esik. – Felnézett a vigasztalan égboltra, és egy pillanatig
úgy tűnt, menten sírva fakad.
– Esik? – kérdeztem.
– Vagy akár a felhők is megfoszthatnak bennünket az Istenek látványától. Az eső és a
felhők, azt hiszem. Merlin egyre türelmetlenebb. Semmit se magyaráz el, de azt hiszem,
az eső mindenképp az ellenségünk, Vagy csak a felhők azok? – Itt egy pillanatra
elhallgatott. – Talán mindkettő. Megkérdeztem Nimuét is, de valamiért nem kedvel engem
– sóhajtott fel szánalomra méltóan. – Nem tudom, én mindenesetre tiszta égboltért
fohászkodom az Istenekhez. Mostanság mégis folyton beborul, szerintem azért, mert a
keresztények esőért imádkoznak. Csakugyan magaddal hoztad Excaliburt?
Leoldottam a gyolcsot a hüvelybe rejtett kardról és felé tartottam a markolatát. Egy
hosszú pillanatig Gawain érinteni sem merte, majd óvatosan kinyújtotta kezét és elővonta
Excaliburt a hüvelyéből. Áhítatos tisztelettel meredt az ősi pengére, majd ujjának hegyével
érintette az acélba metszett lombdíszeket és sárkánymintákat.
– A Túlvilág ura – szólt álmélkodással teli hangon – maga Gofanon készítette.
– Sokkal inkább kovácsolták Írországban – hűtöttem le lelkesedését, mert volt valami
Gawain ifjúságában és hiszékenységében, ami az őrületbe kergetett, és arra ingerelt,
hogy felfakasszam romlatlanságának burkát.
– Nem, uram – biztosított róla teljes szívéből –, igenis a Túlvilágon készült. – Visszatette
Excaliburt a kezembe. – Jöjj, jó uram – próbált ösztökélni, mire újfent elcsúszott a sárban,
és minden erejét latba kellett vetnie, hogy visszanyerje egyensúlyát. Fehér vértezete,
melyet oly magasztossá emelt a távolság, közelről nyomorúságosán festett A mészfestést
sárpettyek és megfakult foltok csúfították, ám a megingathatatlan önbizalom levegője
mégsem engedte, hogy Gawain nevetségessé váljék. Hosszú szőke haját hátul laza
fonatokban engedte a vállára hullani. Miközben utat törtünk magunknak a nyirkos fűben
kígyózó csalárd ösvényen, arról kérdeztem Gawaint, miként találkozott össze Merlinnel. –
Ó, egész életemben jól ismertem Merlint! – felelt a herceg kipirulva. – Csak mostanság
tűnt fel megint atyám udvarában, de kisfiú koromban mindig körülöttem volt. Ő tanított
e n g e m .
– Tanított? – Meglepetés csendült ki hangomból, és meg is lepődtem, habár Merlin mindig
is titkolózott előttünk, és Gawaint soha még csak nem is említette.
– Nem a betűvetésre – sietett hozzátenni Gawain –, arra ott voltak az asszonyok. Nem,
Merlin arra tanított, mi a végzetünk. – Szégyenlősen elmosolyodott. – Arra tanított, hogy
maradjak szeplőtlen.
– Szeplőtlen! – vetettem felé kétkedő pillantást. – Hogy ne járj asszonyokhoz?
– Így igaz, uram – ismerte el a maga ártatlanságában. – Merlin ragaszkodott hozzá. De ha
ennek vége lesz... – A hang fokozatosan elhalt, és Gawain szó szerint belepirult a
v a l l o m á s b a .
– Nem csoda – jegyeztem meg –, hogy felhőtlen égboltért imádkozol.
– Nem, uram, dehogy! – tiltakozott Gawain. – Azért imádkozom felhőtlen égboltért, hogy
eljöjjenek az Istenek! És mikor eljönnek, hozzák magukkal Olwent, az Ezüstöst. – Újra
e l v ö r ö s ö d ö t t .
– Olwent, az Ezüstöst?
– Magad is láttad őt, uram, Lindinisben. – Jó vágású arca még ájtatosabbá vált. –
Könnyebb az ő lépte, mint a szellő fuvallata, bőre fénylik a sötétben, és virágok nyílnak
talpa nyomában.
– Ő lenne hát a végzeted? – kérdeztem, és elnyomtam magamban az oktalan
féltékenységet, amiért azt a sejtelmesen izzó, éteri teremtményt éppen a szeplőtlen
Gawainnek ígérték.
– Feleségül veszem őt, amint bevégzem munkámat – felelt egyenesen –, s bár most csak
a Kincseket vigyázom, három nap múltával én köszöntöm az Isteneket és vezetem őket
ellenségeinkre. Én leszek Britannia felszabadítója. – Az arcpirongató kérkedés színtelenül
hagyta el ajkát, akárha kis semmiségről, hétköznapi munkáról beszélne. Nem szóltam,
csak követtem őt a mély árok mentén, mely Mai Dun középső és legbelső falai közt nyílt,
és láttam, hogy az árkot hevenyészett ágakból és zsúpszalmából vetett kalyibák töltik ki. –
Két nap múltával – jegyezte meg Gawain, mikor felfigyelt érdeklődésem tárgyára –
lerontjuk a viskókat és a tüzeknek adjuk őket.
– A tüzeknek?
– Majd meglátod te is, uram.
Mikor végre felértem a dombtetőre, először nem is igen találtam értelmet abban, amit
láttam. Mai Dun csúcsa hosszan elnyúlt füves tisztás melyen háborúság idején egy egész
törzs és annak minden jószága menedéket lelhetett, ám most a domb nyugati oldalát
szikkadt sövények szövevényes mintázata szabdalta és keresztezte.
– Látod? – szólt Gawain büszkeségtől fűtötten, és úgy mutatott körbe, mintha mindezt
egymaga vitte volna végbe.
A tűzifát cipelő népeket valamelyik közeli sövénykerítéshez irányították, ahol
megszabadultak terhüktől és máris útnak indultak, hogy még több fát gyűjtsenek. Azután
már láttam, hogy a sövények voltaképp roppant, fából emelt vonulatok, melyeket az
égetésre készítettek elő. A halmok embernél is magasabbra törtek, és mérföldnyi hosszan
sorakoztak, de míg Gawain el nem vezetett a legbelső sáncokig, nem láthattam, miféle
mintát alkotnak.
A minta betöltötte a fennsík nyugati felét, és a közepére felhalmozott tűzifa egy
hatvan-hetven lépésnyi üres kört rajzolt ki. Ezt az üres teret keretezte a spirál alakban
kibontakozó kerítés, mely három teljes fordulatot leírt, míg az egész csigavonal, beleértve
az üres magot is, jó százötven lépés szélességben terpeszkedett el. A spirálon kívül újabb
üres kört találtam, melyet hat kétkörös csigavonal foglalt keretbe; valamennyi egy magból
indult ki, és oda is tért vissza, így a tekervényes külső körön tizenkét gyűrűbe foglalt
tűzkör sorjázott egymás mellett. A kettős spirálok egymásba értek, és egyetlen
összefüggő mintázattá álltak össze.
– Tizenkét tűzkör – kérdeztem Gawaint – tizenhárom Kincsnek?
– Az Üst kerül középre – telt el a herceg hangja félelemmel vegyes áhitattal.
Óriási művet végeztek itt be. A sövények magasra törtek, jócskán magasabbra egy
harcosnál is, és valamennyit telizsúfolták tüzelőanyaggal. Több tűzifa lehetett itt, mint
amennyit Durnovariában nyolc vagy kilenc csikorgó tél alatt elégettek. A kettős
csigavonalak a dombtető nyugati oldalán még befejezésre vártak, és láttam, hogy a
népek lelkesen tömörítik az egymásra vetett fákat, hogy a máglyák ne csak hirtelen
izzanak fel, hanem hosszasan és ádázán lángoljanak. Egész, hántolatlan törzsek
várakoztak a sövények magjában, hogy a külső ágak tüzei beléjük kapjanak. Olyan
máglyát emeltek, gondoltam, akárha a világ végét jeleznék vele.
És a maga módján, ismertem fel, a roppant minta pontosan ezt a célt is szolgálta.
Elérkezett az általunk megismert világ vége, hiszen ha Merlinnek igaza lesz, Britannia ősi
istenei foglalják el helyüket e dombtetőn. A kisebb istenek a külső körökben öltenek
testet, míg Bel Mai Dun lángoló szívébe ereszkedik le, hol Clyddno Eiddyn Üstje csakis rá
várakozik. A Hatalmas Bel, az Istenek Istene, Britannia Ura óriási vihar hátán érkezik
majd, mely a csillagokat is úgy söpri félre akár az őszi faleveleket. És ott, hol öt különálló
tűz jelezte Merlin tűzkörének magját, Bel újra tapodni fogja Ynys Prydaint, Britannia
Szigetét. Hirtelen még a gondolatba is beleborzongtam. Egészen eddig a pillanatig nem
értettem meg Merlin látomásának nagyszerűségét, most azonban a maga teljességében
tündöklött előttem. Három nap múltával, alig három nap múltával, az Istenek újra köztünk
járnak majd.
– Több mint négyszázan emelték a tüzeket – jegyezte meg Gawain kéretlenül.
– El tudom képzelni.
– És tündérmértékkel jelöltük ki a csigavonalak helyét.
– Mivel?
– Olyan mértékkel, uram, mely szüzek hajából való, s alig egy hajszálnyi széles. Nimue
állt középen, én léptem ki a kör kerületét, míg Lord Merlin a lépteimet jelölte
tündérkövekkel. Mindennek tökéletesre kellett sikerednie. Egy hétbe is beletelt, mivel a
mérték folyton megszakadt, és ilyenkor kezdhettünk mindent elölről.
– Talán bizony nem is tündérmérték az – incselkedtem vele.
– Nagyon is az, uram – biztosított róla Gawain. – Magam készítettem, '61 saját hajamból.
– És Samain éjjelén – kérdeztem – te gyújtod majd meg a tüzeket.
– Háromkor a tüzeknek lángolniuk kell, és hatkor kezdődik meg a szertartás. – És
valamikor azután, hogy a nappal éjszakába fordul, tüzek töltik meg az égboltot, és a
füsttel terhes levegőt az Istenek szárnycsapásai keverik majd fel.
Gawain eddig az erősség északi fala mentén vezetett, de most elnézett arra felé, ahol
Mithras aprócska temploma állt, keletre a magasztos tűzköröktől.
– Itt várakozhatsz, uram – tudatta –, míg felkutatom Merlint.
– Olyan messze jár? – kérdezte. Eddig úgy gondoltam, a fennsík keleti felén felhúzott
hevenyészett kunyhók valamelyikében lakik.
– Nem tudom pontosan, merre jár – ismerte el Gawain –, de azt tudom, hogy Anbarrért
indult, és arrafelé talán a nyomára akadok.
– Anbarrért? – kérdeztem értetlenül. Eleddig csak a mesékből ismertem Anbarrt, a
csodálatos lovat, mely vízen át éppoly sebesen vágtatott, akár a földön.
– Anbarr hátán lovagolok majd az Istenek oldalán – jelentette be Gawain büszkén –, és
vezetem őket ellenségeinkre. – A templom felé mutatott, ahol egy jókora lobogó feküdt
kiterpesztve a cseréptetőre. – Britannia lobogóját hordozom majd – toldotta meg Gawain,
és elvezetett a templomhoz, ahol a maga teljességében megcsodálhattam a zászlót. Az
óriási fehér vászonanyagba Dumnonia vörös sárkányát hímezték, annak minden
karmával, farkával és tüzével együtt. – Valójában inkább Dumnonia zászlaja – engedte
meg Gawain –, de a többi briton királyt talán nem zavarja.
– Nem, ha visszakergeted a szászokat a tengerbe – vágtam rá.
– Ebben áll feladatom – tudatta Gawain ünnepélyesen. – Az Istenek segedelmével,
természetesen, no és ezzel – érintette Excaliburt, melyet most is a hónom alatt
s z o r o n g a t t a m .
– Excaliburrel! – kiáltottam fel önkéntelen, amiért képtelen voltam elképzelni, hogy
Arthuron kívül más is viselhetné a varázslatos kardot.
– Mi egyébbel? – kérdezte Gawain. – Excaliburrel harcolok, Anbarrt ülöm meg, és
kiverem az ellenséget Britanniából. – Elégedett mosoly áradt szét az arcán, majd a
templom mellett meghúzódó kis padra mutatott. – Ha megvárod, uram, elmegyek
megkeresni Merlint.
A templomot hat Feketepajzsos ír vigyázta, de minthogy Gawain társaságában érkeztem,
senki sem próbált feltartóztani, mikor beléptem. Nem kiváncsiságból kívántam bejárni a
kis építményt, hanem mert akkoriban Mithrast tartottam vezérlő istenemnek. Ő volt a
harcosok istene, a titokzatos istenség. A rómaiak hozták őt Britanniába, s bár ők rég
elmentek, Mithras akkoriban is kegyelte a rátermett harcosokat. Aprócska templomot
emeltek neki, mely alig két kamrából állt, és ablakokat sem kapott, hogy a barlangra
emlékeztessen, ahol Mithras a világra jött. A külső helyiséget faládák és vesszőből font
kosarak töltötték meg, melyekben Britannia Kincseit gyanítottam, habár egyik fedelét sem
emeltem meg, hogy mögé kukkantsak. Ehelyett inkább beférkőztem a belső, éjfekete
kamrába, és odabent Clyddno Eiddyn arannyal-ezüsttel izzó Üstjével találtam magam
szemközt. Az Üst mögött, alig láthatóan az erőtlen szürke fénypászmában, mely a
csekélyke ajtón beszivárgott, ott állt Mithras oltára. Merlin vagy Nimue, kik mindketten
nevetség tárgyává tették Mithrast, egy borz koponyáját tették az istenség oltárára, hogy
semlegesítsék annak befolyását. Dühödt mozdulattal söpörtem le a koponyát, hogy
ezután az Üst mellé térdepeljek és fohászt mondjak. Azért könyörögtem Mithrashoz, hogy
segítse isteneinket a közelgő ütközetben, hogy jöjjön el ő is a Mai Dunra és plántáljon
rémületet ellenségeink szívébe. Szent kövéhez érintettem Excalibur markolatát, s közben
azon tűnődtem, mikor áldoztak utoljára bikát ezen a helyen. Elképzeltem, amint a római
katonák térdre kényszerítik a megrettent állatot, amint a farát rugdosva és szarvait
tépkedve átvonszolják az alacsony szemöldökfák alatt, míg a félelemtől reszketve és
bömbölve meg nem áll a belső szentélyben, hol egyebet sem érez, csak a köré gyülekező
lándzsásokat. És ott, a rémisztő sötétségben, átmetszik térdének inait. Újra felbődül,
összerogyik, de még most is eszelős igyekezettel szabadulna, mígnem Mithras hívei
lebírják, a vérét ontják, és a bika élete lassan elszivárog, miközben a templom levegője
eltelik a trágya és vérgőz émelyítő illatával. Azután a hívek isznak a bika meleg véréből,
Mithras emlékére, ki ezt a kötelmet rótta ránk. Úgy hallottam, a keresztények is ülnek ilyen
ünnepet, még ha állítják is, hogy egyetlen teremtmény vérét sem veszik ez alkalomból.
Ilyet mi, pogányok aligha hihetünk, hiszen hitünk szerint halállal tartozunk az Isteneknek
az életért, melyet ajándékba kaptunk.
Sokáig ott térdepeltem az átható sötétségben, Mithras harcosaként, ki felkereste e rég
elfeledett templomot. És ott, imádságaim közben, újra megéreztem a tenger édes
aromáját, a tengeri hínár és só jellegzetes illatát, pontosan úgy, mint Lindinisben, mikor
Olwen, az Ezüstös fénylőn, mezítelenül és igézően lépkedett a palota árkádjai alatt. Egy
pillantra mintha isteni jelenlétét éreztem volna, avagy maga Olwen, az Ezüstös érkezett el
Mai Dunra, ám azután semmi sem mozdult; nem törtek rám látomások, nem izzott fel
előttem a ruganyosán karcsú test, csak a tenger illata és a templomon túli szél távoli
sóhaja kísértett.
Visszafordultam a belső átjáró felé, és ott, a külső kamrában, a tenger illata még
erősebben érződött. Felnyitottam a ládákat és megemeltem a vesszőkosarak fedelét. Már
azt gondoltam, megleltem az illat forrását, mikor felfedeztem, hogy két kosarat sóval
töltöttek meg, mely súlyos és csomós lett a nyirkos őszben, ám az éteri illat mégsem
onnét eredt, hanem egy harmadik kosárból, melyet hólyagmoszattal tömtek tele.
Megérintettem a tengeri füvet, majd megnyaltam ujjam és sós vizet éreztem. Jókora
agyagedény állt a kosár mellett, és mikor megemeltem fedelét, egy tengervízzel teli
edényt találtam, talán a tengerifű nedvesen tartására, ezért kutatni kezdtem a
hólyagmoszatban, s alig valamivel a felszín alatt egy réteg kagylóra akadtam. A hosszú,
keskeny, elegáns formájú héjak az éti kagylót idézték, csak ezek valamivel nagyobbak
voltak, és fekete helyett szürkésfehér gyöngyházszínben csillogtak. Megemeltem egyet,
beleszagoltam, és afféle ínyencségnek gondoltam, melyet Merlin szívesen enged meg
magának. A kagyló lakója, talán neheztelése jeleként, résnyire nyitotta házát és
valamilyen folyadékot vizelt kezemre. Óvatosan visszatettem a kagylót a helyére és a
tengeri fűvel betakargattam.
Épp fordultam volna a külső ajtó felé, hogy odakint várakozzak tovább, mikor felfigyeltem
a kezemre, és hosszú ideig értetlenül meredtem rá, azt gondolván, hogy saját szemem
csal meg. A külső ajtó melletti félhomályban nem lehettem biztos semmiben, ezért
visszafurakodtam a belső szentélybe, hol az Üst várakozott az oltár mellett, és itt, Mithras
szentélyének legsötétebb szegletében, arcom elé emeltem jobb kezemet.
És láttam, amint sejtelmes fényben izzik fel.
Meredten néztem. Nem is akartam elhinni, amit láttam, de a kezem igenis fénylett. Nem
áttetsző, belső fénnyel, de a ragyogás félreismerhetetlenül a tenyerem bőréből áradt.
Végighúztam egyik ujjamat a nedves folton, melyet a kagyló hagyott maga után, és ezzel
sötét nyomot hagytam a csillámló felületen. Olwen, az Ezüstös tehát egyáltalán nem volt
nimfa, sem az Istenek hírnöke, csupán egy halandó hajadon, kit bekentek egy kagyló
névtelen nedveivel. A varázslatot nem az Istenek űzték, csakis Merlin, és nekem minden
reményem ott halt meg, abban az éjsötét kamrában.
Beletöröltem kezem a köpenyembe és visszatértem a napfényre. Letelepedtem a padra a
templom ajtaja mellett, és a belső sáncok felé fordultam, hol csapatnyi kisgyermek merült
el az önfeledt játékban. A reményvesztettség, mely egész utamon, egészen Lloegyrig
elkísért, most újra teljes súlyával a vállamra nehézkedett. Olyannyira szerettem volna
hinni az Istenekben, mégis elteltem kételyekkel. Csakugyan számítana, kérdeztem
magamtól, hogy Olwen valójában ember, és a természetfeletti fény csak Merlin újabb
cselfogása? Mindez aligha rontotta meg a Kincseket, és mégis, valahányszor csak a
Kincsekre gondoltam, vagy a hatalmukban kételkedtem, annak a meztelenül táncoló
leánynak a képét idéztem magam elé. És most azt kell látnom, hogy ő sem az Istenek
előhírnöke, csupán Merlin újabb kreációja.
– Uram? – riasztott meg egy leány hangja elmélkedés közben Uram? – szólított meg
újból, és én felnéztem, hogy kövérkés sötét hajú fiatal leányt lássak magam előtt, aki
nyugtalanul mosolygott felém. Egyszerű köntöst és köpenyt viselt, sötét hajának csigáit
színes szalaggal fogta egybe, és egy pöttöm, vörös hajú kisfiú kezét szorongatta. – Nem
emlékszik már rám, uram? – kérdezte most csalódottan.
– Cywyllog – idéztem fel a nevét. Egyike volt a fiatal szolgálóknak kit Mordred még a
lindinisi palotában csábított el. Felálltam. – Hogy megy a sorod? – kérdeztem.
– A lehető legjobban, uram – felelte, őszinte örömmel, amiért nem feledtem el. – Ő pedig
a kis Mardoc. Atyjára ütött, nem igaz? – Megnéztem magamnak a fiút. A hat-hét éves,
zömök, kerek arcú és kefehajú gyermek csakugyan az ifjú Mordredet idézte. – De csak
külsejében – sietett hozzátenni Cywyllog –, amúgy nagyon jó fiú, igazi tündér gyermek,
uram. Soha nincs vele a legkisebb gond sem, igaz, aranyom? – Előrehajolt és homlokon
csókolta Mardocot. A fiút láthatóan zavarba hozta anyja szokatlan érzelemnyilvánítása, de
azért elmosolyodott. – Lady Ceinwyn, ő is jól van? – kérdezte Cywyllog.
– Nagyon is. Örülni fog, hogy találkoztunk.
– Mindig olyan kedves volt hozzám, igen – folytatta Cywyllog. – Új otthonba költöztem,
igen, találkoztam egy férfival. Feleségül is vett, bizony, uram.
– És ki ő?
– Idfael ap Meric, uram. Lord Lanvalt szolgálja.
– Lanval parancsnokolt az őrségnek, mely megtartotta Mordredet fényűző börtönében.
– Azt hittük, azért hagytad ott a házat – vallottam meg Cywyllognak –, mert kaptál egy
kevés pénzt Mordredtől.
– Tőle? Pénzt kapni? – nevetett fel Cywyllog. – Előbb potyognak le a csillagok az égről,
uram. Mekkora egy bolond voltam akkoriban – vallotta meg őszinte örömmel. – Mit tudtam
még akkor, miféle férfi Mordred, meg hogy férfi-e egyáltalán, semmit, csak úgy hagytam
elcsavarni a fejem, mert hogy ő a király, de hát nem én vagyok az első, nincs igazam, és
nem szégyellem megvallani, nem is az utolsó. A lényeg az, hogy végül minden a
legjobbra fordult. Az én Idfaelem igazán jó ember, és nem bánja azt sem, hogy a kis
Mardoc kakukkfióka lesz fészkében. Bizony, ez az én drágaságom – fordult újra
gyermekéhez egy kis kakukkfióka!
Előrehajolt és csiklandozni kezdte Mardocot, aki fickándozott egy kicsit a karjában, majd
hangos kacagásban tört ki.
– És mit kerestek itt? – kérdeztem.
– Lod Merlin akarta, hogy itt legyünk – felelte Cywyllog büszkén, – Nagyon megkedvelte a
kis Mardocot, igen. Halálba kényezteti! Mindig csak eteti, bizony, míg csak el nem pukkan,
vagy akkora nem lesz, mint egy kis vadmalac! – Újra megcsiklandozta a fiúcskát, aki
felkacagott, fickándozni kezdett és végre elszabadult. Nem szaladt messze, csak néhány
lépésnyire, ahonnét zavartalanul figyelhetett bennünket, hüvelykujjával a szájában.
– Merlin kérte, hogy gyertek el? – kérdeztem.
– Szüksége volt szakácsra, uram, azt mondta, és nem szégyellem kimondani, én is
vagyok olyan jó szakács, mint akármelyik asszony, és azzal a pénzzel együtt, amit
felkínált cserébe, Idfael azt mondta, nehogy otthon maradjak. Nem mintha Lord Merlin
olyan sokat enne. Szereti a sajtot, az már igaz, de ahhoz nem kell szakács, nem igaz?
– Szereti a kagylót?
– A szívkagylót még csak elviseli, de abból se kapni sokat. Nem, javában csak sajtot
eszik. Sajtot meg tojást. Nem úgy van, mint uram, aki odáig van a jó húsért, ha jól
e m l é k s z e m ?
– Még ma is szeretem – mosolyodtam el.
– Azok voltak csak a szép napok – sóhajtott fel Cywyllog. – A kis Mardoc épp annyi idős
lehet, mint Dián. Még gondoltam is, milyen jó játszópajtások lehetnének. Hogy van a
d r á g a s á g ?
– Meghalt, Cywyllog – feleltem.
A pufók arc hosszúra elnyúlt. – Ó, nem, uram, ez nem lehet igaz.
– Lancelot emberei ölték meg. Cywyllog kiköpött a fűre.
– Gonosz emberek, valamennyien. Annyira sajnálom, uram.
– Boldogan él a Túlvilágon – bizonygattam –, s egy napon újra együtt leszünk.
– Így lesz, uram, így lesz. És a többiek?
– Morwenna és Seren remekül vannak.
– Az nagyon jó, uram. – Elmosolyodott. – Itt marad velünk a Gyülekezőn?
– A Gyülekezőn? – Akkor először hallottam, hogy így nevezik a szertartást. – Nem –
feleltem. – Még nem hívtak meg. Talán majd Durnovariából nézem.
– Nem akármilyen látnivaló lesz – örvendezett, majd megköszönte, hogy elbeszélgettem
vele, és úgy tett, mintha fogócskázni indulna Mardoc-kal, aki nagyokat sikoltozva szaladt
előle. Jóleső érzéssel ültem vissza a padra, majd eltöprengtem rajta, vajon miféle játékot
űz megint Merlin. Vajon miért akarta ennyire Cywyllog társaságát? És miért foglalkoztat
egy szakácsot, mikor ilyesmire soha ezelőtt nem volt gondja?
A sáncokon túl hirtelen mozgolódás vágta el gondolataimat és szórta szét a játszadozó
gyermekeket. Épp időben álltam fel, hogy lássam, amint két megtermett férfi egy kötéllel
bajlódik. Egy szemvillanással később Gawain tűnt fel a színen, azután, a kötél végén,
szilaj külségű, szénfekete hátasló. Az állat minden erejével szabadulni igyekezett, és
kevés híján vissza is rántotta a lándzsásokat a falon keresztül, ám azok szorosabbra
fogták a kötőféket és mégiscsak magukkal vonszolták a megrémült paripát, amely egy
pillanattal később hirtelen a meredek belső fal irányába tört ki, és egy váratlan fordulattal
kezdte maga után rángatni vezetőit. Gawain fennhangon követelte, hogy vigyázzanak
hátasára, majd félig a hátsóján csúszva, félig rohanva az állat után iramodott. Merlin, akit
láthatóan nem indított meg az előtte zajló dráma, az oldalán Nimuéval elnézte, amint a
bestiát tovább ösztökélik istállója felé, majd ő és Nimue odasétáltak a templomhoz.
– Á, Derfel – üdvözölt szórakozottan. – Milyen komornak tetszel. Csak nem fájdult meg a
f o g a d ?
– Elhoztam neked Excaliburt – szóltam mereven.
– Azt a saját szememmel is látom. Nem vagyok vak, tudod. Időnként kicsit süket,
megengedem, és a hólyagom se a régi, de hát mire is számítson az ember ebben a
korban? – Elvette tőlem Excaliburt, néhány hüvelyknyire elővonta a pengét hüvelyéből,
majd csókot lehelt az acélra. – Rhydderch kardja – szólt áhítatos hangon, és arcára egy
pillanatra furcsán révült kifejezés költözött, azután határozott mozdulattal visszatolta a
pengét, és engedte, hogy Nimue elvegye tőle.
– Úgy hát meglátogattad atyádat – cseverészett tovább Merlin. – Kedveled őt?
– Igen, uram.
– Mindig is ilyen átkozottul érzelgős voltál, Derfel – intett le Merlin, majd odafordult
Nimuéhoz, aki megszabadította Excaliburt a hüvelyétől és vézna testéhez szorította a
csupasz pengét. Ez valamiért felzaklatta Merlint, aki elébb kirántotta kezéből a hüvelyt,
majd igyekezett megszabadítani Nimuét a kardtól is. Nimue nem engedte, és Merlin
néhány erőtlen kísérlet után fel is adta a próbálkozást.
– Hallom, megkímélted Liofát? – fordult vissza hozzám. – Öreg hiba. Veszedelmes kis
bestia, ez a Liofa.
– Honnét tudod, hogy megkíméltem az életét? Merlin feddő pillantást vetett rám.
– Talán én voltam az egyik bagoly Aelle csarnokának tetőgerendáján, avagy egérként
surrantam a földre vetett gyékényen? – Nimuéra rontott, és ezúttal sikerült is eloroznia
tőle a kardot. – Sose próbálj egy mágus szívébe látni – korholt tovább, miközben
nehézkesen visszatolta a kardot hüvelyébe. – Arthur nem bánta, hogy elkértem a kardját?
– kérdezte hirtelen.
– Miért is bánná, uram?
– Amiért olyan megátalkodottan közel áll a kétkedéshez, azért – vetette oda Merlin, majd
előrehajolt, hogy Excaliburrel gazdagítsa a templom kincseit. – Azt hiszi, az Istenek nélkül
is boldogulhatunk.
– Ezért is olyan kár – feleltem maró gúnnyal –, hogy nem láthatta Olwent, az Ezüstöst,
amint felizzik a sötétben.
Nimue sziszegve próbált elhallgattatni. Merlin megmerevedett, majd lassan visszafordult
és felegyenesedett, hogy fanyar pillantásával végigmérjen.
– Ugyan miért lenne ez kár, Derfel? – kérdezte vészjósló hangon.
– Mert ha látta volna, uram, most bizonyosan vakon hinne az Istenekben. Legalábbis
addig, míg fel nem fedezné a csodatévő kagylóidat.
– Tehát erről lenne szó – sóhajtott fel Merlin. – Kutakodtál egy kicsit, igaz? Megint oda
dugtad azt a kövér, szász orrodat, ahová nem kellett volna, és meglelted a
f ú r ó k a g y l ó i m a t .
– Fúrókagylók?
– Azokat a kagylókat, ostoba, azokat hívják fúrónak. Legalábbis közönségesen.
– És csakugyan fénylenek? – kérdeztem.
– Nedveiknek van ez a tulajdonsága – ismerte be Merlin. Láttam, mennyire bosszantja
felfedezésem, mégis mindent megtett, hogy ne mutassa ingerültségét. – Plinius beszél e
jelenségről, de ő annyi minden mást is összehord, hogy aligha lehet tudni, miben
higgyünk, s miben ne. A legtöbb kijelentése persze arcátlan hazugság. Az a sok
ostobaság, hogy a druidák az újhold hatodik napján vágják le a fagyöngyöt! Én magam
sose csinálnék ilyet, soha! Az ötödik napon, akkor igen, talán a hetediken is, de a
hatodikon? Soha! És még azt se átallja javasolni, hogy egy asszony mellkötőjét tekerjük a
koponyánkra fejfájás esetén, mikor ez senkit se gyógyítana ki. Hogy is gyógyítana? A
gyógyerő a mellekben lakozik, nem a mellkötőben, ezért nyilvánvalóan hatásosabb, ha
egyenesen a mellek közé temetjük a fejünket. Ez az orvosság még soha, egyszer nem
hagyott cserben, az biztos. Olvastál valaha Pliniust?
– Nem, uram.
– Nagyon helyes. Ezért is nem tanítottalak ki a latinra. Nos, ő többször is említi a
fúrókagyókat, és megjegyzi, hogy ha valaki ilyet fogyaszt, a keze és a szája mintha
világítana a sötétben. Meg kell vallanom, ezzel felkeltette az érdeklődésemet. Ugyan ki
vetné a szememre? Vonakodtam próbára tenni a jelenséget, épp elég időt elfecséreltem
már Plinius egyéb sületlenségére, ám ez alkalommal igazat állított. Emlékszel még
Caddwgre? A révészre, ki elhozott bennünket Ynys Trebesből? Most ő szerzi be nekem a
kagylókat. Szerencsétlen teremtmények a sziklafalak nyílásaiban húzzák meg magukat,
ami jócskán megnehezíti Caddwg dolgát, de hát rendesen megfizetem, ő pedig serényen
gyűjti a kagylókat, ahogy az kijár. Csalódottnak tűnsz, Derfel.
– Azt hittem... – kezdtem, majd a hangom elbicsaklott, amint ráébredtem, hogy csak
kigúnyolnának hiszékenységemért.
– Ó! Te azt hitted, a lány a mennyekből szállt alá! – fejezte be a mondatot helyettem
Merlin, majd csakugyan nevetség tárgyává tett. – Hallod ezt, Nimue? Országunk bajnoka,
Derfel Cadarn, látomásnak hitte a kis Olwent!
– Ezt is kellett hinnie – jegyezte meg Nimue szárazon.
– Na igen, hinnie kellett benne, ha jobban belegondolok – engedte meg Merlin. – Azért
ügyes kis trükk, valld csak be, igaz, Derfel?
– De csak egy trükk – feleltem, képtelenül arra, hogy csalódottságomat leplezzem.
Merlin felsóhajtott.
– Ne legyél már ilyen megátalkodottan ostoba, Derfel. Egy fortély megléte még nem
bizonyítja a mágia hiányát, hisz a mágiát mindig az Istenektől kapjuk. Hát semmit se
tanultál? – A kérdésnél indulatosan csapott fel Merlin hangja.
– Megtanultam, hogy senkiben se bízzak. Becsaptál, uram.
– Becsaptalak! Becsaptalak! Már megint ez az átkozott érzelgősséged! Rosszabb vagy
még Gawainnél is! Egy jó druida már tanításának második napján képes rászedni
mindenkit maga körül. A mi munkánk nem az, hogy kielégítsük gyermeki
kíváncsiságotokat, hanem hogy az Istenek művét bevégezzük, és ezek az Istenek, Derfel,
csakugyan messze vannak tőlünk. Elhagytak bennünket! Semmivé fakulnak, a sötétségbe
olvadnak, belevesztek Annwn mélységébe. Vissza kellett őket csalogatnunk, és ehhez
munkásokra volt szükségem, s hogy munkásokat toborozzak, meg kellett csillantanom
előttük egy reménysugarat. Gondolod, hogy Nimue és én képesek lettünk volna ily
roppant máglyákat emelni? Emberekre volt szükségünk! Százakra! Fúrókagyló levével
kellett bemázolnunk egy szerencsétlen leányt, hogy idehozzuk őket, és te egyebet se
tudsz, mint afelett siránkozni, hogy becsaptalak? Ugyan kit érdekel, mit gondolsz? Miért
nem mész és rágcsálsz el te is egy fúrókagylót? Attól talán megvilágosodnál. – Belerúgott
Excalibur markolatába, mely a templom alacsony ajtaja mögül kandikált elő. – Felteszem,
az a bolond Gawain megmutatott mindent?
– Megmutatta a tűzköröket, uram.
– Most pedig égsz a vágytól, hogy megtudd, mire valók, igaz?
– Igen, uram.
– Ha csak kevéske sütnivalód lenne, akár magad is kitalálhatnád – acsarkodóit Merlin. –
Az Istenek messze járnak, ez nyilvánvaló, máskülönben legalább kicsit odafigyelnének
ránk, viszont sok évvel ezelőtt kezünkbe adták az eszközöket, hogy magunkhoz hívjuk
őket; erre valók a Kincsek. Csakhogy az Istenek mostanra oly messze jutottak Annwn
világában, hogy Kincsek önmagukban már nem tennék meg a csodát. Magunkra kell hát
vonnunk az Istenek figyelmét, és hogyan tehetnénk ezt meg? Egyszerű! Jelet küldünk
nekik a mélységbe, ez a jel pedig egy tüzekből kirakott minta. A mintában elhelyezzük a
Kincseket, azután még megteszünk egy-két dolgot, aminek nincs igazán jelentősége,
utána pedig végre békében meghalhatok, ahelyett, hogy a lehető legelemibb dolgokat
kellene elmagyaráznom gondolkodásra születésüktől fogva képtelen sültbolondoknak! És
nem – toldotta meg, mielőtt nem hogy kérdezni, de a számat nyitni időt engedett volna –,
nem lehetsz idefent Samain éjjelén. Csakis olyanokat akarok, kikben megbízhatok. És ha
még egyszer idejössz, megparancsolom az őröknek, hogy a hasadon tartsanak
l á n d z s a g y a k o r l a t o t .
– Miért nem veszed körül a dombot egy szellemkerítéssel? – kérdeztem. A
szellemkerítést, a takarosan elrendezett koponyák varázslattal oltalmazott sorát senki élő
nem merte áthágni.
Merlin úgy meredt rám, akárha a maradék eszem is elment volna. – Szellemkerítéssel!
Samain éjjelén! Ez az évnek az egyetlen egy éjjele, ostoba, mikor minden szellemkerítés
hatástalan! Hát te tényleg semmit se tudsz? A szellemkerítés, te szegény, azért
működhet, mert a holtak lelkét fogja munkára az élők elrémítésére, csakhogy Samain
éjjelén a holt lelkek szabadon bolyonganak és nincs, ki igába hajthatná őket. Samain
éjjelén egy szellemkerítés épp csak annyi hasznot hajthat a világnak, mint a te ötleteid.
Higgadtan fogadtam sértéseit.
– Remélem, nem felhősödik el az ég – szóltam, csak hogy megbékítsem.
– Felhők? – szítottam fel Merlin haragját. – Ugyan miért aggasztanának a felhők? Ó, már
értem. Az a féleszű Gawain beszélte tele a fejed, és szokás szerint összekevert mindent.
Ha be is felhősödik, Derfel, az Istenek akkor is meglátnak minket, hiszen a látásukat,
ellentétben az élőkével, nem korlátozzák az ég felhői, ám ha túlságosan is befelhősödik,
akkor hajlamos esni is – magyarázta, akárha egy kis gyermekkel próbálna megértetni
valamely végtelenül egyszerű dolgot –, és egy zápor kiolthatná a tüzeinket. Látod, nem
olyan bonyolult ez, ha használnád egy kicsit a fejedet. – Dühödten pördült meg, hogy
tekintetét végighordozza a tűzkörökön, majd fekete botjára görnyedve gondolkodott el a
feladaton, mely a Mai Dun csúcsán várta. Hosszú ideig némaságba burkolózott, majd
hirtelen megvonta a vállát. – Gondoltál már arra – kérdezte –, hogy mi történt volna, ha a
keresztényeknek sikerül a trónra ültetni Lancelotot? – Haragja mostanra nyom nélkül
eltűnt, s a helyét végtelen levertség vette át.
– Nem, uram – feleltem.
– Elérkezett volna az ötszázadik év, és valamennyien arra vártak volna, hogy eljöjjön az a
képtelen, fához szegezett Krisztus, a maga teljes dicsőségében. – Merlin mindeddig a
roppant máglyára meredt, de most hirtelen visszafordult hozzám. – És ha nem jött volna
el? – kérdezte. – A keresztények felkészítették volna a lelküket, magukra öltötték volna a
legjobb köpenyüket, megmosdottak és kifésülködtek volna, de az istenük mégsem lett
volna kíváncsi rájuk?
– Akkor 501-re – feleltem – nem maradt volna egy keresztény sem.
Merlin a fejét rázta.
– Én nem hiszem. A papok dolga éppen az, hogy megmagyarázzák a
megmagyarázhatatlant. Az olyanok, mint Sansum, biztosan okot találtak volna, és az
emberek mindent elhisznek nekik, csak mert hinni akarnak. A nép nem adja fel a
reménykedést, csak mert csalódott, Derfel. A csalódás csak még inkább felszítja a
reményeket. Ilyen ostobák vagyunk mindannyian.
– Úgy hát előre rettegsz – szóltam, miközben éreztem, hogy a szánakozás
lándzsahegyként fúródik belém –, hogy nem történik semmi Samain éjjelén?
– Persze, hogy rettegek, te féleszű. Csak Nimue nem retteg. – Nimue felé sandított, aki
komor tekintettel méregetett bennünket. – Te bezzeg egy pillanatig se kételkedsz, igaz,
gyönyörűségem? – csúfoskodott Merlin. – Ami engem illet, Derfel, én azt kívánom,
bárcsak sose lett volna szükség erre. Még azt sem tudjuk, minek kellene történni, ha
meggyújtjuk azokat a tüzeket. Eljönnek-e az Istenek, avagy kivárnak egy alkalmasabb
pillanatot? – Szigorú pillantást vetett felém. – Ha semmi sem történik, Derfel, az még nem
jelenti azt, hogy semmi sem történt. Megértetted?
– Azt hiszem, uram.
– Aligha. Csak azt tudnám, miért bajlódom egyáltalán veled? Ezzel az erővel retorikára is
taníthatnálak! Micsoda képtelen egy alak vagy te. Most elmehetsz. Elhoztad nekem
Excaliburt.
– Arthur vissza akarja kapni – emlékeztem vissza Arthur üzenetére.
– Biztos voltam benne, és talán vissza is kapja, ha Gawain már végzett vele. De talán
nem. Mit számít ez? Ne nyaggass folyton jelentéktelen apróságokkal, Derfel. És viszlát. –
Indulatosan elvágtázott, majd néhány lépés után visszafordult, hogy magához intse
Nimuét. – Jöjj, leányzó!
– Megbizonyosodom róla, hogy Derfel eltávozik – szólt vissza Nimue, azzal megragadta a
könyökömet és a belső sánc felé kezdett terelni.
– Nimue! – kiáltott utána Merlin.
Nimue ügyet sem vetett rá, ehelyett elrángatott a helyig, ahol a csapás keresztülhaladt a
cölöpfalak között. A gigászi tűzifahalmokra meredtem.
– Hatalmas munkát végeztetek – szóltam elismeréssel.
– És mind hiábavalóság, ha nem végezzük el az illő szertartást – rázta le magáról a
dicséretet Nimue. Merlin folyton dühös volt valamiért, ám haragja legtöbbször villámként
csapott le rám, azután már tova is tűnt, de Nimue indulata mélyen gyökerezett és szilaj
erővel tört elő, rákérgesedve sápadt, ék alakú arcának vonásaira. Sosem volt kimondott
szépség, és szemének elvesztése még rémisztővé is tette, ám kérlelhetetlensége és
született értelme mégis emlékezetessé tette arcát. Most, amint megállt a sáncot ostromló
nyugati szélben, félelmetesebbnek tűnt, mint valaha.
– Veszély fenyeget – kérdeztem –, ha a szertartást nem végzitek illő módon?
– Merlin olyan, mint te – felelte dühödten, ügyet sem vetve kérdésemre. – Az érzelmei
i r á n y í t j á k .
– Képtelenség – tiltakoztam.
– Mit tudsz te erről, Derfel? – csapott le rám. – Neked kell elviselni a féktelenségét? Te
vitázol vele? Neked kell bátorítanod? Neked kell végignézned, amint elköveti élete
legnagyobb tévedését? – köpte felém a kérdéseket. – Neked kell látnod, amint kárba
veszik minden erőfeszítése? – Vézna kezével a tüzek felé intett. – Hogy lehetsz ilyen
ostoba – tette hozzá megkeseredve. – Ha Merlin elszellenti magát, te máris azt hiszed,
bölcsességet hallasz. Merlin öreg, Derfel, nem sok maradt neki hátra, és lassan minden
erejét elvesztegeti. És az erő, Derfel, mindig belülről fakad. – Öklével saját parányi
mellére csapott, majd a sánc tetején megtorpant és szembefordult velem. Harcedzett
katona voltam, ő pedig csak egy csenevész asszony, mégis uralkodott rajtam. Mindig is
ezt tette. Nimuéban olyan mélyen, sötéten és erősen gyökeredzett a szenvedély, hogy
szinte semmi sem állhatott neki ellen.
– Miért fenyegetik Merlin érzelmei a szertartást? – kérdeztem most tőle.
– Mi közöd neked ehhez? – köpte felém Nimue, majd elfordult és útnak eredt.
– Mondd el – indultam a nyomába.
– Soha! – kiáltotta. – Éretlen vagy az igazságra.
Tovább szaladtam utána. – És ki lenne Olwen, az Ezüstös? – kérdeztem.
– Egy rabszolga, akit Demetiában vettünk. Powysból hozták, és hat aranyunkba került a
s z é p s é g e .
– Szép is – bizonygattam, amint visszaemlékeztem a könnyed lépteire Lindinis árkádjai
a l a t t .
– Merlin is annak tartja – szólt Nimue gúnyos megvetéssel. – Beleborzong a látásába is,
pedig rég kiöregedett már ebből; amellett Gawain kedvéért sem ártana legalább úgy
tennünk, mintha szűz lenne. Nem mintha az a sültbolond nem hinne nekünk! Kész bármit
elhinni! Mekkora egy barom!
– És feleségül veszi Olwent, miután bevégezte a feladatát? Nimue felnevetett.
– Ezt ígértük neki, de ha rájön, hogy egy rabszolgával kötjük össze, alighanem
meggondolja magát. Talán majd mi is eladjuk. Tán szeretnéd megvenni? – kérdezte
csúfondáros pillantással.
– Nem.
– Úgy hát hű maradsz Ceinwynhez? – gúnyolódott tovább. – Egyébiránt, hogy van úrnőd?
– Jól – feleltem.
– Eljön Durnovariába, hogy megnézze a Gyülekezőt?
– Nem.
Nimue felém pördült, hogy gyanakodva végigmérjen.
– De te eljössz?
– Itt leszek, igen.
– És Gwydrét – kérdezte –, őt is elhozod?
– Szeretne jönni, igen. De előbb még ki kell kérnem atyja engedélyét.
– Mondd meg Arthurnak, hogy engednie kell. Britannia valamennyi gyermekének itt
kellene lennie az Istenek eljövetelekor. Ilyen látványt sosem felednének, Derfel.
– Úgy hát megtörténik – kérdeztem –, Merlin gyengeségének dacára is?
– Megtörténik – felelte Nimue határozottan –, bárhogy is legyen. Megtörténik, mert én
teszek róla, hogy megtörténjen. Megadom annak a vénembernek, amit akar, akár tetszik
neki, akár nem. – Megtorpant, visszafordult és megragadta bal kezemet, hogy megmaradt
fél szemével végigmérje a tenyeremen húzódó sebhelyet. Az a sebhely esküvel rendelt a
szolgálatára, és éreztem, hogy most jót kell állnom szavamért, ám ekkor Nimue váratlanul
meggondolta magát. Vett egy mély lélegzetet, belefúrta tekintetét az enyémbe, majd
hagyta lehullani kezem. – Magad is hazatalálsz – szólt keserű hangon, és elfordult.
Leereszkedtem a domboldalon. A népek tovább cipelték tűzifaterhüket a Mai Dun
csúcsára. Kilenc órán át, tudtam meg Gawaintől, ennyi ideig kell lángolniuk azoknak a
tüzeknek. Kilenc órán át okádják a füstöt az égboltra, és elhozzák nekünk az Isteneket.
Avagy kudarcot vallanak, és mi végképp magunkra leszünk utalva.
Alig három éjszaka választott el attól, hogy megtudjuk, miként lesz.
Ceinwyn szívesen eljött volna Durnovariába, hogy szemtanúja legyen az Istenek
gyülekezőjének, ám Samain az az éjjel, mikor a holtak a földet tapodják, és úrnőm
bizonyos akart lenni benne, hogy meghagyjuk ajándékainkat Diannek – márpedig szerinte
az a hely kínálkozott alkalmasnak az ajándékozásra, ahol Dián ártatlan élete elveszett –,
ezért magával vitte megmaradt két leányunkat Ermid csarnokának romjaihoz, és ott, az
üszkös gerendák tövében helyezett el egy kancsó hígított mézsört, egy kevéske vajazott
kenyeret, és egy maréknyi mézbe mártott diót, melyet Dián olyannyira szeretett. Dián
nővérkéi mogyorót és keményre főzött tojást vittek a hamvakhoz, azután valamennyien
menedéket kerestek a közeli erdészkunyhóban, melyet lándzsásaim vigyáztak. Nem
látták Diant, hiszen Samain éjjelén a holtak jó gondot fordítanak arra, hogy ne mutassák
meg magukat, ám aki elhanyagolta jelenlétüket, rossz szerencsét vont a fejére. Reggelre,
amint azt Ceinwyn később elmondta, az étel az utolsó morzsáig eltűnt, és a színültig teli
kancsót is kiürítették.
Durnovariában voltam, mikor Issa csatlakozott hozzám, Gwydrevel az oldalán. Arthur
engedélyt adott fiának, hogy megnézze a gyülekezőt, és Gwydre izgatottan tekintett az
esemény elébe. Abban az esztendőben töltötte be tizenegyedik évét, s ebben a korban
minden fiacska csupa öröm, élet és kíváncsiság. Gwydre megörökölte atyja sudár
termetét, ám vonásait, elsősorban hosszú orrát és kerek szemét, már Guinevere-nek
köszönhette. Nem volt híján huncutságnak, ám annál inkább a gonoszságnak, s mind
Ceinwyn, mind jómagam örömmel vettük volna, ha beteljesül atyja jövendölése, és a mi
Morwennánkat kéri feleségül. A döntésre ugyan egy-két évig még bizonyosan nem
kerülhetett sor, de Gwydre addig is velünk együtt élt. Legszívesebben meg se állt volna a
Mai Dun csúcsáig, és csalódottan vette tudomásul, hogy odafent senki se lehet, csak akik
a szertartást végrehajtják. Mindenki mást elzavartak, még azokat is, kik eddig
engedelmesen hordták a tűzifát a dombtetőre. Miként mindenki más, aki Britannia messzi
tájairól idesereglettek, ők is az erősség alatti nyílt mezőkről kényszerültek végignézni a
G y ü l e k e z ő t .
Arthur Samain reggelén érkezett, és láttam, milyen túláradó örömmel üdvözli gyermekét.
Talán Gwydre volt az egyetlen öröme ezekben a komor években. Arthur unokatestvére,
Culhwch fél tucat lándzsásával jött el Dunumból.
– Arthur szerint ostobaság volt idejönnöm – tudatta vigyorogva –, de én a világért sem
hagytam volna ki. – Culhwch bicegve indult Galahad elébe, ki az elmúlt néhány hónapot
Sagramorral töltötte, és határainkat vigyázta Aelle szászai ellenében, ám amíg Arthur
Sagramornak megtiltotta őrhelye elhagyását, addig Galahadet szívélyesen meghívta
Durnovariába, hogy később megvihesse az éjszaka híreit az erősség lakóinak. A túlfűtött
várakozás láthatóan aggasztotta Arthurt, aki attól tartott, hogy követői rettenetes
kiábrándultságot éreznek majd, ha semmi sem történik.
A várakozások pedig egyre vérmesebbek lettek, hisz aznap délután megérkezett a
Powysi Cuneglas király is. Tucatnyi embere mellett magával hozta fiát, Perddelt is, aki
mostanra öntudatos ifjúvá cseperedett, és máris igyekezett atyjáéhoz hasonlóan
tekintélyes bajuszt növeszteni. Cuneglas szorosan magához ölelt. Ceinwyn fivérénél
tisztességesebb és becsületesebb férfiút aligha hordott hátán a föld. Cuneglas Gwenti
Meurigot is magával hívta az utazásra, s egyúttal megerősítette, hogy az északi király
igencsak vonakodik harcba bocsátkozni a szászokkal. – Azt hiszi, istene megoltalmazza
majd – szólt Cuneglas komoran.
– Mi sem vagyunk különbek – mutattam ki Durnovaria királyi palotájának ablakán Mai Dun
alacsonyabban fekvő lankái felé, ahol máris egymást tapodták az emberek, akik
részesévé akartak lenni az emlékezetes éjszakának, hozzon az bármit is a nyakukra.
Sokan közülük próbáltak felkapaszkodni a csúcsra, ám Merlin Feketepajzsos lándzsásai
mindannyiszor visszaszorították őket. Az erősségtől északra keresztények egy merész
csoportja imádkozott buzgón istenéhez, hogy küldene esőt és mosná el e pogány rituálét,
mígnem a felhorgadt tömeg el nem kergette őket. Egy keresztény asszonyt az
eszméletlenségig össze is vertek, ezért Arthur saját lándzsásait küldte el, hogy tegyenek
rendet. – Nos hát, mi fog történni ma éjjel? – kérdezte tőlem Cuneglas.
– Talán semmi, felség.
– Azért lovagoltam ennyit, hogy ne lássak csodát? – mordult fel Culhwch. Zömök, harcias,
mocskos szájú férfiú volt, kit mégis legjobb barátaim közé soroltam. Azóta sántított, hogy
egy szász csatabárd felsebezte a lábát a London mellett megvívott összecsapásban,
noha ő maga sosem tulajdonított túl nagy jelentőséget a sérülésnek, és állította, hogy van
olyan jó lándzsás, mint akárki. – Te meg mit keresel itt? – szólította most meg Galahadet.
– Azt hittem, keresztény vagy.
– Az is vagyok.
– Akkor hát? Esőért imádkozol? – vádaskodott Culhwch. Aközben is esett, hogy
beszélgettünk, bár az esőcseppek csak finoman szitáltak nyugat felől. Sokak szerint a
szemerkélő esőre mindig verőfényes időt köszöntött, de persze akadtak, akik
borúlátásukban valóságos özönvizet jósoltak.
– Ha egész éjjel '73zakadni fog – incselkedett Galahad Culhwchhal –, beismered, hogy az
én istenem hatalmasabb a tieidnél?
– Inkább vágom el a torkod – morogta Culhwch, aki maga sose tett volna ilyet, hisz velem
együtt évek óta hűséges barátja volt Galahadnek.
Cuneglas félrevonult, hogy elbeszélgessen Arthurral; Culhwch eltűnt, hogy megtudja, egy
bizonyos vörös hajú leány gyakorolja-e még a mesterségét Durnovaria északi kapuja
mellett; míg Galahad és jómagam elvittük Gwydrét a városba. Örömteli levegő ülte meg
az utcákat, akárcsak a nagy őszi vásár idején. Kalmárok állították fel sátraikat, a
tavernákban lázas üzletelés folyt, mutatványosok szórakoztatták a népeket
ügyességükkel, bárdok kántáltak énekeiket. Egy mutatványos a medvéjét hozta el, hogy
Emrys püspök háza előtt járassa fel s alá, és a bestia csak veszélyesebbé vált, amint a
népek mézsörrel teli tálakból kezdték etetni. Egy pillanatra megláttam Sansum püspököt,
amint az ablakon kikandikálva figyeli a medvét, azután ő is észrevett engem és gyorsan
visszahúzódott a sötétbe, hogy az ablaktáblákat is magára zárja.
– Meddig marad még fogoly? – kérdezte Galahad.
– Míg Arthur meg nem bocsát neki – feleltem –, ami csak idő kérdése. Arthur mindig
megbocsát ellenségeinek.
– Akár egy j ó keresztény.
– Akár egy jó bolond – vágtam rá, megbizonyosodva róla, hogy Gwydre hallótávolságon
kívül jár. Arthur fia valamivel arrébb kíváncsian figyelte a medvét. – Bár azt azért nem
hiszem, hogy a féltestvérednek is megbocsátana – mentem tovább. – Alig néhány napja
találkoztam vele.
– Lancelottal? – kérdezte Galahad meglepetten. – Hol?
– Cerdic táborában.
Galahad a kereszt jelét rajzolta magára, ügyet sem vetve a csúfondáros pillantásokra.
Durnovariát, akárcsak Dumnonia legtöbb nagyvárosát, zömében keresztények lakták, de
ma az utcákat a vidékről érkezett pogányok özönlöttek el, és sokan közülük alig várták,
hogy törlesszenek keresztény ellenségeiknek. – Gondolod, hogy Lancelot Cerdic oldalán
száll majd harcba? – kérdezte Galahad.
– Miért, láttad őt valaha is harcolni? – kérdeztem maró gúnnyal.
– Pedig képes rá.
– Nos, ha harcolni fog – válaszoltam –, akkor azt csakis Cerdic oldalán teszi.
– Akkor hát azért imádkozom, hogy legyen alkalmam megölni – jelentette ki Galahad, és
újfent keresztet vetett.
– Ha Merlin terve beválik – vetettem közbe –, nem is lesz háború. Csakis mészárlás, az
Istenek vezetésével.
Galahad elmosolyodott.
– Legyél őszinte velem, Derfel, szerinted beválhat ilyen terv?
– Azért vagyunk itt, hogy ezt meglássuk – feleltem kitérően, és hirtelen felötlött bennem,
hogy tucatnyi szász kém is elvegyülhetett a tömegben, aki pontosan ugyanerre kíváncsi.
Javarészt Lancelot követői közül kerülhettek ki; britonok, kik észrevétlenek maradhatnak
közöttünk. Ha Merlin kudarcot vall, gondoltam, a szászok csak méginkább vérszemet
kapnak, és tavasszal annál elkeseredettebb küzdelemre számíthatunk.
Az eső egyre kitartóbban esett, ezért magamhoz szólítottam Gwydrét és visszasiettünk a
palotába. Gwydre könyörögve kérte atyja engedélyét, hogy a Mai Dun sáncaihoz
közelebb eső mezőkről figyelhesse az eseményeket, ám Arthur csak a fejét rázta.
– Ha így fog szakadni – felelte –, amúgy sem történik semmi. Még meg találsz fázni, és
akkor... – Arthur itt hirtelen elhallgatott. És akkor nem állok meg anyád előtt, fejezte volna
be a mondatot.
– Akkor Morwenna és Seren is elkapja tőled a betegséget – fejeztem be helyette –, én
pedig elkapom tőlük és átadom atyádnak, és mikorra a szászok eljönnek, az egész sereg
csak úgy prüszköl majd.
Gwydre ezen elgondolkodott egy pillanatig, majd félresöpörte az érvet, mint teljes
képtelenséget, és tovább rángatta atyja kezét. – Kérlek!
– A felső csarnokból figyelheted, ahonnét mi valamennyien – erősködött Arthur.
– Akkor visszamehetek, hogy megnézzem a medvét, atyám? Most kezd berúgni, és
nemsokára összeeresztik a kutyákkal. Majd megállok egy eresz alatt, hogy ne ázzak el.
Megígérem. Kérlek?
Arthur elengedte, én pedig utánaküldtem Issát, hogy vigyázzon rá, azután Galahad és én
felkapaszkodtunk a palota felső csarnokához. Egy esztendeje, mikor Guinevere
néhanapján még felkereste ezt a helyet, tisztán és rendben tartották, ám mostanra
sorsára hagyták, és mindent elborított a por. Az építményt még a rómaiak emelték,
Guinevere pedig igyekezett visszaállítani régi pompáját, de a lázongás alatt Lancelot
emberei kifosztották a helyet, és azóta senki nem tett semmit, hogy orvosolja a károkat.
Cuneglas emberei tüzet raktak a csarnok padlóján, és a forróságtól a kis cserepek
elvetemedtek. Cuneglas maga is ott állt a széles ablaknyílásban, honnét komoran mérte
fel a Mai Dun lankáin gyülekező tömeget, melyet szinte teljesen elrejtett tekintete elől a
nekibuzduló eső függönye.
– Mintha szűnőfélben lenne, nem? – kérdezte, amint beléptünk.
– Avagy még jobban nekiered – hűtötte le Galahad, és csakugyan, abban a pillanatban
északról vihar morajlása ért el hozzánk, s az eső szemmel láthatóan egyre sűrűbben és
erőteljesebben hullt alá, míg nem a cseppek négy-öt hüvelyknyire elpattantak a cserepes
tetőkről. Mai Dun tűzifái lassan átáztak, bár eddig csak a külső rétegekig hatolt a
nyirkosság, a máglyák szívében rejtezkedő törzsek szárazak maradtak. Ezek a rönkök
több órai szakadatlan záport is porszárazon viselhettek, és ha meggyújtották őket, rövid
úton kiszárították a külső ágakat is, bár ha az eső egész éjjel kitartott, aligha kínálkozott
alkalom tisztességes tüzeket gyújtani.
– Az eső legalább kijózanítja a részegeket – jegyezte meg Galahad.
Emrys püspök tűnt fel a csarnok ajtajában, átázott és sárfoltos köntösében. Aggodalmas
pillantásokat vetett Cuneglas király pogány lándzsásaira, majd végigsietett a csarnokon,
hogy csatlakozzon hozzánk az ablaknál.
– Merre találom Arthurt? – kérdezte tőlem.
– Valahol itt, a palotában – feleltem, majd bemutattam Emryst Cuneglas királynak, és
hozzátettem, hogy a püspöke egyike jó keresztényeinknek.
– Én úgy tartom, valamennyien jók vagyunk – vetette közbe Emrys, mélyen meghajolva a
király előtt.
– Számomra csak az a jó keresztény – véltem –, aki nem lázadt fel ura, Arthur ellen.
– Lázadás lett volna? – kérdezte Emrys. – Én inkább tébolynak mondanám, Lord Derfel,
melyet az áhítat s a remény szított fel, és nem szégyellem kimondani, Merlin e napon
pontosan ugyanezeket élteti. Gyanítom, a pogányok éppoly kiábrándultak lesznek majd,
akárcsak saját nyájam az elmúlt esztendőben. És azután, ki tudja, mi történik? Épp ezért
vagyok itt.
– Miért? Mi történhet? – kérdezte Cuneglas.
Emrys megvonta vállát. – Ha Merlin istenei cserbenhagynak bennünket, felség, ugyan kit
fognak hibáztatni érte? Bennünket, keresztényeket. Kire fog támadni a csőcselék? Ránk,
keresztényekre. – Emrys a kereszt jelét rajzolta magára. – Arthur ígéretét akarom venni,
hogy megoltalmaz bennünket.
– Bizonyos vagyok benne, hogy boldogan megadja – vélte Galahad.
– Neked, püspök – toldottam meg –, megteszi.
Emrys mindvégig hű maradt Arthurhoz, és jó emberünknek tartottuk. Velem együtt a
püspök is a Királyi Tanács tagja volt, s mint ilyen, Mordred uralkodását segítette
tanácsaival, bár amióta királyunk fogolyként élt Lindinisben, a Tanács csak ritkán gyűlt
össze. Arthur leginkább négyszemközt találkozott a tanácsnokokkal, azután egymaga
hozta meg döntéseit – habár mostanság nemigen kellett másban döntenie, mint hogy
miként készíti fel Dumnoniát a szászok betörésére, és mi valamennyien készségesen
engedtük, hogy Arthur egymaga cipelje a felelősség terhét.
Az ólomszürke felhők közt villám sistergett végig az égbolton, majd egy szemvillanással
később felhangzott az égzengés is, akkora erővel, hogy valamennyien összerezzentünk.
Az eső, mely eddig sem kímélt bennünket, újult erővel csapott fel, dühödten ostorozva a
tetőket és tajtékzó patakokat szabadjára engedve Durnovaria utcáin, közein. A csarnok
padlóján is tócsák terpeszkedtek.
– Lehet – szólalt fel Cuneglas komoran –, hogy az Istenek ellene vannak a
g y ü l e k e z ő n e k ?
– Merlin szerint messze járnak tőlünk – feleltem –, így a zápor nem lehet az ő művük.
– Ami feltétlenül azt bizonyítja, hogy egy hatalmasabb isten áll mögötte – érvelt Emrys.
– A keresztények kívánságára? – kérdezte Cuneglas fagyosan.
– Nem imádkoztam esőért, felség – védekezett Emrys. – S ha ez megelégedésedre
szolgált, imádkozni fogok, hogy szűnjön az égiháború. – Azzal lehunyta szemét, széttárta
karját és imádságra emelte fejét. Az ünnepélyes pillanatot némiképp megcsúfolta egy
esőcsepp, mely átfurakodva a tetőcserepek közt egyenesen a püspök tonzurás
koponyájára hullt, ám Emrys zavartalanul bevégezte a fohászt, majd végezetül keresztet
v e t e t t .
És csodálatosképpen, abban a pillanatban, hogy Emrys felrajzolta a kereszt jelét mocskos
köntösére, az eső csakugyan alábbhagyott. A nyugati szél még intézett néhány
elkeseredett rohamot a város ellen, de a kitartó dobolás abban a pillanatban megszűnt,
majd ablakunk és a Mai Dun gerince közti levegő fokozatosan megtisztult. A domb
sötéten tornyosult előttünk a szürke fellegek alatt; az öreg erősség nem kínált egyéb
látnivalót, mint a sáncokon őrködő lándzsásokat, és alattuk azt a maréknyi zarándokot, kik
a legmesszebbre merészkedtek a kaptatón. Emrys láthatóan nem tudta, örvendjen-e vagy
bosszankodjon imádsága eredményén, de minket többieket valósággal lenyűgözött a
látvány, különösen miután a nyugati felhőtömbök felszakadoztak és vizenyős, fakó
napsugarak pásztázták végig a Mai Dun sötétzöld lankáit.
A rabszolgák meleg mézsört és hideg sülteket hoztak, de nekem valahogy nem fűlt étekre
a fogam. Inkább csak figyeltem, amint a délután lassan szürkületbe fordul, és a felhők
semmivé foszlanak. Az ég megtisztult és nyugaton vérvörösen lángolt a távoli Lyonesse
felett. A napkorong alábukott, hogy hátrahagyja Samain éjjelét, és egész Britanniában, de
még a keresztény Írországban is az emberek ételt és italt készítettek halottaiknak, kik
ilyenkor átkeltek a kardok hídján. Ezen az éjjelen az árnytestek kísérteties menetben
látogattak el a földre, hol egykor lélegeztek, szerettek, elhaltak. Sokan vesztek ott a Mai
Dunon is, és ma éjjel valamennyien itt kísértenek majd. Akaratlanul is Dián parányi
szellemtestére gondoltam, amint ott bolyong Ermid csarnokának elfeledett romjai közt.
Arthur tűnt fel a csarnokban, és én arra gondoltam, mennyire másként fest most, mikor
nem viseli Excalibur díszes kardhüvelyét. Felmordult, mikor látta, hogy az eső elállt, majd
meghallgatta Emrys püspök kérését.
– Lándzsásaim az utcákat járják – biztosította a püspököt –, s amíg néped nem zaklatja a
pogányokat, biztonságban tudhatja magát. – Elvett egy ivókupát az egyik rabszolgától,
majd visszafordult Emryshez. – Mindenképp szót váltottam volna veled – kezdte, majd
beszélt a püspöknek arról, mennyire aggódik Gwenti Meurig miatt. – Ha Gwent nem
harcol – figyelmeztette Arthur Emryst –, a szászok lebírnak bennünket.
Emrys elfehéredett. – Gwent csak nem fogja hagyni, hogy Dumnonia elessék!
– Gwentet lefizették, püspök – szóltam közbe, és elmondtam, miként engedte be Aelle
Meurig térítőit a saját földjére. – Míg Meurig esélyt lát a szászok megtérítésére – fejeztem
be –, nem fog kardot emelni ellenük.
– Hívő keresztényként örvendezem a gondolatra, hogy az igaz hitre téríthetjük
ellenségeinket – szólt Emrys jámboran.
– Nincs ok az örvendezésre – figyelmeztettem. – Aelle csak addig hagyja élni a papjaid,
míg meg nem tették kötelességüket. Utána maga vágja el a torkukat.
– Azután pedig a mienket – toldotta meg Cuneglas fagyosan. Ő és Arthur már
eldöntötték, hogy felkeresik Gwent királyát, és Arthur most arra buzdította Emryst, hogy
tartson velük. – Rád hallgatni fog, püspök – érvelt Arthur –, és ha meg tudod győzni róla,
hogy a szászok súlyosabb fenyegetést jelentenek Dumnonia keresztényeire, mint én,
akkor talán még meggondolja magát.
– Örömmel elkísérlek – felelte Emrys.
– Legalább arról meg kellene győzni az ifjú Meurigot – tette hozzá Cuneglas mordan –,
hogy engedje át seregemet az országán.
Arthurt váratlanul érte a hír.
– Meg akarja tagadni?
– Kémeim szerint legalábbis – vonta meg a vállát Cuneglas. – Bár ha a szászok eljönnek,
keresztül kell vágnom országán, akár tetszik neki, akár nem.
– Háború törhet ki Gwent és Powys közt – jegyezte meg Arthur fanyarul –, az pedig csakis
a szászokat segítené. – Megborzongott. – Miért is kellett Tewdricnek feladnia a trónt? –
Tewdric, Meurig atyja, lehetett bármily hitbuzgó keresztény, mindig is Arthur oldalán
harcolt a szászok ellen.
Nyugaton az utolsó vöröslő fények is kihunytak. A világ néhány pillanatig még a
fényesség és sötétség mezsgyéjén táncolt, azután az éjszaka elnyelt mindent. Az
ablakban álltunk, beleborzongva a nyirkos szélbe, és figyeltük, amint az első csillagok
kigyúlnak a felfeslett felhők közt. A növekvő hold alacsonyan függött a déli tenger felett,
hol fénye kirajzolta a csipkézett élű felleget, mely eltakarta előlünk a kígyót formázó
csillagkép tagjait. Ránk köszöntött Samain éjjele, és közeledtek halottaink.
Néhol tüzek pislákoltak Durnovaria otthonaiban, ám a házakon túli vidék áthatolhatatlan
sötétségbe burkolózott, kivéve a holdfény egyetlen, ezüstös pászmáját, mely a távoli
domb gerincén magasodó tölgyekre vetült. Mai Dun fekete tömbbé olvadt, a halott
éjszaka kísértő árnyává, és a sötétség még tovább mélyült, miközben egyre több csillag
izzott fel az égen, és a hold is kapaszkodni kezdett az elrongyolódott felhők között. A
halottak immár elözönlötték a kardok hídját, máris közöttünk jártak, s bár mi magunk nem
láthattuk vagy hallhattuk őket, ők mégis itt bolyongtak a palotában és az utcákon,
Britannia minden völgyében, városában, otthonában; s legfőképp a csatamezőkön, ahol
oly sok lelket szakítottak el földi testétől. Dián Ermid csarnokának fái alatt járt, és a lelkek
csak tovább özönlöttek, keresztül a kardok hídján, hogy kitöltsék egész Britanniát. Egy
napon, gondoltam magamban, én is így jövök majd el, hogy lássam gyermekeimet, és
azok gyermekeit, unokáit. Az idők végezetéig vándorlok e földön, Samain minden egyes
é j j e l é n .
A szél is alább hagyott. A holdat újabb komor felleg burkolta magába, amely Armorica
felett függött súlyosan, ám felettünk az égbolt, tisztán, áttetszően sötétlett. A csillagok, hol
az Istenek éltek, ott szikráztak a semmi közepén. Culhwch épp időben jött vissza a
palotába, hogy csatlakozzon hozzánk az ablaknál és velünk együtt figyelje az éjszakát.
Gwydre is megtért a városból, bár idővel elunta, hogy a sötétséget bámulja, és elindult,
hogy játszópajtásokat keressen magának a palota lándzsásai között. – Mikor kezdődik a
szertartás? – tudakolta Arthur.
– Nem mostanában – feleltem. – A tüzeknek hat órán át kell lángolniuk, mielőtt Merlin
munkához látna.
– És miként számolja Merlin az órákat? – firtatta Cuneglas.
– A fejében, felség – válaszoltam.
A holtak köztünk jártak. A szél mostanra teljesen elenyészett, a táj mozdulatlanságba
dermedt. Az ezüstös felhők keretében a csillagok szinte természetfeletti fénnyel
s z i k r á z t a k .
És ekkor, egészen váratlanul, az éjszaka sötét szívében felizzottak Mai Dun első tüzei, és
megkezdődött az Istenek Gyülekezője.
Egy pillanatra egyetlen lángnyelv izzott csak fel, tisztán és élesen, Mai Dun sáncai felett,
majd a tüzek addig terjedtek, míg a sáncok által behatárolt széles teknőt be nem töltötte a
tompán izzó, füstbe burkolózott fény. Elképzeltem Merlin segédeit, amint lobot vetnek az
embermagas sövényekre, majd fáklyáikkal lassan végighaladnak a külső csigavonalak
mentén is. A tüzek eleinte lassan fogantak meg, a lángok vonakodva martak a nyirkos,
sziszegő fatörzsekbe, ám a hőség fokozatosan kicsapta a nedvességet és a zsarátnok
egyre élénkebben fénylett, mígnem a tűz elborította az egész mintázatot, és a roppant
máglya diadalmasan fellángolt az éjszakában. A domb taréján tüzek szaladtak végig, és
tompa dübörgés közepette lángnyelvek szöktek elő az égbolt felé gomolygó füstoszlopok
mögül. A máglyák akkora fényt vetettek, hogy Durnovaria árnyait is kirajzolták, mely közt
sűrű tömegben gyülekeztek a város lakói, és sokan még a háztetőkre is felmásztak, hogy
a távolban tomboló tüzeket figyeljék.
– Még hat óra? – kérdezte Culhwch hitetlenkedve.
– Merlin legalábbis így mondta.
Culhwch kiköpött. – Hat óra! Akár visszamehetnék a vöröskémhez is. – De még ő sem
mozdult, sőt közülünk senki más sem; meredten néztük a lángok haláltáncát a
dombtetőn. Britannia halotti máglyája izzott fel a szemeink előtt, a régi világ alkonya és az
Istenek Gyülekezője, mi pedig dermedt némaságban figyeltük, akárha arra számítanánk,
hogy a sűrű füstködöt bármely pillanatban felszakíthatnák a közelgő Istenek.
Arthur lett az, ki megtörte a pillanat varázsát.
– Ételt – szólt nyersen. – Ha már hat órát várnunk kell, akár étkezhetünk is.
Vacsora alatt csak keveset szóltunk; legtöbbünket túlságosan is aggasztott Meurig király,
és a komor kilátás, hogy Gwent távol tartja lándzsáit a közelgő háborútól. Ha egyáltalán
lesz háború, idéztem folyton az eszembe, és nyugtalanul tekingettem ki az ablakon, mely
mögött tovább ugrándoztak a lángok és örvénylettek a füstoszlopok. Próbáltam lépést
tartani az órák múlásával, de az igazat megvallva vajmi kevés fogalmam volt róla, hogy
egy vagy két óra telt-e el, mikorra az étkezés véget ért, és mi újra odasoroltunk az
ablakhoz, hogy felnézzünk a Mai Dunra, ahol most először Britannia valamennyi Kincsét
egybegyűjtötték. Ott volt Garanhir Kosara, egy fűzfavesszőből szőtt alkalmatosság,
melyben cipót és szárított halat lehetett volna tartani, bár egy magára valamit is adó
háziasszony rég tűzre vetett volna ilyen elrongyolódott ócskaságot. Bran Gales Kürtje rég
elfeketedett már a korban, és az ónnal szegélyezett perem számtalan helyen kitöredezett.
Modron Szekere hosszú évekkel ezelőtt szétmállott, és szerény mérete miatt csupán egy
gyermek ülhette volna meg – már ha bárki is vette volna a fáradtságot, hogy újra
összeillessze. Eiddyn Kötőfékét, a kopott bőrből való, rozsdás vaskarikával megfejelt
szerszámot még a legszegényebb földműves is csak vonakodva vette volna használatba.
Laufrodedd Kése rég kicsorbult, széles pengéje törött fanyélbe torkollt; míg Tudwal
Fenőköve megkopott készség volt csupán, mely szégyenére vált volna bármely
kézművesnek. Padam Ujjasa elfoszlott, anyagát foltok tarkították, ám e koldusviselet is
különb állapotban leledzett, mint Rhegadd Köpenye, melynek láthatatlansággal kellett
volna felruháznia viselőjét, s amelyet egyedül a pókhálók tartottak egyben. Rhygenydd
széttöredezett Tála immár semmiféle hasznot nem hajthatott, míg Gwenddolau
Kockatáblája mára szétkorhadt, színéről rég lekopott minden jelzés. Eluned Gyűrűje úgy
festett, mint bármely más közönséges harcosgyűrű, melyet a lándzsások előszeretettel
kovácsoltak elhalt ellenségeik fegyveréből – bár az igazat megvallva valamennyien
hajítottunk már el különb ékszereket is, mint amilyennek Eluned Gyűrűje tetszett. A
Kincsek közül kettő képviselt csak valós értéket. Rhydderch Kardja, Excalibur volt az
egyik, melyet a Túlvilágon maga Gofannon kovácsolt; Clyddno Eiddyn Üstje a másik. S
most valamennyi, hitvány és értékes egyaránt, ott feküdt a tüzek gyűrűjében, melyek
révén távoli isteneinknek küldtünk üzenetet.
Az égbolt jobbára kitisztult, habár még most is sötét fellegek tornyosultak a déli
láthatáron, mely felett, amint egyre mélyebben jártunk az éjszakában, villámok szabdalták
a sötétet. Az a villámlás szegődött isteneink előhírnökévé, és én félelmemben babonásan
érintettem Hywelbane markolatának vasát, pedig az égbolt tüzei tőlünk roppant távolságra
izzottak fel, a fagyos tenger vagy méginkább Armorica felett. Jó egy órán át villództak a
déli horizont villámai, ám morajuk egy pillanatra sem ért el hozzánk. Olykor egy-egy felhőt
mintha belülről világítottak volna ki a fények; ilyenkor valamennyien hátrahőköltünk, és
még Emrys püspök is keresztet vetett.
A távoli villámlás lassan szűnt, s idővel nem maradtak hátra, csak a Mai Dun haragos
tüzei. Jelet küldtünk, túl Annwn öblén, a világokat elválasztó sötétség mélyébe, és én
eltöprengtem rajta, hogy mit gondolhatnak minderről halottaink? Vajon árnytestek egész
hordája veszi körül Mai Dun dombját, hogy tanúja legyen az Istenek Gyülekezőjének?
Elképzeltem, amint a lángok visszfénye ott táncol a kardok hídjának acélpengéin, elér a
Túlvilágra is, és meg kell vallanom, elrémisztett a gondolat. A villámok kialudtak, és
látszólag nem történt semmi, csak a lángok tomboltak fékevesztetten, én mégis úgy
hiszem, abban a pillanatban valamennyien úgy éreztük, hogy a világ kibillent addigi
helyzetéből.
Azután, valamikor a lassan pergő órák során, újabb jelet kaptunk. Elsőként Galahad látta
meg. Keresztet vetett és meredten nézett kifelé az ablakon, akárha maga se hinné, amit
lát, azután a fejünk felett egy jókora füstfelhőre mutatott, mely sötét árnyat vetett a
csillagokra. – Látjátok? – kérdezte, és mi valamennyien az ablakhoz tolakodtunk, hogy
felnézzünk az égre.
És azt láttuk, hogy fények töltik meg az éjszaka égboltját.
Valamennyien láttunk már ilyen fényeket, noha nem túl gyakran, és elérkezésük épp ezen
az éjjelen biztosan jelentett valamit. Először csak fojtott kék izzás kavarta fel a
feketeséget, ám a fények egyre erősödtek és élénkebbre gyúltak, majd vöröslő
tűzfüggöny ereszkedett a kékség elé, hogy megszaggatott rongyként függjön a csillagok
közt. Merlin korábban többször is említette, hogy az ilyen fények igen gyakoriak a messze
északon, ám ezek most délen tűntek fel, és most hirtelen az egész sötét tér eltelt kék,
ezüst és skarlátszín fényzuhatagokkal. Valamennyien lesiettünk az udvarra, hogy jobban
láthassunk, és valamennyien álmélkodással vegyes félelemmel tekintettünk a kigyúlt
égboltra. Az udvarról többé nem látszottak Mai Dun tüzei, ám fényük bevilágította a déli
horizontot, miközben furábbnál furább fények villództak a fejünk felett.
– Hitted volna, püspök? – kérdezte Culhwch.
Emrys láthatóan túlságosan is megindult a beszédhez, majd megborzongott és a
nyakában függő fakeresztet érintette.
– Mi soha... – mormolta. – Mi soha nem tagadtuk más hatalmak létét. Csupán hisszük,
hogy istenünk az egyetlen igaz Isten.
– És a többi isten? – kérdezte élesen Cuneglas.
Emrys a homlokát ráncolta, mint akinek magának sincs ínyére a válasz, majd kéretlen
őszinteséggel felelt.
– A sötétség erői, felség.
– Sokkal inkább a világosság erői – torkollta le Arthur, kit magát is ámulatba ejtettek az
események, s aki ugyan szívesebben vette volna, ha az Istenek sosem ártják magukat a
mi dolgunkba, most hatalmuk bizonyságát látta felragyogni az égbolton, és eltelt igaz
csodálattal. – Mi fog most történni? – kérdezte.
Nekem szegezte a kérdést, ám Emrys püspök lett az, ki megválaszolta.
– Eljő a halál, uram – felelte.
– A halál? – kérdezte Arthur, mint aki nem jól hallotta a választ. Emrys hátrébb húzódott
az árkádok alá, mintha maga is félné a mágia erejét, melynek fényvirágai a szeme előtt
szökkentek szárba.
– Minden vallás lényege a halál, uram – magyarázta. – Még tőlünk sem idegen az
áldozat, csak a keresztényi hitben Isten egyetlen Fiát vetette oda a halálnak, hogy többé
soha senkit ne kelljen oltárnál feláldozni. Én magam egyetlen vallást sem ismerek, mely
mentes a halál misztériumától. Osirist is megölték – tette hozzá Emrys, majd hirtelen
ráébredt, hogy Isis hitéről, Arthur életének megrontójáról beszél, és fürgén továbbsietett
–, miként Mithrast is, kinek hite megköveteli a bikák leölését. Valamennyi istenünk
erőszakos halált halt, uram – zárta a szót a püspök –, és a kereszténység kivételével
valamennyi hit újra eljátssza halálukat az áldozások formájában.
– Mi, keresztények túlléptünk a halálon – egyezett vele Galahad.
– Istennek legyen hála – vetett buzgón keresztet Emrys. – Merlin azonban más. – Az
égbolton a fények tovább izzottak, roppant és színes függönyök gyanánt, melyekbe,
akárcsak szálak az anyagba, fehéren csillogó pászmák szövődtek és hulltak alá. – A halál
a legerősebb varázslat – szólt a püspök feddően. – Egy könyörületes Isten sosem engedi
meg, és a mi Urunk tulajdon vére feláldozásával vetett neki véget.
– Merlin nem áldoz fel senkit – vetette közbe Culhwch indulatosan.
– De igen – szóltam közbe csendesen. – Mielőtt az Üstöt felkutatta volna, emberáldozatot
végzett. Ő maga mondta el.
– Kit ölt meg? – kérdezte Arthur élesen.
– Nem tudom, uram.
– Talán csak kitalálta – vélte Culhwch. – Szeret ilyesmivel kérkedni.
– Vagy nagyon is igazat mondott – csóválta a fejét Emrys. – A régi vallás megköveteli a
vért, a legtöbbször emberáldozat formájában. Ma már persze csak keveset tudunk erről,
de én sosem felejtem el, amit az öreg Balise mesélt erről, és szerinte a régi korok druidái
szívesen öltek embert. Akadtak, kiket elevenen égettek meg, másokat farkasvermekbe
t a s z í t o t t a k .
– És akadtak, akik onnét is megmenekültek – toldottam meg, hisz engem is a
farkasveremnek adtak apró gyermek koromban, mégis sikerült kimenekülnöm a sebzetten
vergődő, haldokló testek közül. Emrys ügyet sem vetett közbeszólásomra.
– Más alkalmakkor persze – folytatta tovább – még értékesebb áldozat szükségeltetett.
Elmetben és Cornoviában ma is emlegetik a Fekete Esztendő áldozatát.
– Miféle áldozatot? – kérdezett közben Arthur.
– Talán csak legenda – vélte Emrys –, hisz túlságosan is rég történt ahhoz, hogy bárki
emlékezhessék rá. – A püspök arról a Fekete Esztendőről beszélt, melyben a rómaiak
elfoglalták Ynys Mont, és ezzel a druida vallás szívét tépték ki. A sötét eseményre több
mint négyszáz esztendővel azelőtt került sor. – A népek mindenesetre ma is emlegetik
Cefydd király áldozatát – ment tovább Emrys. – Jómagam igen régen hallottam e
történetet, de Balise sosem kételkedett a valódiságában. Cefydd persze magával a római
hadsereggel nézett farkasszemet és aligha menekülhetett, épp ezért legértékesebb
kincsét áldozta fel.
– Mi volt az? – követelte a választ Arthur. Meg is feledkezett a tüzekről és átható
tekintettel meredt a püspökre.
– Tulajdon fiát áldozta fel, természetesen. Akárcsak a mi Urunk, ki feláldozta Jézus
Krisztust, és megkívánta Ábrahámtól, hogy ölje meg Izsákot, noha ezzel csak a hitét
akarta próbára tenni. Mindenesetre Cefydd királyt meggyőzték róla druidái, hogy ölesse
meg tulajdon fiát. A varázslat persze nem működött. A történelemből tudjuk, hogy a
rómaiak leölték Cefyddet és egész seregét, majd kipusztították a druidák szent ligeteit is.
– Éreztem, hogy a püspök szívesen megtoldaná a történetet egy hálaimádsággal, amiért
az Úr mindezt elrendelte, de Emrys sosem alacsonyodott Sansum szintjére, és most is
okosabbnak tartotta magába fojtani véleményét.
Arthur is behúzódott az árkádok alá. – Mi történik odafent a hegytetőn, püspök? –
kérdezte most fojtott hangon.
– Honnét is tudhatnám biztosan? – méltatlankodott Emrys.
– Mégis azt gondolod, hogy áldozat készül?
– Elképzelhetőnek tartom, uram, igen – felelt a püspök aggodalmas arccal. – Mi több,
v a l ó s z í n ű n e k .
– Kit áldoznak fel? – követelte a választ Arthur, és a vészjósló hang mindenkit elfordított a
káprázatos égi látnivalótól.
– Ha Merlin a régi druidákat követi, uram, és a legfőbb áldozatra készül – válaszolta
Emrys –, akkor csakis egy uralkodó fia lehet.
– Gawain, Budic fia – szóltam visszafojtott hangon –, és Mardoc.
– Mardoc? – pördült felém Arthur.
– Mordred gyermeke – értettem meg hirtelen, miért is kérdezősködött Merlin Cywyllog
után, és miért hozatta őt gyermekével együtt Mai Dunba, ahol mindenben a fiú kedvében
járt. Miért nem értettem meg korábban? Mikor olyan nyilvánvaló volt.
– Hol van Gwydre? – kérdezte hirtelen Arthur. Szívdobbanásnyi ideig egyikünk sem felelt,
majd Galahad a kapu felé intett.
– A lándzsásokkal volt – felelte –, míg mi vacsoráltunk.
Csakhogy Gwydre mostanra eltűnt onnét, s nem találtuk a szobában sem, ahol Arthur
pihent durnovariai tartózkodása alatt. Semerre sem leltük, és senki sem emlékezett rá,
hogy szürkület óta látta volna. Arthur teljességgel megfeledkezett a mágikus fényekről, és
tövéről-hegyére átkutatta a palotát, a pincéktől a gyümölcsöskertekig, ám ekkor sem talált
rá gyermekére. Jómagam eközben Nimue szavain tűnődtem; miként buzdított arra, hogy
hozzam el Gwydrét Durnovariába, és miként vitázott Merlinnel Lindinisben, ki is
országunk valódi ura. Bármennyire nem akartam hinni gyanúmnak, nem hagyhattam azt
figyelmen kívül. – Uram – ragadtam meg Arthur köntösének ujját. – Azt hiszem, a dombra
vitték. Nem Merlin, hanem Nimue tette.
– Nem is király fia – vetette ellenem Emrys.
– Gwydre az uralkodó fia! – üvöltötte Arthur. – Akad itt bárki, aki ezt kétségbe vonja? –
Senki sem akadt, sőt szólni sem mert senki. Arthur a palota felé fordult. – Hygwydd!
Kardot, lándzsát, pajzsot, Llamrei-t! Gyorsan!
– Uram! – próbált közbeavatkozni Culhwch.
– Elég! – torkollta le Arthur. Tébolyult haragba lovallta magát, melyet rajtam töltött ki,
amiért én kértem ki Gwydrét, hogy eljöhessen Durnovariába. – Tudtad, mi fog történni? –
követelte a választ.
– Nem tudtam, uram. És még most sem tudom. Úgy gondolod, Merlin kezet emelne
G w y d r é r e ?
Arthur komoran meredt rám, majd elfordult.
– Senkinek sem kell jönnie – szólt vissza a válla felett –, de én fel megyek a Mai Dunra,
hogy visszaszerezzem a fiamat. – Átvágtázott az udvaron, melynek túlsó végében
Hygwydd várakozott Llamrei-jel, miközben egy istállófiú a lovat nyergelte. Galahad néma
csendben követte.
Meg kell vallanom, néhány pillanatig nem mozdultam. Nem akartam mozdulni. Vártam az
Istenek eljövetelét, és azt akartam, hogy minden bajunknak egycsapásra vége szakadjon,
mikor Béli Mawr leereszkedik a világra. Áhítottam Merlin Britanniáját.
Azután eszembe idéztem Diant. Vajon kisleányom is a palota udvarán bolyongott azon az
éjjelen? Bizonyosan a földet járta, hisz Samain éjjele volt, és hirtelen könnyek csillantak a
szememben, amint az eszelős fájdalomra emlékeztem, melyet gyermekem elvesztése
felett éreztem. Nem állhattam nyugalomban Durnovaria királyi palotájának udvarán,
miközben Gwydrére halál várt és Mardoc szenvedett. Nem akartam felmenni a Mai
Dunra, de tudtam, hogy soha többé nem nézhetek Ceinwyn szemébe, ha meg sem
próbálom megakadályozni egy ártatlan gyermek halálát, így hát követtem Arthurt és
Galahadet. Culhwch állított meg.
– Gwydre egy szajha kölyke – mormolta, hogy Arthur ne hallhassa.
Úgy döntöttem, nem most van itt az ideje, hogy Arthur fiának vérségén vitázzunk.
– Ha Arthur egyedül megy – feleltem –, biztosan megölik. Kétszer húsz Feketepajzsos
vigyázza azt a helyet.
– Ha felmegyünk, ellenségünkké tesszük Merlint – óvott Culhwch.
– Ha pedig nem megyünk – vágtam rá –, úgy Arthurt tesszük ellenségünkké.
Cuneglas lépett oda mellém és tette a kezét vállamra – Nos hát?
– Arthurral tartok – döntöttem el. Nem akartam menni, de nem tehettem másként. – Issa!
– kiáltottam. – Lovat!
– Ha felmégy – zsörtölődött Culhwch –, akkor nekem is menni kell. Nehogy bajod essék.
– Azután már valamennyien lovak, fegyverek és pajzsok után kiáltoztunk.
Mi ütött belénk akkor? Gyakorta elgondolkodom arról az éjszakáról. Ma is látom magam
előtt a szikrázó fényeket az égen, érzem a Mai Dun csúcsáról felszakadó füst fojtását és
varázslatot, mely minden súlyával Britanniára nehézkedett. Minden jóérzésünk ellenére
felkaptattunk arra a dombra. Tudom jól, mennyire összezavart az éjszaka. Gyermekem
halála felett érzett fájdalmam vezérelt, Dián szent emléke és a bűntudat, amiért
Durnovariába akartam hozni Gwydrét; mégis, mindennél inkább Arthur iránti barátságom
kényszerített, hogy urammal tartsak. Hogy mi lett Merlin és Nimue szeretetével? Úgy
hiszem, nekik sosem volt szükségük rám, míg Arthurnak annál inkább, és azon az
éjszakán, mikor Britannia világosság és sötétség határmezsgyéjén járt, lóra kaptam, hogy
megmentsem Arthur egyszülött fiát.
Tizenketten indultunk útnak. Arthur, Galahad, Culhwch, Derfel és Issa dumnoniaiak
voltak, a többiek Cuneglas király s az ő követői. Manapság, mikor a történetünket még
mindig mesélik, a gyermekeknek azt tanítják, hogy Arthur, Galahad és jómagam hoztunk
pusztulást Britanniára, noha tizenketten lovagoltunk keresztül a holtak éjszakáján. Nem
viseltünk vértezetet, csakis pajzsainkat, de valamennyien elhoztuk lándzsánkat és
k a r d u n k a t .
Az emberek a tüzek fényében fürdő utcák falaihoz préselődtek, amint kilovagoltunk
Durnovaria déli kapuján. A kapu nyitva állt, miként minden Samainkor, hogy a holtak
szabadon eljussanak a városba. Lebuktunk a szemöldökfák alatt, majd délnek és
nyugatnak vágtattunk a mezőn, mely eltelt a népekkel, kik megbűvölten meredtek a Mai
Dun lángnyelveket és füstködöt okádó gerincére.
Arthur szilaj tempót diktált, és én egész úton görcsösen markoltam a nyeregkápát, attól
való félelmemben, hogy lovam levet magáról. Köpenyünk messze mögöttünk örvénylett,
kardhüvelyünk lovunk oldalát csapkodta, míg a fölénk boruló égbolt eltelt füsttel és
fényekkel. Már a parázsló fa illatát is éreztem, és még azelőtt meghallottam a rönkök
ropogását, hogy a domb taréját elértük volna.
Senki sem próbált megállítani bennünket, amint felfelé kaptattunk a domboldalon. Míg el
nem értük a fatörzsekből kirakott labirintust, egyetlen lándzsás sem hívott ki bennünket
maga ellen. Arthur ismerte az erődítményt, hisz amíg ő és Guinevere Durnovariában
éltek, nyáridőben gyakorta tettek kirándulást a csúcsára, és most is tévedhetetlenül
vezetett bennünket a kanyargós ösvényen, melynek végén három Feketepajzsos
leeresztett lándzsájával próbálta utunkat szegni. Arthur szemvillanásnyi ideig sem
habozott. Erőteljes rúgással vágtára ösztökélte lovát, célzásra emelte hosszú lándzsáját,
és hagyta Llamreit szaladni. A Feketepajzsosok szétváltak előttünk, és hasztalan
kiáltoztak, amint a hatalmas állatok elviharzottak mellettük.
Az éjszaka mostanra megtelt zajokkal és fényekkel. Roppant tüz morajlott körülöttünk, és
a mohó lángok mélyén egész fatörzsek roppantak el. A rőt fényeket gomolygó füst mosta
el. Lándzsások sorakoztak a sáncokon is, ám egyikünk sem állt elénk, amint a belső falon
át elértük a Mai Dun csúcsát.
És ott hirtelen megtorpantunk, nem is a Feketepajzsosokkal, inkább a mindent felemésztő
hőséggel szembesülve. Láttam, ahogy Llamrei kétségbeesetten igyekszik hátrébb
táncolni a lángoktól; ahogy Arthur görcsösen kapaszkodik lova sörényébe, és szeme
vörösen villan a tüzek fényében. Ezernyi kovácsműhely kohója nem adhatott volna ily
hőséget; a dübörgő, lüktető levegőben valamennyien visszarettentünk. Nem láthattunk a
tüzek mögé, miután a körök közepét fehéren izzó lángfal takarta előlünk. Arthur Llamrei
hátán felém ugratott.
– Merre? – kiáltotta.
Jobb híján megvontam vállamat.
– Merlin merre jutott be? – kérdezte Arthur. Találgatnom kellett.
– A túlsó oldalon, uram. – A templom a tűzlabirintus keleti felén állt, és okkal gyanítottam,
hogy ott legalább keskeny csapást meg hagytak, mely keresztülvezetett a külső
s p i r á l o k o n .
Arthur megrántotta a gyeplőt és felfelé ösztökélte Llamreit a belső sánc mentén, követve
a gerincen végigfutó csapást. A Feketepajzsosok inkább szétszóródtak, sem hogy
szembenézzenek vele. Valamennyien követtük Arthurt, s bár lovaink halálosan rettegtek a
tűztől, engedelmesen Llamrei nyomában jártak az örvénylő szikrákon és füstön át. Amint
felfelé kaptattunk, az üszög egyik oldala hirtelen összeomlott, és én rémülten hátráltam
lovammal a belső sánc külső oldalara. Egy pillanatig már attól tartottam, lebucskázunk a
meredély oldalán, és lovam sörényébe kapaszkodva felkészültem rá, hogy kivessem
magam a nyeregből, de az állat valahogy mégis megvetette a lábát és tovább vágtázott.
Miután elhagyta a nagy tűzkörök északi csücskét, Arthur újra ráfordult a dombtetőre. Izzó
parázs találta meg fehér köpenyét és kezdte el falni a gyapjat, én pedig mellé ugrattam,
hogy a tüzet még csírájában elfojtsam. – Merre? – kérdezte tőlem.
– Arra, uram. – A templomhoz legközelebb eső tüzek felé mutattam. Arrafelé sem láttam
csapást, ám amint közelebb értünk, nyilvánvalónak tűnt, hogy valamikor átjáró nyílt itt,
melyet mostanra tűzifával tapasztottak be, de az új fát már nem rakták fel olyan
gondosan, mint másutt. Találtunk egy helyet, ahol a különben embermagas lángoszlop
alig a derekunkig ért. A rés mögött nyílt a külső és belső csigavonalak közti üres tér, és jól
láthattuk, hogy azon a téren még több Feketepajzsos várakozik ránk.
Arthur a hasadék felé fordult. Előrehajolt a nyeregben és megállás nélkül beszélt
Llamreihez, akárha azt magyarázná, mit vár tőle. Arthur lova láthatóan halálra vált.
Hátraszegte fülét és kurta, nyugtalan léptekkel haladt, de mégsem hőkölt vissza a
tüzektől, melyek a dombtető közepére vezető egyetlen ösvény két oldalán ágaskodtak.
Arthur a rés előtt néhány lépéssel visszafogta és tovább nyugtatta az állatot, majd
engedte, hogy az felmérje magának a hasadékot. Ezután megpaskolta a nyakát,
elmondott még néhány biztató szót és előrelendült.
Széles kört írt le a külső kör mentén és csak könnyű vágtára fogva a paripát, majd újra
Llamrei véknyába vágta a sarkát, amint megcélozta a csapást. Llamrei előrevetette fejét,
és én már azt hittem, meg fogja makacsolni magát, ám azután, mintha meggondolta
volna magát, egyenesen a lángok felé szökkent. Cuneglas és Galahad habozás nélkül
követték. Culhwch szitkozódott egy sort az esztelen kockázat felett, majd valamennyien
Llamrei nyomába eredtünk.
Arthur nekisimult a kanca nyakának, miközben az állat tovább tört a tüzek felé, és
engedte, hogy Llamrei maga válassza meg az iramot. A paripa ekkor lelassított. Azt
gondoltam, most csakugyan visszahőköl, de azután már láttam, hogy csak összegyűjti
minden erejét, mielőtt átugratna a lángok felett. Felüvöltöttem, hogy félelmem leplezzem,
azután Llamrei elrugaszkodott, és én elvesztettem őket a szemem elől, miután egy
hirtelen széllökés nyomán füstből szőtt függöny ereszkedett a tűzfal kapujára.
Másodikként Galahad vette be magát a résbe, de Cuneglas lova már görcsösen
ágaskodott fel a lángok előtt. Én magam Culhwch mögött vágtáztam; a hőség és a robaj
betöltötte egész világomat. Talán magam is azt kívántam, bárcsak megmakacsolná
magát lovam, de az állat kitartóan tört előre, én pedig lehunytam a szemem, amint a füst
és a lángok körülöleltek. Éreztem, amint az állat felemelkedik, hallottam nyihogását,
azután lehuppantunk a külső tűzkör belső oldalán, és én végtelen megkönnyebbülést
éreztem. Legszívesebben diadalmas üvöltésben törtem volna ki.
Azután egy lándzsa felszakította köpenyem, alig valamivel a vállam felett. Olyannyira
lefoglalt a túlélés, hogy egy pillanatig nem gondoltam azzal, ami a tűzkör belsejében
várhat ránk. Egy Feketepajzsos támadt rám és hibázott el, s most lándzsáját elhagyva
rohant, hogy lerángasson a nyeregből. Túl közel került ahhoz, hogy saját lándzsámat
ellene fordíthattam volna, ezért csupán a fegyver nyelével csaptam le a fejére és már
tovább is ugrattam volna, ha a férfi meg nem kapja lándzsámat. Némi habozás után
elengedtem a nyelet, majd elővontam Hywelbane-t és lecsaptam rá. Egy kurta pillanatra
láthattam, amint Arthur Llamrei hátán köröz és jobbra-balra vagdalkozik kardjával, majd
nekem is ugyanezt kellett tennem. Galahad arcon rúgta egyik támadóját, egy másikban
lándzsáját mártotta meg, és máris ügetett tovább. Culhwch megragadta az egyik
Feketepajzsos sisakdíszét és most a tűz felé vonszolta a férfit, aki kétségbeesetten
igyekezett kiengedni sisakjának szíját, majd rémülten felsikoltott, amint Culhwch a lángok
közé taszította.
Mostanra Issa is áttört a körön, nyomában Cuneglasszal és hat másik harcossal. A
megmaradt Feketepajzsosok a lánglabirintus közepe felé menekültek, mi pedig követtük
őket a két ágaskodó tűzfal között. A kölcsönkard vörösen csillant meg Arthur kezében.
Llamrei újult erővel lendült előre, és Feketepajzsosok, akik semmiképp se menekülhettek,
félreléptek az útjából és elhajították lándzsáikat, hogy tudassák, tovább nem akarnak
h a r c o l n i .
Hosszan kellett lovagolnunk a kör mentén, mígnem utat találtunk a belső csigavonalba. A
belső és külső tüzeket jó harminc lépésnyi sáv választotta el egymástól – épp elég széles,
hogy keresztül lovagoljunk rajta, s közben ne égjünk meg elevenen –, ám odabent már
csak alig tíz lépésnyi széles átjárót találtunk. Minthogy idebent tomboltak a legnagyobb,
legádázabb tüzek, valamennyien vonakodtunk áthaladni a kapun. Még mindig nem
láthattunk semmit abból, ami a tűzkörök mélyén zajlott. Vajon Merlin számított ránk?
Tudtak rólunk az Istenek? Felnéztem, félig arra számítva, hogy tüzesen izzó lándzsa száll
ránk a Mennyekből, de nem láttam egyebet, mint a gomolygó füst sátorát.
Mi pedig beugrattunk az utolsó spirálba is. Sebesen lovagoltunk egyre kisebb köröket
róva a felénk szisszenő lángnyelvek között. Orrunk eltelt a füsttel, szikrák perzselték fel
arcunkat, ám fordulóról fordulóra egyre közelebb kerültünk a rejtelmek szívéhez.
A tüzek moraja leplezte közeledtünket. Úgy gondolom, sem Merlin, sem Nimue nem
számított ránk. Elsőként a kör közepének őrei láttak meg bennünket, és rohantak felénk
üvöltve, ám Arthur füstbe burkolózott démonként emelkedett ki a lángok közül. Köpenye
körül csakugyan füst örvénylett, amint kihívott maga ellen mindenkit, és belehajszolta
Llamreit a Feketepajzsosok hevenyészett, félig kialakult pajzsfalába. Puszta tömegével és
sebességével szétforgácsolta az ellenség ellenállását, és mi többiek addig hadakoztunk
kardunkkal, míg a maroknyi hű Feketepajzsost is szét nem szórtuk.
Ott találtunk rá Gwydrére. És Gwydre élt.
Két Feketepajzsos tartotta szorosan, kik, amint meglátták Arthurt, elengedték a fiút.
Nimue szitkokat rikoltott felénk az öt tűz középső gyűrűjéből, miközben Gwydre zokogva
szaladt oda atyjához. Arthur előrehajolt és erős karjával maga elé emelte gyermekét a
nyeregbe. Azután fordult csak meg, hogy felkutassa Merlint.
Merlin, kinek arca verítékben fürdött, és aki félúton járt a létrán, melyet a földbe levert két
cölöpből és a keresztben felszegezett harmadik fatörzsből ácsolt bitónak támasztottak,
nyugodt tekintettel nézett fel ránk. Fehér köpönyeget viselt, és köpenyének ujjai
csuklójától a könyökéig vérben úsztak. Kezében hosszú kést szorongatott, ám az arcán,
meg mernék rá esküdni, egy pillanatra végtelen megkönnyebbülés áradt szét.
A kis Mardoc is élt, noha már nem sokáig. A gyermeket pőrére vetkőztették – eltekintve
az anyagfoszlánytól, mellyel a száját kötözték be, hogy sikolyait belefojtsák – és bokáinál
fogva kötötték fel az akasztóra. Mellette, szintúgy a bokáinál felkötve, ösztövér, vézna test
függött, mely a fáklyák fényénél is hihetetlenül fehérnek tetszett. Az áldozat torkát szinte a
gerincig átvágták, hogy az Üstben gyűjtsék össze a vérét, melynek utolsó cseppjei még
most is vöröslöttek hosszú, csatakos hajában. A hajzat oly hosszan lógott alá, hogy
összetapadt fürtjei Clyddno Eiddyn Üstjének arany peremére hulltak, és egyedül ebből
ismerhettem meg Gawaint, kinek arcvonásait összemosta a rákérgesedett vér.
Merlin, aki még most is kezében szorongatta a kést, mellyel elvette Gawain életét,
láthatóan nem számított felbukkanásunkra. A megkönnyebbültség hirtelen lefoszlott az
arcáról, és én nem olvashattam többé vonásaiban, míg Nimue egy pillanatra sem hagyta
abba a rikoltozást. Felém tartotta bal tenyerét, melyen saját sebhelyem párját viselte. –
Öld meg Arthurt! – kiáltott rám. – Derfel! Esküt tettél! Öld meg! Nem állhattok az utunkba!
Hirtelen éles penge villant a torkom előtt. Galahad tartotta felém, aki a halálos fenyegetés
dacára kedvesen mosolygott rám. – Nem moccanj, barátom – mondta. Bár ismerte az
eskük hatalmát, bizonyosan tudta, hogy nem ölném meg Arthurt, és így akart megkímélni
Nimue esetleges bosszújától. – Ha Derfel megmozdul – kiáltotta oda Nimuénak –,
átvágom a torkát.
– Tedd hát! – sikoltott Nimue. – Ma éjjel halál vár a királyok fiaira!
– De nem az én fiamra – szólt Arthur.
– Nem vagy te király, Arthur ap Uther – talált rá Merlin is a hangjára. – Azt hitted, a
halálnak adnám Gwydrét?
– Akkor hát miért van itt? – kérdezte Arthur. Egyik kezével szorosan ölelte magához fiát,
míg a másikban vöröslő pengéjét tartotta.
– Miért van itt? – követelte a választ Arthur, egyre indulatosabban.
Merlin megint csak néma maradt, s Nimue felelt a nevében.
– Azért van itt, Arthur ap Uther – felelte vicsorogva –, mert e nyomorúságos kis
teremtmény halála semmire sem elég. – Mardocra mutatott, aki kétségbeesetten
vergődött az akasztófán. – Egy király fia ugyan, de nem törvényes örököse.
– Akkor hát Gwydrének is halnia kellett volna? – kérdezte Arthur.
– És életre térnie! – kiáltott Nimue harciasan. Minden erejét össze kellett szednie, hogy
túlharsogja a bömbölő lángokat. – Hát nem ismered az Üst hatalmát? Tégy egy holtat
Clyddno Eiddyn edényébe, s az felkel, lélegzik, életre tér. – Arthur felé indult, megmaradt
szemében a téboly szikráival. – Add nekem a fiút, Arthur.
– Nem. – Arthur megrántotta Llamrei gyeplőjét, és a kanca arrébb oldalazott Nimue
útjából. Nimue Merlin felé pördült. – Öld meg! – rikoltotta, és Mardocra mutatott. – Meg
kell próbálnunk! Öld meg!
– Ne! – kiáltottam.
– Öld meg! – visított Nimue, s minthogy Merlin továbbra sem mozdult, ő maga indult az
akasztófa felé. Merlin képtelen volt moccanni is, ám Arthur előreugratott és Llamrei
elvágta Nimue útját. Arthur engedte, hogy a nagytestű paripa felöklelje Nimuét, aki
elvágódott a földön.
– Hagyd élni a gyermeket – kérte Arthur Merlint. Nimue feltápászkodott, de Arthur ellökte
magától, s mikor újra felé lendült, vicsorgó fogakkal és begörbített karmokkal, felé
lendítette a véres pengét, és e fenyegetéssel végre sikerült megállítani.
Merlin lassan felemelte a fénylő pengét, mely így közel került Mardoc torkához. A druida
már-már szelídnek, barátságosnak tűnt dacára vérrel áztatott köntösének és a kezében
szorongatott késnek
– Azt hiszed tán, Arthur ap Uther, hogy lebírhatod a szászokat az Istenek segítsége
nélkül? – kérdezte.
Arthur mintha meg se hallotta volna a kérdést. – Vágd le a fiút – parancsolta.
Nimue még nem adta fel a harcot. – Átkot vonnál a fejedre, Arthur?
– Már megtettem – felelt Arthur keserűen.
– Engedd halni a fiút! – kiáltott le Merlin a létráról. – Mit sem jelent a számodra, Arthur.
Egy király fattya, egy szajha törvénytelen fia.
– Én talán különb vagyok? – kiáltott vissza Arthur. – Egy király fattya, egy szajha
törvénytelen fia?
– Halnia kell – magyarázta Merlin türelmesen –, mert a halála elhozza nekünk az
Isteneket, és ha az Istenek elérkeztek, Arthur, majd szépen betesszük az Üstbe és
engedjük, hogy új életre térjen.
Arthur unokaöccse, Gawain élettől megfosztott tetemére mutatott. – Egy halál nem elég?
– Egy halál sosem elég – felelt helyette Nimue, aki mostanra megkerülte Arthur lovát és
elérte az akasztófát, ahol hátrafeszítette Mardoc fejét, hogy Merlin átvághassa a torkát.
Arthur közelebb léptetett hozzájuk.
– És ha az Istenek a két halál nyomán sem jönnek el, Merlin – kérdezte –, akkor még
hányan áldozzák életüket?
– Annyian, ahány áldozatra csak szükség lesz – válaszolt Nimue.
– És valahányszor Britannia bajba kerül – emelte fel Arthur a hangját, hogy mindannyian
hallhassuk –, valahányszor ellenség fenyegeti, valahányszor ragály dúlja fel, és mi
valahányszor megrémülünk, fel fogjuk áldozni gyermekeinket?
– Ha az Istenek eljönnek – felelt most Merlin –, nem lesz többé ragály, se háború.
– És eljönnek? – kérdezte Arthur.
– Már közel járnak! – sikoltotta Nimue. – Nézd! – Szabad kezével az égboltra mutatott, mi
pedig valamennyien felnéztünk, hogy lássuk, amint az égen táncoló fények lassan
elfakulnak. Az élénken villódzó kékek sejtelmes bíborba fordultak, a vörösek
belemosódtak a fekete háttérbe, és a foszladozó függöny mögött újra felragyogtak a
csillagok. – Nem! – jajveszékelt Nimue –, nem! – Kétségbeesett, panaszos sikoly tört fel a
torkából, melynek mintha soha nem akart volna vége szakadni.
Arthur odaugratott Llamrei hátán az akasztófához. – Britannia Amherawdrja vagyok –
mondta Merlinnek –, és egy császár vagy uralkodik, vagy megszűnik császárnak lenni. Én
pedig nem akarok olyan Britannián uralkodni, ahol gyermekeket kell ölni, hogy a felnőttek
é l h e s s e n e k .
– Ne légy már ilyen képtelen! – tiltakozott Merlin. – Micsoda érzelgősség!
– Azt akarom, hogy igaz emberként emlékezzenek rám – mondta Arthur –, s már így is túl
sok vér tapad a kezemhez.
– Úgy fognak rád emlékezni – acsarkodott Nimue –, mint egy hitszegőre, mint egy gyáva
f é r e g r e .
– De nem – felelte Arthur halkan – e gyermek leszármazottai. – Ezzel előrenyújtotta
kardját és elmetszette a kötelet, mely Mardoc bokáit tartotta. Nimue felsikoltott, amint a fiú
lezuhant, majd karmokként begörbítve ujjait megint Arthurra vetette magát, ám Arthur
egyszerűen lefogta csuklóját és kardja lapjával akkora csapást mért a fejére, hogy Nimue
beleszédült. A kardlap csattanását még a tüzek robaja felett is jól lehetett hallani. Nimue
megtántorodott, álla leesett és megmaradt szeme hasztalan próbált összpontosítani, majd
a vézna test elterült a porban.
– Ezt kellett volna csinálnia Guinevere-rel is – morogta Culhwch. Galahad lepattant
nyergéből és megoldotta Mardoc kötelékeit. A gyermek sikoltozva követelni kezdte anyját.
– Sose tudtam mit kezdeni a zajos gyermekekkel – szólt Merlin nyájasan, majd arrébb
tette a létrát, hogy elérhesse Gawain felkötött testét. Lassan kapaszkodott felfelé a
fokokon. – Nem tudom – folytatta, miközben felfelé tartott –, hogy eljöttek-e az Istenek
vagy sem. Valamennyien túl sokat várunk, és talán már itt is vannak. Ki tudja? Most már
Mordred gyermeke nélkül kell befejeznünk. – Lomhán fűrészelni kezdte a Gawain bokáját
fogva tartó kötelet. A test mozgásba lendült, és a vértől csatakos hosszú haj az Üst
szélének verődött, majd a kötél kettévált és a tetem súlyosan zuhant a vérbe, mely
kicsapott az edény arany peremén. Merlin lassan lemászott a létráról, majd odaintett a
Feketepajzsosoknak, kik biztonságos távolból figyelték az összecsapást, hogy hozhatják
a sóval teli vesszőkosarakat. A katonák az Üstbe ürítették a sót, mely szorosan körülölelte
Gawain összekuporodott, meztelen testét.
– És most? – kérdezte Arthur, amint hüvelyébe rejtette kardját.
– Semmi – felelt Merlin. – Vége.
– Excalibur? – tudakolta Arthur.
– A délre eső körben – mutatott Merlin abba az irányba –, bár gyanítom, ki kell várnod,
míg leégnek a tüzek. Addig aligha férsz hozzá.
– Nem! – Nimue összeszedte magát annyira, hogy tiltakozzon Arthur csapása nyomán
felhasadt az ajka, s most vért köpött maga elé – A Kincsek a mieink!
– A Kincseket – szólt Merlin fáradtan – összegyűjtöttük és felhasználtuk. Már semmit sem
érnek. Arthur nyugodtan elviheti a kardját. Szüksége is lesz rá. – Elfordult és hosszú
kését a legközelebbi tűzbe vetette, majd figyelte, amint a Feketepajzsosok bevégzik az
Üst töltését. A só lassan kivörösödött, amint beborította Gawain elkínzott testét. – Jövő
tavasszal – emelte fel a hangját Merlin – eljönnek a szászok, és akkor majd meglátjuk,
mint végeztünk ma éjjel.
Nimue tovább sikoltozott. Zokogott és tombolt, köpködött és szitkozódott, és minden
szavával kínhalált vont fejünkre. Senki nem vett róla tudomást, ám Nimue soha nem
hagyta, hogy figyelmen kívül hagyják, és azon az éjjelen Arthur ellenségévé szegődött.
Már ekkor munkához látott, hogy megfoganjanak átkai azon az emberen, aki
megakadályozta az Istenek eljövetelét; Britannia ellenségeinek nevezett bennünket és
válogatott borzalmakat ígért a számunkra.
Aznap éjjelre a dombon maradtunk. Az Istenek nem jöttek el, és a tüzek oly ádázul
tomboltak, hogy Arthur csak másnap délután vehette magához Excaliburt. Mardocot
visszaadtuk anyjának, de mint később megtudtam, a láz még azon a télen elvitte.
Merlin és Nimue magukkal vitték a Kincseket. Ökrös szekéren vontatták el az Üstöt,
hátborzongató tartalmával együtt. Nimue haladt elöl, s Merlin, akár egy megtört
vénember, engedelmesen követte. Elvitték Anbarrt, Gawain betöretlen paripáját, és
Britannia lobogóját is. Egyikünk se tudta, hová indulnak, bár gyanítottuk, hogy csakis
valami kietlen, vad helyre, ahol Nimue átkai a téli viharokban foganhatnak meg.
Mielőtt még a szászok eljönnének.
Ahogy így visszatekintek, különös, mennyire gyűlölték Arthurt akkoriban. Nyáron a
keresztények reményeit foszlatta szét, késő ősszel pedig a pogányok álmain tiport. Mint
mindig, ezúttal is ámulatba ejtette tulajdon népszerűtlensége.
– Mégis mit vártak tőlem? – kérdezte egyszer. – Hogy hagyom a fiamat meghalni?
– Cefydd ezt tette – válaszoltam sután.
– És mégis elveszítette a csatáját! – torkollt le Arthur. Észak felé lovagoltunk. Én
hazatértem Dun Caricbe, míg Arthur Cuneglas és Emrys püspök társaságában Meurig
királlyal akart találkozni. Arthur számára egyedül az a találkozó számított. Soha nem
bízott benne, hogy az Istenek megkímélik Britanniát a szászoktól, de úgy számította, hogy
Gwent nyolc-kilencszáz képzett fegyverese annál inkább segíthet átbillenteni a mérleget.
Azon a télen csak úgy rajzottak a számok a fejében. Dumnonia, úgy vélte, hatszáz
lándzsását állíthatja ki, kik közül négyszáz harcban is bizonyított már. Cuneglas szolgált a
másik négyszázzal, a Feketepajzsos írek százötven emberüket küldhették, és hozzájuk
számolta a jó száz gazdátlan fegyverest, kik a gazdag zsákmány reményében érkeztek
Armoricából és az északi királyságokból. – Legyen ezerkétszáz ember – vonta meg a
mérleget Arthur, majd hangulata szerint kerekített hol lefelé, hol felfelé. Fényes
jókedvében Gwent nyolcszáz emberét is hozzáadta az eredményhez, pedig még ez a
kétezer ember sem lehetett elég, hiszen a szászok ennél bizonyára többen lesznek majd.
Aelle legkevesebb hétszáz lándzsáját állította ki, és a két szász királyság közül az övé volt
gyengébb. Cerdic lándzsáinak számát ezerre becsültük, és akkor még nem is hallgattunk
oda a szóbeszédre, miszerint Cerdic lándzsásokat vett Clovistól, a frankok királyától is. A
zsoldosokat aranyban fizették, s még több aranyat ígértek nekik Dumnonia kincstárából a
győzelem esetére. Kémeink arról is beszámoltak, hogy a szászok kivárják Eostre
tavaszünnepét, időt engedve ezzel az újabb hajóknak a tenger átszelésére. –
Kétezerötszázan lesznek – számította Arthur, mi pedig csak ezerkétszáz embert tudtunk
kiállítani, ha Meurig nem harcolt. Állíthattunk volna gyülevészhadat, de nincs az a
gyülevészhad, mely képes ellenállni a képzett harcosoknak, és öregekkel meg
gyerekekkel nem győzhettünk a szász fyrd ellenében.
– Így hát Gwent lándzsásai nélkül – vontam le komoran a következtetést – pusztulásra
vagyunk ítélve.
Guinevere árulása óta Arthur csak nagyritkán mosolygott, most mégis ezt tette.
– Pusztulásra? Ki mondja?
– Te, uram. És a számok.
– Még soha nem harcoltál és győztél úgy, hogy túlerővel kellett szembenézned?
– De igen, uram.
– Akkor hát miért ne győzhetnénk újra?
– Csak egy bolond keresi a harcot az erősebb ellenséggel, uram – véltem.
– Csak egy bolond keresi a harcot egyáltalán – csattant fel Arthur. – Nem én akarok
harcolni jövő tavasszal. A szászok akarnak harcolni, s nekünk nincs egyéb választásunk.
Hidd el, Derfel, azt sem akarom hogy túlerőben legyenek ellenségeink, és minden tőlem
telhetőt megteszek, hogy meggyőzzem Meurigot, de ha Gwent mégsem indul harcba,
akkor nekünk magunknak kell legyőznünk a szászokat. És mi képesek is vagyunk erre!
Ebben kell hinned, Derfel!
– A Kincsekben is hittem, uram.
Arthur kurta, gúnyos kacajt hallatott. – Én egyedül ebben a kincsben hiszek – paskolta
meg Excalibur markolatát. – Hinnünk kell a győzelemben, Derfel! Ha vert seregként
indulunk a szászok ellen, a kutyáknak vetik oda csontjainkat. Ám ha győzőként állunk fel
ellenünk, nyüszítve menekülnek majd.
Mennyivel könnyebb volt virtuskodni, mint teljes szívvel hinni a győzelemben. Dumnonia
átadta magát komor kedélyének. Elveszítettük isteneinket, és a népek azt mondták,
Arthur űzte el őket. Már nemcsak a keresztény isten, hanem minden istenek
ellenségeként emlegették, és sokak szerint a szászokkal is Arthur miatt büntettek
bennünket az égiek. Még az időjárás is közelgő katasztrófát jósolt. Azon a reggelen, mikor
elváltam Arthurtól, esni kezdett, és úgy tűnt, mintha már soha többé nem akarna elállni.
Minden újabb nap alacsonyan szálló szürke felhőket, fagyos szeleket és kitartó esőzést
hozott. Minden átázott. Vizes volt a ruhánk, az ágyunk, a tűzifánk, a gyékényünk; még a
házak fala is nedvességet izzadt magából. Lándzsák rozsdálltak el tartóikban, a
kamrában tárolt termények megpenészedtek, és az eső kíméletlenül szakadt tovább a
nyakunkba. Ceinwyn és jómagam mindent megtettünk, hogy szárazon tartsuk Dun Caric
csarnokát. A Ceinwyn fivérétől ajándékba kapott farkasprémekkel teljesen beborítottuk az
ácsolt falakat, de mintha még a gerendák alatt kerengő levegő is megposhadt volna. A
tüzek vonakodva kaptak csak lángra, hogy nyirkos-füstös melegükkel kicsípjék
szemünket. Ráadásul mindkét lányunk is a fonákjára fordult azon a korai télen. A
legidősebb, Morwenna, kit mindig szelídnek és elégedettnek ismertünk, házsártos lett, és
olyan önző, hogy Ceinwyn már a szíjat is ráemelte. – Hiányzik neki Gwydre – tudtam meg
Ceinwyntöl. Mai Dun után Arthur kijelentette, hogy fiának mostantól mellette a helye, ezért
a fiú is atyjával tartott, hogy találkozzék Meurig királlyal.
– Jövőre talán össze kellene házasodniuk – toldotta meg Ceinwyn. – Attól meggyógyulna.
– Már ha Arthur engedné, hogy Gwydre feleségül vegye – feleltem komoran. – Nemigen
kedvel bennünket mostanság. – Én magam is el akartam kísérni Arthurt Gwentbe, de ő
ellentmondást nem tűrően visszautasított. Voltak idők, mikor legközelebbi barátjának
gondoltam magam, ám akkoriban épp csak megtűrt maga mellett. – Azt hiszi, én
kockáztattam Gwydre életét – tettem hozzá.
– Nem – vetette ellenem Ceinwyn. – Azon az éjszakán távolodott el tőled, mikor megtudta
az igazat Guinevere-röl.
– Mit tehettem én arról?
– Te is ott voltál, kedvesem – felelte Ceinwyn türelmesen –, így előtted nem színlelheti,
hogy semmi sem történt. Tanúja voltál szégyenének. Meglát téged és Guinevere-re
emlékezik. És közben féltékeny is.
– Féltékeny? Ceinwyn elmosolyodott.
– Boldognak lát téged. Azt gondolja, ha engem vesz feleségül, ő is boldog lehetne.
– Talán igaza is van – értettem egyet.
– Még elő is hozakodott ezzel – toldotta meg Ceinwyn.
– Micsoda? – csattantam fel. Ceinwyn igyekezett megnyugtatni.
– Nem komolyan, Derfel. Szerencsétlen ember, mindennél inkább szomjazza a
megnyugtatást. Azt hiszi, amiért egy asszony elutasította, mind ezt tenné vele, így hát
m e g k é r d e z e t t .
Megérintettem Hywelbane markolatát.
– Sosem mondtad.
– Miért is tettem volna? Nem volt mit elmondani. Feltett egy ostoba kérdést, én pedig azt
feleltem, hogy az Isteneknek tettem esküt, mikor veled kötöttem össze az életem. Mindezt
tapintatosan közöltem vele, és ő nagyon elszégyellte magát. Azt is megígértem, hogy
soha nem árulom be neked, és most megszegtem az ígéretem, ami azt jelenti, hogy
magamra vontam az Istenek haragját. – Vállat vont, mint aki el fogadja a büntetést,
hiszen alaposan rászolgált. – Feleségre van szüksége – tette hozzá szárazon.
– Vagy asszonyra.
– Nem – rázta a fejét Ceinwyn. – Ő nem közönséges férfi. Nem fekhet össze egy
asszonnyal, hogy utána úgy tegyen, mintha semmi sem történt volna. Nála a vágy és a
szerelem egyet jelent. Mikor Arthur átadja magát, átadja mindenét. Nem képes magának
megtartani a legkisebb porcikáját sem.
Dühöm még most sem csillapodott.
– Mégis mit gondolt, mit csinálok én addig, míg ő feleségül vesz téged?
– Úgy akarta, hogy Mordred nevelőjeként te urald Dumnoniát – felelte Ceinwyn. – Az a
fura ötlete támadt, hogy vele megyek Broceliendéba, és ott úgy élünk majd, mint két
gondtalan gyermek, te pedig itt maradsz legyőzni a szászokat. – Felkacagott.
– Mikor kért meg?
– Azon a napon, mikor elküldött Aellehez. Talán azt hitte, elszököm veled, míg te távol
v a g y .
– Vagy inkább remélte, hogy a halálba küld – csóváltam a fejem, és visszaemlékeztem a
szászok ígéretére, hogy legyilkolják Arthur minden követét.
– Utána nagyon szégyellte magát – biztosított róla Ceinwyn. – Nem szabad elmondanod
neki, amit ma tőlem hallottál. – ígéretet kellett tennem, amit meg is tartottam. – Nem
mintha mindez sokat számítana – tette hozzá, véget vetve a beszélgetésnek. – Ő lett
volna a legjobban meglepve, ha igent mondok. Azért kérdezte, Derfel, mert gyötrődik, és
a férfiak ilyenkor kétségbeesett tettekre szánják el magukat. Legszívesebben elszökne
Guinevere-rel, de nem teheti, mert nem engedi a büszkesége, s mert tudja, szükségünk
van rá a szászok ellen.
Ehhez Meurig lándzsásaira is szükségünk lett volna, de semmilyen hír nem ért el hozzánk
Arthur gwenti tárgyalásairól. Hosszú hetek múltak el, és még mindig nem tudtunk semmi
bizonyosat. Egy Gwentből érkező paptól hallottuk, hogy Arthur, Meurig, Cuneglas és
Emrys egy hete csak tárgyal Burriumban, Gwent fővárosában, de még a pap se tudta,
hogy dűlőre jutottak-e egymással. A pap apró, sötét ember volt, kancsal szemekkel és
sóhajnyi szakállal, melyet méhviasszal a kereszt formájára mintázott. Azért érkezett Dun
Caricbe, mert a kis faluban eddig senki nem alapított templomot, és ő magára akarta
vállalni a munkát. Akárcsak a többi vándortérítőt, őt is asszonyok csapata kísérte; három
formátlan, durva teremtés, kik védelmezően húzódtak mellé. Először akkor hallottam
érkezéséről, mikor a patak melletti kovácsműhelynél kezdett prédikálni; kiküldtem Issát,
hogy néhány lándzsásával vessen véget ennek a badarságnak és hozza el nekem a
papot. Jóféle árpakásával kínáltuk meg, amit kanállal lapátolva, mohón tömött magába,
majd felszisszent és köpködni kezdett, amint a forró étel megégette a nyelvét. Az étel
maradványai mindenfelé ott díszelegtek fura alakú szakállán. Asszonyai addig egy falatot
sem ettek, míg ő be nem fejezte.
– Csak annyit tudok, uram – felelte a sürgetésünkre –, hogy Arthur útnak indult nyugat
f e l é .
– Hová?
– Demetiába, uram. Találkozni akar Oengus mac Airemmel.
– Miért?
A pap vállat vont.
– Nem tudom, uram.
– Meurig király felkészült a háborúra? – kérdeztem.
– Felkészült rá, hogy országát védje, uram.
– És megvédi Dumnoniát is?
– Csak ha Dumnonia elismeri az egy igaz Istent – felelte a pap, majd a fakanállal
keresztet rajzolt magára, teliszórva árpakásával amúgy is szutykos köntösét. – Királyunk
buzgón hisz Istenben, és lándzsáival nem fog pogányokat támogatni. – Felnézett az egyik
gerendára szegezett ökörkoponyára, és újfent keresztet vetett.
– Ha a szászok elfoglalják Dumnoniát – emlékeztettem –, Gwent se tart ki sokáig.
– Krisztus megkíméli Gwentet – jelentette ki a pap. Odaadta a tálat egyik asszonyának,
aki koszos ujjaival kaparta ki belőle a maradékot. – Krisztus téged is megoltalmaz, uram –
folytatta a pap –, ha aláveted magad az akaratának. Ha megtagadod a pogány isteneket
és megkeresztelkedsz, jövőre fényes győzelmet aratsz.
– Akkor tavaly Lancelot miért nem aratott fényes győzelmet? – kérdezett közbe Ceinwyn.
A pap felé nézett jó szemével, míg a másik továbbra is az árnyakat fürkészte.
– Lancelot király, úrnőm, nem a kiválasztott. Meurig király az. Szent írásunkban az áll,
hogy egy férfi kiválasztott leend, és úgy tűnik, ez nem Lancelot király.
– És mire választaná ki az Úr ezt a szent embert? – kérdezte Ceinwyn.
A pap meredten nézte; Ceinwyn még mindig gyönyörű asszony volt, aranyló és békés,
Powys tündöklő csillaga.
– Neki kell egyesítenie Britannia népeit az egy élő Isten alatt – felelte a pap. – Szászok és
britonok, gwentiek és dumnoniaiak, írek és piktek, mind az egy igaz Istent imádják, mind
békében és szeretetben élnek.
– És ha úgy döntünk, nem követjük Meurig királyt? – kérdezte Ceinwyn.
– Akkor a mi Urunk elpusztít benneteket.
– Ez lenne az üzenet – kérdeztem –, melyet hirdetni ide jöttél?
– Nem tehetek másként. Parancsra cselekszem.
– Meurig parancsára?
– Isten parancsára.
– Csakhogy a föld a patak mindkét oldalán az enyém – mondtam –, délen Caer Cadarnig,
északon egész Aquae Sulisig, és nem prédikálhatsz rajta az én engedélyem nélkül.
– Senki sem szegülhet ellen Isten szavának, uram – jelentette ki a pap.
– De igen – vontam elő Hywelbane-t.
Az asszonyok felszisszentek. A pap a pengére meredt, majd beleköpött a tűzbe. – Kivívod
magad ellen Isten haragját.
– Te pedig az enyémet – figyelmeztettem –, és ha holnap napnyugtakor még a földemen
talállak, a rabszolgáimnak adlak rabszolga gyanánt. Ma éjjel elalhatsz a jószágokkal, de
holnap menned kell.
A pap morgolódva, de másnap távozott, és mintha az ég akarna büntetni, nyomában
megérkezett az első hó. A havazás korán jött és keserves téllel fenyegetett. Eleinte csak
jeges eső esett, de napnyugtakor méginkább nekibúsult, és hajnalra fehér takaró borította
a földeket. Az elkövetkező héten egyre csak hidegebb lett. Jégcsapok csüngtek alá a
tetőről, és megkezdődött a keserves küzdelem a melegért. A faluban a parasztok
állataikkal aludtak, mi pedig hatalmas tüzeket gyújtottunk, melyek felolvasztották a
zsúptető jégkérgét. Sok jószágot leöltünk, hogy a húsukat sóban tartósítsuk, miként azt
Merlin is tette Gawain kivéreztetett tetemével. A faluban két napon át mást sem lehetett
hallani, csak a fejszéknek adott ökrök bőgését. A hóra vérpettyek hulltak, a levegőt vér, só
és trágya nehéz bűze ülte meg. Odabent a csarnokban jókora máglya ropogott, de csak
kevés meleggel ajándékozott meg bennünket. Átfázva ébredtünk, egész nap vacogtunk
prémeink alatt, és mindhiába vártunk az olvadásra. A patak is befagyott, így naponta
vastag jégkérgen kellett átverekednünk magunkat, hogy ivóvízhez jussunk.
Ilyen körülmények közt sem adtuk fel az ifjú harcosok képzését, és a hóban masíroztattuk
őket, csak hogy megedzzük izmaikat a szászokkal való küzdelemre. Azokon a napokon,
mikor erősen havazott és amikor a hópelyhekkel terhes szél ádázul örvény lett a kis házak
jégbe burkolt oromfalai közt, fűzfadeszkákból való pajzsokat készíttettem embereimmel,
melyeket azután keményre cserzett bőrrel vontunk be. Csapatom egyre duzzadt, de én
máris féltettem őket, és azon tűnődtem, hányan látják meg közülük a nyári nap fényét.
Arthur üzenete alig valamivel a napforduló előtt érkezett meg. Dun Caricben épp az
ünnepségekre készülődtünk, mikor Emrys püspök megérkezett. Lovon utazott, melynek
patáit bőrökbe bugyolálták, és Arthur hat lándzsása kísérte. A püspök elmondta, hogy
eddig Gwentben maradt Meuriggal tárgyalni, miközben Arthur továbbment Demetiába.
– Meurig király nem tagadta meg teljesen a segítséget – szögezte le a püspök a tűz
mellett is vacogva, miután helyet szorított magának két jókora vadászkutyánk között. A
lángok felé tartotta püffedt, kivörösödött kezét. – Ám segítségének feltételei, attól tartok,
elfogadhatatlanok. – Nagyot tüsszentett. – Drága úrnőm, köszönet a kedvességedért –
mosolyodott el hálásan, amint Ceinwyn egy kupa meleg mézsört hozott neki.
– Miféle feltételek? – kérdeztem.
Emrys szomorúan rázta a fejét. – Dumnonia trónját akarná, uram.
– Micsoda? – tört fel belőlem az indulat.
Emrys feltartotta pufók kezét, hogy megbékítsen. – Azt mondja, Mordred alkalmatlan,
Arthur pedig nem hajlik az uralkodásra, és Dumnoniának keresztény királyra van
szüksége. Magát ajánlja.
– A szemét fattya – szitkozódtam. – Az az álnok, felfuvalkodott varangy.
– Arthur persze nem egyezhet bele ilyesmibe – folytatta Emrys –, hisz köti őt Uthernek tett
esküje. – Nagyot kortyolt a mézsörből és elégedetten sóhajtott fel. – Olyan jó újra
melegben lenni.
– Ha tehát nem adjuk Meurignak a királyságot – kérdeztem dühödten –, nem is segít
n e k ü n k ?
– Úgy fest. Állítja, hogy az Úr majd megoltalmazza Gwentet, és, hacsak nem kiáltjuk őt
királyunkká, nekünk magunknak kell megoltalmaznunk Dumnoniát.
Odaléptem a csarnok ajtajához, félrevontam a nehéz bőrfüggönyt és a hóra meredtem,
mely már a cölöpök hegyére is odafagyott.
– Beszéltél atyjával is? – kérdeztem Emryst.
– Találkoztam Tewdrickel – bólintott a püspök. – Agricola kísért el, ki legjobb üdvözletét
k ü l d i .
Agricola volt egykor Tewdric király hadura; hatalmas harcos, ki római vértezetben és
páratlan elszántsággal küzdött. Agricola mostanra kivénhedt a harcból; míg ura, Tewdric,
maga mondott le trónusáról és a papok tonzurájára borotváltatta fejét, hogy minden
hatalmát fiára örökítse.
– Jól megy a sora az öreg vitéznek? – kérdeztem Emryst.
– Öreg csakugyan, de teli van élettel. Ő még egyetértene velünk, csak hát... – Emrys
vállat vont. – Mikor Tewdric feladta a trónt, feladta a hatalmat is. Nem változtathat fia
d ö n t é s é n .
– Nem is fog – morogtam, amint visszatértem a tűzhöz.
– Alighanem így lesz – értett egyet Emrys. Felsóhajtott. – Kedvelem Tewdricet, de
mostanság túlságosan lekötik egyéb gondjai.
– Miféle gondjai? – firtattam.
– Azt szeretné tudni – felelt Emrys vonakodva –, hogy a mennyekben halandókként
étkezünk-e, avagy megszabadulunk a földi táplálék szükségétől. A mi hitünk szerint
ugyanis az angyalok egyáltalán nem esznek, mi több, megkíméltetnek minden világias
szükségtől, és az öreg király e szellemben próbálja élni életét. Nagyon keveset eszik sőt
állítása szerint egyszer három álló héten át egyszer sem ürített, s azután sokkalta
jámborabbnak érezte magát. – Ceinwyn elmosolyodott, de nem szólt, míg én
hitetlenkedve meredtem a püspökre. Emrys kiitta mézsörét. – Tewdric állítja – folytatta
kétkedően –, hogy a kegyelem állapotába az éhezés útján fog eljutni. Megvallom, engem
nem tudott meggyőzni erről, noha a lehető legjámborabb ember benyomását tette rám.
Bárcsak valamennyiünk hite ilyen mélyen gyökerezne.
– És mit mond Agricola? – kérdeztem.
– Ő még kérkedik is azzal, milyen gyakran ürít. Már megbocsáss, Úrnőm.
– Érdekes és hasznos találkozás lehetett – jegyezte meg Ceinwyn szárazon.
– Nem volt túlzottan hasznos – engedte meg a püspök. – Reméltem, hogy
meggyőzhetem róla Tewdricet, próbáljon hatással lenni fiára, de sajna – vonta meg a
vállát –, nem marad egyéb, mint az imádság.
– És lándzsáink éle – toldottam meg komoran.
– Igaz – értett egyet a püspök. Újra nagyot tüsszentett, és a kereszt jelét rajzolta magára,
hogy közömbösítse a tüsszentés keltette balszerencsét.
– Engedni fogja Meurig, hogy Powys lándzsásai átkeljenek országán? – kérdeztem.
– Cuneglas közölte, hogy ha Gwent megtagadja az engedélyt, ő akkor is átkel.
Felmordultam. Legkevésbé arra volt szükségünk, hogy a briton királyságok harcba
bocsátkozzanak egymással. Az ilyen hadviselés az évek során csak meggyengítette
Britanniát, miközben a szászok egyik völgyet és várost a másik után foglalták el, s bár az
utóbbi időben éppenséggel a szászok harcoltak egymással és mi húztunk hasznot a
belvillongásokból, végül Cerdic és Aelle is megtanulták a leckét, melyet Arthur a
britonokba vert: győzelmet csak az egység hozhat. A szászok tehát egyesültek, és most
mi magunk váltunk megosztottá.
– Szerintem Meurig átengedi Cuneglast – vélte Emrys. – Nem akar háborúzni senkivel.
Nincs egyéb vágya, csak a békesség.
– Mindannyian békességet akarunk – mondtam –, de ha Dumnonia elesik, Gwent is
megérzi majd a szász fenyegetést.
– Meurig állítja, hogy nem így lesz – sóhajtott fel a püspök –, és menedéket kínál minden
dumnoniai kereszténynek, aki el akarja kerülni a vérontást.
Ha lehet, a helyzetünk ezáltal csak még súlyosabb lett, hiszen ha valakinek nem volt
bátorsága szembenézni Cerdickel és Aelle-lel, csak kereszténynek kellett vallania magát,
és máris menedéket nyert Meurig országában. – Csakugyan azt hiszi, hogy Isten
megoltalmazza majd? – kérdeztem Emryst.
– Ezt kell tennie, uram, hisz mi másra való egy isten? Istennek persze lehetnek egyéb
elképzelései is. Nem könnyű olvasni a gondolatai között. – A püspök mostanra eléggé
átmelegedett ahhoz, hogy meg kockáztassa levetni a vállára terített hatalmas
medveprémet, mely alatt birkabőr ujjast viselt. Meggémberedett kezét az ujjas alá
csúsztatta, s már azt hittem, egy tervet akar agyonnyomni, mikor egy össze tekert
pergament húzott elő, melyet zsinórral átkötöttek és olvasztott viasszal lepecsételtek. –
Arthur ezt küldte nekem Demetiából – nyújtotta felém a pergament –, és kért, hogy
juttassam el általad Guinevere hercegnőhöz.
– Természetesen – vettem át a pergament. Megvallom, nagy kísértést éreztem rá, hogy
feltörjem a pecsétet és beleolvassak az irományba, de azután felülkerekedtem
kíváncsiságomon. – Nem tudod, mit ír benne? – kérdeztem.
– Sajna, uram, nem – felelt Emrys, de nem nézett felém, amiből gyanítottam, hogy az
öregember feltörte a pecsétet és elolvasta a levelet, csak épp vonakodott beismerni
botlását. – Aligha lehet fontos – tette hozzá a püspök –, mégis arra kért, hogy még a
napforduló előtt ad át neki. Mielőtt hazatérne, azt mondta.
– Miért ment Demetiába? – kérdezte Ceinwyn.
– Felteszem, bizonyos akar lenni, hogy a Feketepajzsosok támogatni fogják – felelte a
püspök, de én kihallottam szavai mögül, mennyire igyekszik kerülni az egyenes választ.
Gyanítottam, hogy a levél tartalmazta Arthur Oengus mac Airemnél tett látogatásának
valódi okát, csak épp Emrys ezt nem fedhette fel, ha nem akart nyilatkozni a feltört
p e c s é t r ő l .
Másnap ellovagoltam Ynys Wydrynbe. A szentély nem esett messze, az utazás mégis
egész délelőtt betartott, mert sok helyütt a térdig érő hóban kötőféken kellett vezetnem a
lovat és az öszvért. Az öszvér hordozta a tucatnyi farkasprémet, melyet Cuneglastól
kaptunk, és amelyet Guinevere kunyhójának falára szántunk. A helyiség közepén lángoló
tűz mellett kuporogva találtam rá. Felegyenesedett, mikor bejelentették jöttömet, majd
elbocsátotta két szolgálóját a konyhába.
– Kísértést érzek rá – mondta –, hogy magam is konyhalány legyek. A konyhában
legalább meleg van, csak sajna a keresztények is odajárnak. Még egy tojást se tudnak
úgy feltörni, hogy ne magasztalnák azt a nyamvadék istenüket. – Megborzongott és
összébb vonta a köpenyt karcsú vállán. – A rómaiak – tette hozzá – még tudtak meleget
csinálni, de mi, úgy tűnik, elvesztettük e képességet.
– Ceinwyn küldi ezeket, úrnőm – dobtam le a prémeket a padlóra.
– Add át neki köszönetem – kérte Guinevere, majd a hideggel dacolva az ablakhoz lépett
és kitárta szárnyait, hogy a napfény elönthesse a helyiséget. A tűz megrebbent a hirtelen
támadt fuvallattól, és parázs szikrák örvénylettek a megfeketedett gerendák felé.
Guinevere tömött gyapjú köntöst viselt, és bármennyire sápadt volt, a nemes metszésű
arc jottányit sem veszített méltóságából vagy büszkeségéből. – Reméltem, hogy
hamarább találkozunk – korholt.
– Nehéz időket élünk, úrnőm – mentettem hosszú távollétem.
– Tudni akarom, Derfel, hogy mi történt a Mai Dunon.
– Elmondom, úrnőm, de előbb hadd adjam át ezt neked. – Előhúztam Arthur pergamenjét
a tarisznyámból és felé nyújtottam. Guinevere feltépte a szalagot, körmével megemelte a
viaszpecsétet és széthajtotta az ívet. Az ablakon beszüremlő, hóról visszaverődő nap
fény mellett olvasta el. Láttam, ahogy arca megdermed, de nem mutatta ki érzelmeit.
Kétszer is végigolvasta a sorokat, majd összehajtogatta és kis szekrényébe zárta a
p e r g a m e n t .
– Nos hát, beszélj Mai Dunról – kérte újra.
– Mennyit tudsz? – kérdeztem.
– Amennyit Morgan jónak látott elmondani, és amit az a szuka el mond, abból csak annyit
lehet tudni, milyen hatalmas az egy igaz Isten. – Elég hangosan beszélt, hogy bárki
könnyedén meghallhassa, ha csak kicsit is odafigyel beszélgetésünkre.
– Morgan istene most bizonyosan kaján elégtételt érez – szóltam keserűen, majd
elmeséltem a Samain éjjelén történteket. Guinevere néma maradt, s miután befejeztem,
csak meredten nézett kifelé az ablakon a hóval borított udvarra, hol tucatnyi vacogó
zarándok térdepelt a szent tövis előtt. Ráraktam egy jókora rönköt a tűzre.
– Nimue magával vitte Gwydrét a dombra? – kérdezte végül.
– A Feketepajzsosokat küldte érte. Hogy elrabolják, ez az igazság. Nem volt nehéz
dolguk. A városban hemzsegtek az idegenek, a palotában ki-bejártak a lándzsások. – Itt
kivártam egy pillanatot. – Nem hiszem, hogy komoly veszélyben lett volna.
– Még hogy nem! – csattant fel Guinevere.
Az ádáz indulat láttán visszahőköltem. – Egy másik gyermeket akartak megölni –
tiltakoztam. – Mordred fiát. Levetkőztették és kis híján átvágták a torkát, de Gwydrének
haja szála sem görbült.
– És amikor a másik gyermek halálával se értek semmit, mi történt volna? – kérdezte
Guinevere. – Gondolod, hogy Merlin nem lógatta volna fel Gwydrét is a lábánál fogva?
– Merlin soha nem tenne ilyet Arthur fiával – bizonygattam, noha nem sok meggyőződés
csendült ki a hangomból.
– Nimue már annál inkább – mondta Guinevere. – Nimue Britannia minden gyermekét
képes lenne lemészárolni, csak hogy visszahozza az Isteneket, és Merlin is kísértést
érzett erre. Mikor ilyen közel került – tartotta alig résnyi távolságra hüvelykjét és
mutatóujját –, s egyedül Gwydre élete állt közé és az Istenek visszatérte közé? Ó igen, ő
se habozott volna megtenni. – Odalépett a tűzhöz és szétnyitotta köpenyét, hogy a meleg
utat találjon ruhája redői közé. Fekete köntöst viselt a köpeny alatt, de ékszert egy
darabot se. Még egy gyűrűt se az ujján. – Merlin – engedte meg – talán érzett volna némi
bűntudatot Gwydre halála miatt, de Nimue még ennyit sem. Ő nem lát különbséget világ
és Túlvilág közt, mit számít hát neki, hogy egy gyermek él-e vagy hal? És az egyedüli
gyermek, aki számít, Derfel, az uralkodó fia. A legnagyobb célért a legnagyobb áldozatot
kell hozni, és ez sosem egy bábkirály vinnyogó fattya. Arthur uralkodik itt, nem Mordred.
Nimue Gwydre halálát akarta. Merlin is tudta azt, csak épp reménykedett benne, hogy a
kisebb áldozat is elegendő lesz. De Nimuét ez sem érdekli. Egy napon, Derfel, újra
egybegyüjti azokat a Kincseket, és azon a napon Gwydre folyatja vérét abba az Üstbe.
– Nem, amíg Arthur él.
– S addig sem, míg én élek! – kiáltott ádáz indulattal, majd tehetetlenségét felismerve
megvonta a vállát. Visszafordult az ablakhoz és hagyta lehullani a barna köpenyt. – Nem
voltam jó anyja – vallotta meg váratlanul.
Nem tudtam, mit is mondhatnék, így nem szóltam semmit. Soha nem álltam közel
Guinevere-hez, s ami azt illeti, ő is mindig viszolygással és gúnyos leereszkedéssel kezelt
engem, miként egy ostoba, ám szolgálatkész ebet szokás, ám most, talán mert senki
mással nem oszthatta meg őket, nekem tárta fel gondolatait.
– Még csak nem is szerettem anya lenni – folytatta. – Azok az asszonyok – intett Morgan
fehér ruhás követői felé, kik a szentély épületei közt felgyűlt hóban bukdácsoltak – az
anyaságot dicsőítik, pedig mind olyan szikkadt és üres, akár a borsóhüvely. Siratják
Máriát, és azt mondják, egyedül az anya ismeri a végtelen fájdalmat és veszteséget, de
hát ki akarja ezeket megismerni? – kérdezte, hirtelen felém fordulva. – Így elvesztegetni
egy életet! – Keserű harag uralkodott el rajta. – A tehenekből jó anya válik, egy birka is
megszoptatja a kölykét miért lenne hát érdem az anyaság? A legbutább lányból is lehet
anya! Ha többre nem is, ennyire valamennyien képesek vagyunk! – Láttam hogy
engesztelhetetlen dühe könnyeket csal a szemébe. – És Arthur pontosan ezt akarta!
Hogy legyek olyan, akár egy fejőstehén!
– Nem, úrnőm – tiltakoztam.
Haragosan nézett rám a szemében csillogó könnyeken át. – Te talán többet tudsz erről,
mint én, Derfel?
– Büszke volt rád, úrnőm – szóltam esetlenül. – Megejtetted őt szépségeddel.
– Egy szobrot is szerethetett volna, ha csak ennyire vágyik! Egy asszony formájú
t e j e s k ö c s ö g ö t !
– Szeretett – tiltakoztam.
Meredten nézett, és én azt hittem, újabb dührohamban tör ki, ám ehelyett szomorúan
elmosolyodott. – Istenített engem, Derfel – szólt fáradtan –, és ez nem ugyanaz, mint a
szerelem. – Hirtelen leomlott a szekrény melletti padra. – És egy imádat tárgyának lenni,
Derfel, módfelett fárasztó. Bár, úgy tűnik, Arthur új istennőre talált.
– Mit tett, úrnőm?
– Te nem is tudtad? – Meglepettnek tűnt, amint előhúzta rejtekéből a levelet. – Tessék,
o l v a s d .
Elvettem tőle a pergament. Nem viselt magán keltezést, csupán Moridunumnak, Oengus
mac Airem fővárosának jelvényét. A szavak Arthur vaskos betűivel íródtak, s éppoly
hűvösek voltak, akár az ablakpárkányra fagyott hó. „Tudnod kell, úrnőm”, írta, „hogy
megtagadlak, mint asszonyomat, és helyetted Oengus mac Airem lányát, Argantét
veszem el. Gwydrét nem tagadom meg, egyedül téged.” Ez volt minden. Arthur még alá
sem írta a levelet.
– Csakugyan nem tudtad? – kérdezte Guinevere.
– Nem, úrnőm – válaszoltam. Sokkal inkább megdöbbentem, mint maga Guinevere. Én is
hallottam, hogy környezete szerint Arthurnak újra kellene nősülnie, de nekem egyetlen
szóval sem említette szándékát, és sértve éreztem magam, amiért nem bízott bennem.
Sértődött voltam, és csalódott. – Nem tudtam – ismételtem.
– Valaki pedig felnyitotta a levelet – jegyezte meg Guinevere szárazon. – Látni lehet, hogy
koszos lett az alja. Arthur maga sosem tenne ilyet. – Hátradőlt, hogy vöröslő hajkoronája
legyezőszerűen terüljön szét a falon. – Vajon miért nősül újra? – kérdezte.
Vállat vontam.
– A férfiak házasodni szoktak, úrnőm.
– Botorság. Te sem tartod kevesebbre Galahadet, csak mert nőtlen maradt.
– Egy férfinak szüksége van... – kezdtem, de elhalt a hangom.
– Jól tudom, mire van szüksége egy férfinak – szólt Guinevere szórakozottan. – De miért
nősül meg? Gondolod, hogy szerelmes abba a lányba?
– Csak remélni tudom, úrnőm. Guinevere elmosolyodott.
– Azért nősül meg, hogy mindenkinek bebizonyítsa, már nem szeret engem.
Hittem neki, de nem mertem egyetérteni vele.
– Bizonyosan szerelmes belé, úrnőm – erősködtem. Felkacagott.
– Milyen idős is ez az Argante?
– Tizenöt? – találgattam. – Talán csak tizennégy? Guinevere a homlokát ráncolta.
– Neki nem Mordredhez kellett volna mennie?
– Azt hiszem – feleltem bizonytalanul, majd visszaemlékeztem rá, hogy Oengus
csakugyan ajánlotta őt a király asszonyaként.
– De hát miért is tukmálná Oengus a gyermekét egy féleszű nyomorékra, mikor
bedughatja Arthur ágyába is? – merengett Guinevere. – Csak tizenöt, azt mondod?
– Ha van annyi.
– És szép?
– Még sosem láttam, úrnőm, de Oengus szerint nagyon is az.
– Abban az Ul Liathánban csakugyan szép lányok teremnek – vélte Guinevere. – A
nővére is szép volt?
– Iseult? Igen, a maga módján.
– Annak a gyermeknek gyönyörűnek kell lennie – latolgatta tovább Guinevere a
lehetőségeket. – Arthur egyébként rá se nézne. Minden férfinak irigyelnie kell őt, ennél
kevesebbel nem érheti be. Gyönyörűnek kell lennie, és persze nem szabad úgy
viselkednie, ahogyan én tettem. – Felkacagott és felém sandított. – De még ha gyönyörű
és illemtudó is, akkor sem válhat be, Derfel.
– Nem?
– Ó, néhány gyereket kipotyogtathat, ha ez Arthur minden vágya, de ha nem eléggé
agyafúrt, hamar rá fognak unni. – A pattogó lángok közé fúrta tekintetét. – Mit gondolsz,
miért írta ezt nekem?
– Mert azt gondolja, neked is tudnod kell róla – válaszoltam.
Guinevere ezen jóízűt nevetett. – Hogy tudjak róla? Ugyan mi közöm hozzá, ha ágyába
cipel egy ír csitrit? Nekem nem kell tudnom, de neki nagyon is el kell mondania. – Újra
felém fordult. – És tudni akarja majd, miként vettem a hírt, nem igaz?
– Tudni akarja? – kérdeztem vissza teljes zavarban.
– Hát persze. Úgy hát mondd meg neki, Derfel, hogy nevettem. – Kihívó pillantást vetett
rám, azután hirtelen összerándult. – Nem, ne ezt mondd. Mondd, hogy sok boldogságot
kívánok neki. Mondj, amit csak akarsz, de kérj egy kegyet a nevemben. – Itt megállt, hogy
érezzem, mennyire gyűlöl kegyet kérni bárkitől. – Nem úgy akarok meghalni, Derfel, hogy
előtte megerőszakol egy csürhe mosdatlan szász harcos. Ha Cerdic jövő tavasszal
csakugyan ránk támad, úgy kérd Arthurt, hogy vitessen biztonságosabb helyre.
– Szerintem biztonságban leszel itt is, úrnőm – véltem.
– Elmondanád, miért gondolod ezt így? – tudakolta élesen. Rászántam egy pillanatot,
hogy összeszedjem gondolataimat.
– Ha a szászok eljönnek – magyaráztam –, a Temze völgye mentén haladnak majd. A
Severn-tengert akarják elérni, és az a leggyorsabb útvonal.
Guinevere a fejét rázta.
– Aelle a Temze mentén halad, Derfel, ám Cerdic délen támad és nagy ívben észak felé
kerül, ahol csatlakozik Aellehez. Épp itt fog elhaladni.
– Arthur szerint nem – erősködtem. – Szerinte nem bíznak egymásban, és az árulástól
való félelmükben sosem kerülnek túl messze egymástól.
Guinevere egyetlen határozott mozdulattal félresöpörte az érvelést.
– Aelle és Cerdic nem ostoba, Derfel. Tudják, hogy bízniuk kell egymásban, míg meg
nem szerzik a győzelmet. Utána egymás torkának ugorhatnak, de előbb semmiképp.
Hány embert hoznak magukkal?
– Legalább kétezret, de valószínűbben még kétszázötvenet. Guinevere bólintott.
– Az első támadásra a Temze mellett kerül majd sor, és elég nagyszabású lesz ahhoz,
hogy azt gondoljátok a fő csapásiránynak. Miután pedig Arthur összevonja minden
emberét, hogy szembeszálljon a hadsereggel, Cerdic délről fog támadni. Elszabadul az
országban, Derfel, és mikor Arthur ellene küldi embereit, Aelle a többiekre veti magát.
– Hacsak Arthur nem engedi szabadon fosztogatni Cerdicet – feleltem, egy pillanatig sem
bízva a komor jóslatban.
– Ezt megteheti – engedte meg Guinevere –, ám ekkor Ynys Wydryn mindenképp a
szászok kezére kerül, és én nem akarok itt lenni, mikor ez bekövetkezik. Ha már nem
engedhet el, legalább tartson fogva Glevumban.
Vonakodtam felelni. Nem láttam ugyan okát, hogy ne továbbítsam kérését Arthur felé, ám
bizonyos akartam lenni abban, hogy csakugyan őszinte velem. – Ha Cerdic erre haladna
– vetettem fel –, bizonyosan barátokat is hozna magával.
Guinevere gyilkos pillantást vetett rám. Hosszú ideig meredt rám így, mielőtt megszólalt
volna. – Nincsenek barátaim Lloegyrben – mondta jeges hangon.
Újra habozni kezdtem, majd úgy döntöttem, nem kertelek tovább.
– Mikor nem egész két hónapja találkoztam Cerdickel – szóltam halkan –, Lancelotot is a
társaságában találtam.
Azelőtt soha nem említettem előtte Lancelot nevét, és most úgy rándult össze, akárha
arcul csaptam volna. – Mit akarsz ezzel, Derfel?
– Azt akarom tudatni, hogy tavasszal Lancelot is visszatér a szászokkal. Azt akarom
tudatni, hogy Cerdic vélhetően őt teszi meg e földek urává.
Guinevere lehunyta szemét, s egy pillanatig nem tudtam, hogy zokog-e vagy újra kacag.
Azután már láttam, hogy a nevetéstől rázkódik egész testében.
– Micsoda egy bolond vagy! – fordult újra felém. – Te segíteni akarsz nekem! Azt hiszed,
szerelmes vagyok Lancelotba!
– Királlyá akartad őt tenni – védekeztem.
– Mi köze annak a szerelemhez? – kérdezte gúnyosan. – Királlyá akartam őt tenni, mert
gyenge, és egy asszony csak egy gyenge férfin keresztül uralhatja a világot. Arthur pedig
minden, csak nem gyenge. – Vett egy mély lélegzetet. – Lancelot gyenge, és talán
csakugyan ő lesz Dumnonia királya, ha a szászok eljönnek, csakhogy bárki is uralja majd
Lancelotot, az nem én leszek, még csak nem is más asszony, egyedül Cerdic, márpedig
Cerdic, mint hallom, maga nem szorul gyámolításra. – Felállt, odalépett hozzám és elvette
tőlem a levelet. Gondosan kiegyengette a pergament, még egyszer utoljára elolvasta,
azután a tűzre vetette. A levél elfeketedett, összeaszott, majd beleveszett a lángokba. –
Menj – parancsolta –, és mondd el Arthurnak, hogy zokogtam a hír hallatán. Ezt akarja
hallani, hát ezt mondd. Mondd, hogy vígasztalhatatlan voltam.
Magára hagytam. Az elkövetkező néhány napban a hó olvadásnak indult, és csupasz
fekete fatörzsek meredeztek a földön, mely rothadni látszott a hólé ködös mocsarában.
Közelgett a napforduló, noha maga a nap nem mutatkozott. A világ sötét, nyirkos
vígasztalanságba burkolózott. Vártam Arthur visszatértére, de nem kaptam még üzenetet
sem. Durnovariába vitte új aráját, és ott ünnepelte meg a napfordulót. Ha törődött is azzal,
mit gondol Guinevere a házasságáról, az én véleményemet nem kérte ki.
Dun Caric csarnokában fényes ünnepet adtunk a napforduló tiszteletére, és közben
valamennyien tudtuk, hogy ez az utolsó ilyen ünnepünk. Megajándékoztuk a tél napot, de
már tudtuk, hogy mikor újra a magasba emelkedik, nem életet hoz a földre, hanem halált.
Szász lándzsákat, szász bárdokat és szász kardokat. Imát mondtunk, ünnepeltünk, s
közben előre láttuk pusztulásunkat. És az eső csak nem akart elállni.
MÁSODIK RÉSZ
Mynnydd Baddon
– Ki az? – követelte Igraine a választ, amint beleolvasott a legutóbbi pergamenköteg első
lapjába. Az elmúlt néhány hónapban sikerült valamennyire elsajátítania a szászok nyelvét,
és mérhetetlen büszkeséggel tölti el a tudása, pedig, az igazat megvallva, a szász
igencsak bárdolatlan nyelv, közelébe sem ér a britonokénak.
– Kicsoda? – visszhangoztam kérdését.
– Az asszony, aki végromlásba döntötte Britanniát? Nimue volt, igaz?
– Ha hagysz elég időt leírnom a történetem, drága úrnőm, akkor magad is meglátod.
– Tudtam, hogy így fogsz felelni. Nem is értem, miért kérdeztem. – Ablakom széles
párkányán ült, egyik kezét felpüffedt hasán nyugtatva, míg a fejét magasan feltartotta,
akárha hallgatózna. Idővel pajkos mosoly ült ki az arcára. – Már rugdos – közölte. – Nem
akarod kitapogatni?
Megborzongtam. – Nem.
– Miért nem?
– Soha nem érdekeltek a kisbabák. Elfintorodott. – Az enyémet imádni fogod, Derfel.
– Csakugyan?
– Gyönyörű kisfiú lesz!
– Honnét tudni – érdeklődtem –, hogy fiú lesz belőle?
– Mert a lányok nem tudnak ilyen nagyokat rúgni, onnét. Nézd csak! – Királyném
elsimította kék ruháját a pocakja felett, és felkacagott, amikor a feszes anyag
összerezzent. – Beszélj még Argantéról – kérte, miután hagyta leomlani ruháját.
– Aprócska, sötét, vézna, bájos teremtés volt.
Igraine gúnyos fintorra húzta ajkát, miután végighallgatta szenvtelen jellemzésem.
– Okos?
Ezen el kellett gondolkodnom.
– Találékony teremtés volt, úgy hát igen, mondhatjuk okosnak, bár eszét sosem
pallérozta tanulással. Királyném csúfoskodó vállrándítással fogadta a kijelentést.
– Olyan fontos lenne a tanulás?
– Úgy vélem, nagyon is az. Jómagam is mindig bántam, amiért nem tanultam meg latinul.
– Miért? – kérdezte Igraine.
– Mert az ember tudásának javát azon a nyelven jegyezték le, úrnőm, és a tanulás révén
többek közt hozzáférhetünk mindazokhoz a dolgokhoz, melyeket a régiek ismertek és
féltek, álmodtak és alkottak. Ha bajban vagyunk, sokat segíthet olyan ember tanácsa, aki
maga is átélte gondunkat. Megmagyarázhatunk bizonyos dolgokat.
– Mint például? – akarta tudni Igraine.
Vállat vontam.
– Emlékszem valamire, amit egykor Guinevere mondott nekem. Nem tudtam, mit jelent,
mert latinul volt, de ő lefordította, és pontosan jellemezte vele Arthurt. Soha nem felejtem
e l .
– Nos hát? Rajta.
– Odi eí amo – idéztem fel nehézkesen az idegen szavakat –, excrucior.
– S ez mit jelent?
– Gyűlölök és szeretek, gyötrődöm. Valamikor egy poéta írta, már nem tudom, melyikük,
de Guinevere elolvasta az egész verset, s egy nap, mikor Arthurról beszélgettünk,
felidézte nekem. Ebből is láthatod, mennyire megértette Arthurt.
– Argante is ennyire megértette?
– Ő, nem.
– Tudott olvasni?
– Nem vagyok benne biztos. Nem emlékszem. Inkább nem.
– Milyennek láttad őt?
– Nagyon halovány volt a bőre – emlékeztem –, amiért nem volt hajlandó a napra menni.
Az éjszakát szerette Argante, igen. És igazán koromfekete haja volt, fénylő, akár a hollók
t o l l a .
– Azt mondod, aprócska volt és vézna?
– Nagyon vézna és módfelett alacsony – igazítottam ki –, de a leginkább mégis úgy
emlékszem Argantére, mint aki csak nagyritkán mosolygott. Folyton figyelt és semmi sem
kerülte el a figyelmét, az arcán pedig mindig ott ült az a számító kifejezés. Az emberek ezt
az eszesség jelének vélték, pedig egyáltalán nem az volt. Egyszerűen ő volt a legkisebb a
hét vagy nyolc leány közül, így hát mindig attól félt hogy kihagyják az osztozkodásból.
Állandóan a maga részét kereste mindenben, és folyton azt hitte, hogy meg akarják
r ö v i d í t e n i .
Igraine elfintorodott.
– Igazi szörnyetegnek fested le!
– Mohó volt, megkeseredett, mégis nagyon fiatal – mondtam –, és mégis nagyon
gyönyörű. A törékenysége mélyen megérintette az embert. – Megálltam és felsóhajtottam.
– Szegény Arthur. Mindig bele választott, ami az asszonyokat illeti. Kivéve persze
Ailleannt, de öt nem is Arthur választotta. Rabszolgaként adták neki.
– Mi történt Ailleannel?
– Meghalt, a szász háború alatt.
– Megölték? – borzongott meg Igraine.
– A ragály vitte el – feleltem. – Nagyon gyakori halálnak számított akkoriban.
K r i s z t u s .
A név talán furcsán fest e történet közepén, de most már itt kell hagynom. Épp, mikor
Igraine és én Ailleannről beszélgettünk, Sansum püspök lépett cellámba. A szent nem tud
olvasni, s mert végtelenül helytelenítené, ha megtudná, hogy Arthur történetét jegyzem le,
Igraine és én úgy teszünk, mintha Urunk evangéliumát írnám át a szászok nyelvére. Bár
olvasni csakugyan nem tud, Sansumban megvan a képesség, hogy alakjukról felismerjen
egyes szavakat, és a Krisztus ezek közé tartozik. Ezért is írtam ide. Ő persze nyomban
meglátta, és gyanakodva mordult fel. Mostanában még a szokásosnál is vénebbnek tűnik.
Szinte az összes haját elveszítette, bár megtartotta a két kifehéredett szőrpamacsot,
melyek még most is Lughtigern, az egérkirály füleire emlékeztetnek. A kínok kínját állja ki,
mikor vizeletét üríti, mégsem adja át magát a javasasszonyoknak, csak mert azok
valamennyien égetnivaló pogányok. Az Úr, állítja a szent, majd kigyógyítja őt, bár én
időnként, Isten bocsássa meg nekem, inkább azért imádkozom, hogy mielőbb távozzon el
körünkből, és monostorunk élére nevezzenek ki új püspököt.
– Úrnőm jól van? – kérdezte Igraine-t, miután sokáig a pergament vizslatta.
– Köszönöm, püspök, jól.
Sansum erre őgyelegni kezdett a szobában, hátha talál valami hibát, bár hogy mire
számított, meg nem tudom mondani. Cellám végtelenül egyszerű; fekhely, íróasztal,
zsámoly és tűzhely. Szívesen megfeddett volna, amiért a tűzifát pocsékolom, ám aznap
épp kikerültünk a fagy szorításából, és én még azt a kevés tűzifát is félretettem, amit a
szent megengedett a számunkra. Félresöpört egy porcicát, majd úgy döntött, nem fűz
hozzá megjegyzést, és inkább Igraine-hez fordult.
– Közeleg már az idő, igaz-e, úrnőm?
– Már két hold sincs vissza, úgy mondják, püspök – válaszolt Igraine, és a kereszt jelét
rajzolta kék ruhájára.
– Tudnod kell, hogy nap mint nap érted és gyermekedért zengnek imádságaink – mondta
ki Sansum az arcpirító hazugságot.
– Imádkozzatok inkább azért – jegyezte meg Igraine –, hogy a szászok kerüljenek el
b e n n ü n k e t .
– Hát a közelben járnak? – kérdezte Sansum riadtan.
– Uram úgy tudja, Ratae támadására készülnek.
– Ratae jókora távolságra fekszik innen – legyintett a püspök.
– Talán ha másfél nap lehet? Ha pedig Ratae elesik, mi áll közénk és a szászok közé?
– Isten megoltalmaz bennünket – visszhangozta a püspök akaratlanul is a jámbor s ifjú
Meurig király hiú reménykedését –, miként Isten ítélkezik rajtunk halálunk óráján is. –
Maradt még néhány percig, de nem akadt dolga egyikünkkel sem. A szent mérhetetlenül
unatkozott akkoriban. Maelgwyn testvér, aki a legerősebb volt valamennyiünk közül és
magára vállalta a testi munkák nagyrészét, a múlt héten el halt, és távozásával a püspök
elveszítette gúnyos megvetésének legkedvesebb célpontját. Kevés örömet lel abban,
hogy engem kínozzon, aki megadással tűröm ellenszenvét, ráadásul Igraine és férje
védelme alatt állok.
Sansum végül útnak eredt, Igraine pedig csúfoskodó arccal fordult a háta felé.
– Mondd csak, Derfel – kezdte, amint a püspök hallótávolságon kívül ért –, mit kellene
tennem a szülés előtt?
– Miért tőlem kérdezel ilyesmit? – rökönyödtem meg. – Mit sem tudok a gyermek
születéséről, Istennek legyen hála! Soha nem láttam még újszülöttet, és nem is vagyok
kíváncsi rá.
– De te ismered a régi dolgokat – unszolt tovább –, ilyenekre gondoltam.
– A caer bármely asszonya többet tud nálam – mondtam –, de annyi bizonyos, hogy
Ceinwyn a szülés előtt vasat tétetett az ágyba, vizeletet a küszöbre, fekete ürmöt a tűzbe,
és nálunk persze mindig akadt szűzleány is, aki elsőként vette kézbe az újszülöttet. Ám
ennél is fontosabb – toldottam meg szigorúan –, hogy férfiember nem lehet jelen. Semmi
sem hoz akkora balszerencsét, mint amikor egy férfi is végig nézi a szülést. –
Megérintettem íróasztalom egyik kiálló szögét, hogy elűzzem a gonoszt, melyet a
baljóslatú körülmények említése idézett meg. Mi, keresztények persze nem hiszünk
benne, hogy a vas érintése befolyásolhatja a szerencsét, akár jó-, akár balszerencséről
legyen szó, az asztalomból kiálló szög vége mégis egészen kifényesedett az érintésemtől.
– Igaz, amit a szászokról mondtál? – kérdeztem.
Igraine komoran bólintott.
– Egyre közelebb érnek, Derfel.
Újra megdörzsöltem a szög fejét.
– Akkor figyelmeztesd uradat, hogy fenje meg lándzsáit. – Nincs szüksége
figyelmeztetésre – legyintett Igraine. Azon tűnődöm, véget ér-e valaha is a háború.
Amióta csak élek, a britonok folyton háborúságban állnak a szászokkal, s bár egykor
fényes győzelmet arattunk felettük, a diadal óta eltelt években egyre több földünket
veszítettük el, és földjeinkkel együtt vesztek a völgyekhez, dombtetőkhöz, ligetekhez
tartozó történetek is. A történelem nemcsak az ember tetteinek meséje, hanem
olyasvalami, mely a földhöz kötődik. Egy dombot a hős után nevezünk el, aki ott ontotta
vérét; egy folyó a hercegnő nevét kapta, ki menekülése közben a partján húzta meg
magát, és amikor a régi nevek eltűnnek, velük tűnnek a történetek is, hiszen az új név
már senkit sem emlékeztet a múltra. A szászok elveszik földünket és elveszik
történelmünket. Ragályként terjednek, és nincs többé Arthur, hogy megóvjon bennünket.
Arthur, a szászok ostora, Britannia ura és a férfiú, akin a szerelem súlyosabb sebet ütött,
mint bármely kard vagy lándzsa. Mennyire hiányzik nekem.
A téli napforduló idején azért fohászkodunk az Istenekhez, hogy ne hagyják meg a földet
a sötétségben. A legkomorabb téli napokon imádságaink kétségbeesett könyörgések, és
soha nem fordultunk reményvesztettebb imával az égiekhez, mint a szászok támadása
előtti télen, mikor világunk jégpáncél és megkérgesedett hólepel alatt haldoklott. Azok
számára, kiket bevezettek Mithras rejtelmeibe, a napforduló kettős jelentéssel bírt, hisz
istenünk születését is ekkor ünnepeltük, így történt, hogy a Dun Caricben tartott ünnep
után elvittem Issát a nyugati barlangokhoz, hol a legtöbb szertartásra sort kerítettünk, és
ahol megismertettem öt Mithras imádatával. Issa gond nélkül állta a próbatételeket és
sikerrel illeszkedett be a válogatott harcosok közé, kik az istenség misztériumát őrizték.
Azután lakomát ültünk. Abban az évben én öltem le a bikát; elébb elmetszettem térdének
inait, hogy ne mozoghasson, majd meglendítettem a bárdot az alacsony barlangban, hogy
átvágjam a gerincét. Emlékszem rá, a bikának egész összezsugorodott a mája, amit
baljós előjelnek láttunk, de hát azon a könyörtelen télen nem is találkoztunk kedvező
e l ő j e l l e l .
A csikorgó hideg ellenére negyven harcos gyűlt össze. Arthur, bár még bebocsátást nyert,
nem érkezett meg időre, ám Sagramor és Culhwch a határ menti erősségeket is
hátrahagyták, csak hogy itt lehessenek. A lakoma végén, mikorra a legtöbb harcost
elnyomta a mézsör, mi hárman visszahúzódtunk egy keskeny járatba, melyet nem ült meg
a fojtogató füst, és ahol szabadon beszélhettünk.
Sagramor és Culhwch egyaránt bizonyos volt benne, hogy a szászok egyenest a Temze
völgye mentén támadnak majd.
– Azt hallottam – tette hozzá Sagramor –, hogy Londonban és Pontesben máris nagy
mennyiségű élelmet halmoztak fel.
Itt megállt, hogy letépjen egy húscafatot a kezében szorongatott jókora csontról. Hónapok
óta nem találkoztam már Sagramorral, és mint mindig, most is megnyugtatónak találtam a
jelenlétét. A numídiai volt Arthur legkeményebb és legfélelmetesebb vezére, s
harciassága keskeny, ék alakú arcán is tükröződött. Hűséges alattvalóként, odaadó
barátként és bámulatos tehetségű mesemondóként ismertük, ám mindennél inkább
született harcosként, aki túljárt bármely ellenség eszén és erején. Sagramor a szászokat
is halálra rémítette; saját Túlvilágjukról elszabadult sötét démonnak tartották. Bennünket
persze boldogított az őket bénító félelem, és megnyugvással töltött el a tudat, hogy ha
számban felül is múlnak bennünket, Sagramor kardját és lándzsásainak tapasztalatát
mindenképp magunk mellett tudhatjuk.
– Nem lehet, hogy Cerdic délről támadjon? – vetettem fel.
Culhwch a fejét rázta.
– Nem mutatja jelét ilyesminek. Ventában minden békés.
– Nem bíznak egymásban – jellemezte Sagramor a két szász vezért. – Olyannyira, hogy
még egymás kezét se engednék el. Cerdic attól tart, hogy megvásároljuk Aelle-t, Aelle
attól retteg, hogy Cerdic átvágja az osztozkodásnál, így aztán jobban ragaszkodnak
egymáshoz, mintha testvérek lennének.
– Akkor hát mit tesz Arthur? – kérdeztem.
– Reméltük, hogy te mondod meg – felelte Culhwch.
– Arthur mostanság szóba sem áll velem – közöltem, és még azzal sem bajlódtam, hogy
keserűségem leplezzem.
– Akárcsak velem – mordult fel Culhwch.
– Vagy épp velem – toldotta meg Sagramor. – Olykor eljön, kérdéseket tesz fel, rajtaüt az
ellenségen, és már indul is tovább. Nem mond semmit.
– Reméljük, hogy azért még gondolkodik.
– Ahhoz túlságosan leköti új arája – vetette közbe Culhwch.
– Találkoztatok már vele? – kérdeztem.
– Igazi ír boszorka – legyintett Culhwch, majd elmesélte, miként kereste fel Arthurt és
újdonsült aráját útban idefelé. – Nem éppen visszataszító – engedte meg vonakodva. –
Talán ha rabszolga lenne, nekem se volna ellenemre, hogy megmelegítse az ágyamat.
Ez persze az én véleményem. Te biztos másként gondolod. – Culhwch egyetlen alkalmat
sem szalasztott el, hogy házastársi hűségemen élcelődjön, noha e tulajdonságommal
aligha álltam egyedül. Sagramort, aki maga egy szász rabszolgát választott, már-már
legendás hűség fűzte asszonyához. – Mi haszna a bikának, ha csak egy tehenet szolgál?
– kötekedett Culhwch, de nem talált emberére.
– Arthur fél – jelentette ki Sagramor, majd elhallgatott, hogy összeszedje gondolatait. A
numídiai, noha vaskos akcentussal, de remekül beszélte a britont, ám mégsem ez volt az
anyanyelve, ezért gyakran kimért lassúsággal beszélt, hogy minél pontosabban fejezze ki
magát. – Ellene szegült az Isteneknek, és nemcsak Mai Dunnál, de akkor is, mikor
magához ragadta Mordred hatalmát. A keresztények gyűlölik, és most már a pogányok is
ellenséget látnak benne. El tudjátok képzelni, milyen magányos?
– Arthurral az a gond, hogy nem hisz az Istenekben – vélte Culhwch.
– Önmagában hisz – mondta Sagramor –, és amikor Guinevere megcsalta, a szíve
közepére talált. Arthur szégyenkezik. Elveszítette méltóságát, és ő végtelenül büszke
ember. Azt hiszi, mi mindannyian kinevetjük, ezért távolodott el tőlünk.
– Én nem nevetek rajta – tiltakoztam.
– Én meg igen – jelentette ki Culhwch, majd görcsösen összerándult, amint
kiegyenesítette sebesült lábát. – Ostoba fajankó. Ha néhányszor megmutatta volna a
szíjat Guinevere-nek, az a szuka is tudta volna, hol a helye.
– Most pedig – ment tovább Sagramor, szándékosan ügyet sem vetve Culhwch otromba
megjegyzésére – a vereségtől retteg. Mert hát mi más ő, ha nem katona? Szereti jó
embernek hinni magát, aki azért uralkodik, mert uralkodásra termett, pedig éppenséggel a
kardjának köszönheti a hatalmat. A lelke mélyén ő is tudja ezt, és ha elveszíti a háborút,
legértékesebb kincsét veszti vele, a hírnevét. Zsarnokként emlékeznek majd rá, aki nem
volt elég okos, hogy megtartsa, amit összeharácsolt. Nem élne túl még egy becsületén
esett csorbát.
– Talán Argante majd begyógyítja az első sebet – szóltam.
– Aligha – legyintett Sagramor. – Galahadtől tudom, hogy Arthur nem is nagyon akarja
elvenni.
– Akkor hát miért teszi? – kérdeztem értetlenül. Sagramor vállat vont.
– Hogy szabaduljon Guinevere-től? Hogy magához kösse Oengust? Hogy mindenki
megtudja, nincs már szüksége Guinevere-re?
– Hogy meghágjon egy jóvágású ír boszorkát? – szúrta közbe Culhwch.
– Ha egyáltalán megteszi – intette le Sagramor. Culhwch szemmel látható döbbenettel
meredt a numídiaira.
– Hát persze, hogy megteszi – erősködött.
Sagramor a fejét rázta. – Mint hallom, más a helyzet. Persze csak szóbeszéd, és a
szóbeszéd akkor a legkevésbé megbízható, ha férfi és asszony dolgára kerül a szó, de én
azt hiszem, a hercegnő túlontúl fiatal Arthur számára.
– Olyan nincs, hogy túlontúl fiatal – mordult fel Culhwch, de Sagramor csak a vállát vonta.
Kifinomultabb lélekként Culhwchnál sokkal inkább betekintést nyerhetett Arthur lelkébe,
mely, tűnhetett viselője bármily egyenes embernek, volt olyan cirkalmas és kacskaringós,
mint az Excalibur pengéjébe metszett mintázat.
Hajnalban elváltak útjaink; lándzsánk és kardunk pengéin még ott vöröslött a tegnap leolt
bika vére. Issa izgalma mit sem csillapodott. Néhány évvel ezelőtt még a földet túrta, ma
pedig bevezették Mithras rejtelmeibe, ráadásul ír felesége, Scarach is gyermeket várt.
Issa, akit valósággal felajzott a lelkesedés, bizonyos volt benne, hogy Gwent segítsége
nélkül is lebírjuk a szászokat, de én magam már nem hittem ebben. Talán nem kedveltem
Guinevere-t, ám ostobának sosem tartottam, és rettegtem amiatt, hogy jóslata Cerdic déli
támadásáról valóra válik. Nem vethettük el a másik lehetőséget sem, miszerint Aelle és
Cerdic csak vonakodva szövetkeztek egymással és bármelyik pillanatban egymás
torkának ugorhattak. A Severn-tenger elérésének legbiztosabb módja továbbra is egy
mindent elsöprő támadás maradt a Temze mentén, miáltal Britannia két darabra
szakadna szét, és ugyan miért áldoznák fel a szászok erőfölényüket, csak hogy két
kisebb seregre oszoljanak, melyeket Arthur egymás után legyőzhet? Ám ha Arthur csak
egyetlen támadásra számított és csakis ez ellen védekezett, egy délről érkező támadás
az egész háború kimenetelét eldönthette. Míg Arthur a Temze völgyében az egyik szász
sereggel hadakozott, addig a másik széles ívben a jobb oldalába kerülhetett és szinte
ellenállás nélkül érhette el a Severnt. Issát a komor kilátások mit sem aggasztották. Ő
csak a pajzsfalat látta, melyben immár Mithras felkent követőjeként úgy vágja le a
szászokat, ahogy a jó gazda kaszálja a szénát.
Az idő nem enyhült a napfordulót követően sem. Minden hajnal faggyal köszöntött ránk,
és a nap fakón vöröslő korongként függött az alacsonyan úszó hófelhők felett. A farkasok,
kik mélyen bevették magukat a földekre, a karámba terelt jószágokra vadásztak, mi pedig
rájuk, és egyetlen dicsőséges napon hat szürke bestiát is elejtettünk, ezzel bebiztosítva
hat új emberünk sisakdíszét. Lándzsásaim még Armoricában, a frankok ellen viselt
hadjárat során szoktak rá a ragadozók farkának viselésére, mikor valóságos
farkashordaként vetettük magunkat az ellenségre és szántszándékkal farkasnak is
hívattuk magunkat, dicséretté nemesítve a korábbi szidalmat. Farkasok lettünk, noha
pajzsunkon tovább viseltük az ötágú csillagot, Ceinwyn iránti tiszteletünk jeleként.
Ceinwyn pedig kijelentette, hogy jövő tavasszal sem akar Powysba menekülni. Morwenna
és Seren mehetnek, engedte meg, de ő akkor is marad. Feldühített a konokságával.
– Úgy hát a lányok veszejtsék el atyjukat és anyjukat is? – kiáltottam.
– Ha ez az Istenek akarata, ám legyen – felelt csendesen, majd meg vonta vállát. – Talán
önzés tőlem, de így akarom.
– Meg akarsz halni? Önzésből?
– Nem akarok messze kerülni tőled, Derfel – felelte. – Tudod te, milyen érzés egy távoli
földön, miközben az embered a vérét ontja? Hogy rettegve fogadsz minden hírvivőt?
Hogy odafigyelsz minden szóbeszédre? Hogy egész nap csak vársz, talán a
legrosszabbra? Nem, ezúttal maradok.
– Hát nincs elég dolog, ami miatt aggódnom kell?
– Micsoda öntelt egy alak vagy – szólt nyugodtan. – Azt gondolod, nem tudok vigyázni
m a g a m r a ?
– Az a kis semmiség nem fog megvédeni a szászoktól – mutattam a gyűrűre.
– Akkor majd én megvédem magam. Na aggódj, Derfel, nem leszek az utadban, és nem
engedem, hogy a szászok fogságba ejtsenek.
Másnap a Dun Caric dombja alatt meghúzódó akolban megszülettek az első bárányok.
Bár korábban érkeztek a szokásosnál, én kedvező előjelet láttam ebben. Mielőtt még
Ceinwyn megakadályozhatta volna, az elsőszülött bárányt feláldoztuk az Isteneknek, hogy
a többiek egészségesek lehessenek. Az apró állat véres irháját a patak mellett egy
fűzfára szegeztük, és másnapra egy farkasölőfű is szárba szökkent alatta, mely apró,
sárga szirmaival az első színfoltot jelentette az egyhangú tájban. Aznap három
jégmadarat láttam a patak befagyott pereme felett siklani. Ébredezett az új élet.
Hajnalban, miután kakasaink felébresztettek bennünket, újra hallottuk a rigók,
vörösbegyek, pacsirták, ökörszemek és verebek énekét.
Arthur két héttel azután küldetett értem, hogy az első bárány megszületett. A hó már
elolvadt, és a küldöncnek kisebb sártengeren kellett keresztülverekednie magát, hogy
átadja az üzenetet, mely Lindinis palotájában követelte meg jelenlétünket. Imbolc
ünnepére érkeztünk mely a téli napforduló után az első ünnepség, és amelyet a
termékenység istennőjének szántunk. Imbolckor lángoló karikákon vezettük át a
bárányokat, majd ezután, mikor azt hitték, senki sem figyeli őket, a fiatal leányok is
átugrottak a füstölgő karikákon, és Imbolc tüzeinek hamvát érintették ujjúkkal, hogy a
szürke port eldörzsöljék combjaik között. A novemberben világra jött újszülöttet Imbolc
gyermekének neveztük, kinek anyja a hamu, atyja a tűz volt. Ceinwyn és én Imbolc
estéjének délutánján érkeztünk meg, mikor a téli nap már hosszú árnyakat vetett a sápadt
fűre. Arthur lándzsásai körbevették a palotát, hogy megóvják őt azoktól, akik még nem
felejtették el a palota udvarán táncoló és fényesen izzó isteni leány látomását.
Az udvart legnagyobb meglepetésemre illő módon előkészítették Imbolc ünnepére. Arthur
maga sosem törődött efféle dolgokkal, és inkább ráhagyta a vallás gyakorlását
Guinevere-re, aki viszont sosem tartotta az olyan egyszerű vidéki ünnepeket, amilyen
Imbolc is. Most azonban az udvar közepén szalmából font jókora karika várakozott arra,
hogy lángra lobbantsák, míg a közeli karámba maroknyi újszülött bárányt tereltek be
anyjával együtt. Culhwch lelkesen üdvözölt bennünket, majd sokatmondó pillantást vetett
a hurok felé. – Itt az esély az újabb porontyra – incselkedett Ceinwynnel.
– Mi másért is lennék itt? – mosolygott Ceinwyn, majd megcsókolta bajtársamat. – Te
magad hol tartasz?
– Huszonegynél – felelt Culhwch büszkélkedve.
– És hány anyától?
– Tíztől – vigyorodott el, majd kedélyesen csapott a hátamra. – Holnap megkapjuk a
p a r a n c s o t .
– Megkapjuk?
– Te, én, Sagramor, Galahad, Lanval, Bálin, Morfans – sorolta Culhwch –, mindenki.
– Argante is itt van? – kérdeztem.
– Mit gondolsz, ki állította a hurkot? – kérdezett vissza. – Ez az egész az ő ötlete. Még a
druidáját is magával hozta Demetiából, és mielőtt ehetnénk, nekünk is imádkoznunk kell
N a n t o s u e l t á h o z .
– Kihez? – tudakolta Ceinwyn.
– Egy istennőhöz – vetette oda Culhwch hanyagul. Oly sok istenséget és istennőt
imádtunk, hogy a druidákat nem számítva aligha tarthatta bárki is fejben őket. Az biztos,
hogy eleddig se Ceinwyn, se én nem hallottunk még Nantosueltáról.
Magát Arthurt vagy Argantét egészen sötétedésig nem láthattuk, mikor is Arthur
szolgálója, Hygwydd valamennyiünket összegyűjtött az udvaron, melyet szurokba mártott
fáklyák imbolygó fénye világított be. Visszaemlékeztem Merlin éjszakájára, mikor a tömeg
félelemmel vegyes tisztelettel emelte fel a nyomorékokat és betegeket, hogy Olwen, az
Ezüstös érintse őket. Most urak és úrhölgyek esetlen tábora gyülekezett a hurok egyik
oldalán, míg az udvar nyugati felén állított emelvényen három, fehér vászonnal letakart
szék várakozott. Egy druida állt a szalmakarika mellett, vélhetően a varázsló, akit Argante
atyja országából hozott ide. Alacsony, zömök férfiú volt, fekete, elvadult szakállal, melybe
rókaszőrt és több kis csontot fontak. – Fergalnek hívják – tudatta Galahad –, és gyűlöli a
keresztényeket. Egész délután mást se csinált, mint engem próbált elvarázsolni, s amikor
meglátta Sagramort, majd elájult ijedtében. Azt hitte, Crom Dubh személyesen jött el érte
– nevetett fel Galahad.
Sagramor csakugyan lehetett volna a sötét istenség, hiszen az alkalomra talpig fekete
bőrbe öltözött és fekete kardhüvelyt viselt a derekára kötve. Óriási termetű, egykedvű
szász asszonyával, Mallával érkezett Lindinisbe, és a páros külön húzódott a többiektől az
udvar túlsó végében. Sagramor ugyan imádta Mithrast, ám nem sok időt szánt a briton
istenségekre, Malla pedig szívesebben imádkozott a szász égiekhez: Wodenhez,
Eostréhoz, Thunorhoz, Firhez és Seaxnethez.
Arthur valamennyi vezére eljött, de míg urunkra várakoztunk, én azokra gondoltam, akik
már nem lehettek itt. Cei, aki a távoli Gwyneddben együtt nevelkedett Arthurral, a
dumnoniai Iscában halt meg, Lancelot lázadása idején. A keresztények gyilkolták meg.
Agravaint, ki hosszú időn át volt Arthur lovasainak parancsnoka, ezen a télen vitte el a láz.
Agravain kötelmeit Bálin vette át, aki mindhárom feleségét elhozta Lindinisbe, zömök
fiaival egyetemben, kik most elkerekedett szemmel meredtek Morfansre, Britannia
legrútabb emberére, kinek arca oly ismerős volt valamennyiünk számára, hogy már észre
sem vettük nyúl ajkát, golyvás nyakát vagy kicsavarodott állát. Gwydrét nem számítva, aki
még alig cseperedett fel, én voltam a legfiatalabb férfi a gyülekezetben, és a felismerés
mélyen megdöbbentett. Új hadurakra volt szükségünk, én pedig ott és akkor eldöntöttem
magamban, hogy amint vége a szász háborúnak, Issa alá rendelem embereimet. Ha
megérik. Ha megérem.
Galahad gondoskodott Gwydréről, és a páros odahúzódott mellénk, hogy Ceinwynnel és
velem várakozzék. Galahad mindig is jóvágású férfinak számított, de most, élete delén, új
méltóság költözött vonásaira; aranyló szőke haja őszbe csavarodott, és kis hegyes
szakállt is növesztett. Mindig is közel álltunk egymáshoz, ám ezen a keserves télen ő
talán közelebb állt Arthurhoz, mint bárki máshoz. Galahad nem volt ott a Tengeri
Palotában, hogy szemtanúja legyen Arthur szégyenének, s mert birtokolta a mély
együttérzés képességét is, elfogadható társ lett Arthur szemében. Ceinwyn, aki gondosan
lehalkította hangját, nehogy Gwydre is meghallhassa, most azt tudakolta tőle, hogy van
Arthur. – Bárcsak tudnám – felelte Galahad.
– Bizonyosan boldog – jegyezte meg Ceinwyn.
– Miért?
– Talán új asszonya teszi azzá? – vetette fel Ceinwyn. Galahad elmosolyodott. – Ha egy
ember hosszú útra indul, úrnőm, és menet közben ellopják a lovát, olykor túl sietősen
választ magának újat.
– Vagy többet nem is lovagol – szúrtam közbe kéretlen egyszerűséggel.
– Úgy gondolod, Derfel? – kérdezte Galahad, se meg nem erősítve, se meg nem cáfolva
a szóbeszédet. Inkább újra elmosolyodott. – A házasság mindig is rejtelem marad a
számomra – tette hozzá ábrándos hangon.
Galahad maga sosem fogadott asszonyt maga mellé. Az igazat megvallva, még csak le
sem telepedett, mióta a frankok feldúlták '6Ftthonát, Ynys Trebest. Azóta élt Dumnoniában,
s bár egész nemzedéket látott felserdülni, még most is inkább csak külhoni látogatónak
tűnt. Durnovaria palotájában magáénak mondhatott néhány szobát, noha kevés
bútorzattal és kényelemmel is beérte. Inkább járt Arthur küldöttségében; keresztül-kasul
beutazta Britanniát, hogy elrendezze a vitás kérdéseket; vagy épp Sagramorral portyázott
a szász határvidéken, és akkor tűnt a legboldogabbnak, mikor így elfoglalhatta magát.
Olykor felötlött bennem, hogy szerelmes lehet Guinevere-be, de Ceinwyn mindig gúnyt
űzött a felvetésből. Galahad, mint mondta, a tökéletességbe szerelmes, és túlontúl
igényes ahhoz, hogy beérje halandó asszonnyal. Ő az asszony ideálját szerette, vélte
Ceinwyn, és képtelen lett volna elviselni a betegség, a vér, a fájdalmak valóságát.
Csatában nem viszolygott az ilyesmitől, csakhogy, mutatott rá Ceinwyn, a csatában a
férfiak véreztek és szenvedtek, márpedig Galahad sosem eszményítette a férfiakat,
csakis az asszonyokat. Talán igaza is volt ebben. Én csak annyit tudtam, hogy barátom
olykor mérhetetlenül magányos, bár maga egyszer sem panaszkodott erről.
– Arthur nagyon büszke Argantéra – tudatta most olyan hang hordozással, mintha valamit
el szeretne hallgatni előlünk.
– Csak épp nem Guinevere – jegyeztem meg.
– Az már bizonyos – értett egyet Galahad, hálásan, amiért hangot adtam kimondatlan
gondolatának –, bár némely dologban nem is annyira különböző.
– Mint például? – kérdezte Ceinwyn.
– Becsvágyó – felelte Galahad. – Úgy gondolja, Arthur igazán átengedhetné Siluriát
a t y j á n a k .
– Siluria nem is övé! Hogy adhatná át?
– Nem – engedte meg Galahad –, de Argante úgy gondolja, Arthur talán meghódíthatná.
Kiköptem. Ha meg akarta szerezni Silurát, Arthurnak Gwenttel, de még Powyssal is
harcba kellett bocsátkoznia, mely két ország közösen birtokolta a területet. – Őrültség –
m o r m o l t a m .
– Becsvágy, még ha elrugaszkodott is – igazított ki Galahad.
– Kedveled Argantét? – kérdezett rá Ceinwyn egyenesen.
Galahad megmenekült a válaszadástól, mert abban a pillanatban felpattantak a palota
kapui, és Arthur végre feltűnt előttünk. Szokott módon fehérbe öltözött, ám arca annyira
elvadult az elmúlt hónapokban, hogy határozottan öregnek tűnt. Kegyetlen a sors, hiszen
karjába kapaszkodva és aranyba öltözve, ott lépkedett új arája is, aki maga alig volt több
g y e r m e k n é l .
Akkor láttam először Argantét, Uí Liatháin hercegnőjét és Iseult testvérhúgát, aki sok
szempontból hasonlított a balsorsú Iseultra. Argante törékeny teremtés volt, félúton a
leánykor és az asszonyi sor között, és Imbolc estéjén, mikor keményített vászonból való
óriási köpenybe bugyolálták, melyet egykor bizonyosan Guinevere viselt, inkább tűnt
gyermeknek, mint felnőttnek – a ruha ormótlanul nagy volt a számára, és ő esetlenül
lépkedett az aranyló redők közt. Visszaemlékeztem nővérére, aki arannyal felcicomázva
épp úgy festett, mintha csak anyja ékszereivel játszadozna; míg Argante most azt a
benyomást keltette, mintha csak játékból öltözött volna így, akár egy gyermek, aki
felnőttnek színleli magát és dölyfös ünnepélyességgel pótolja a méltóság fájó hiányát.
Fénylő fekete haját egyetlen fonatban, csigavonalban a fejére tekerve hordta és
szurokfekete hajcsattal fogta össze, ám a fennkölt kifejezés így is idegenszerűnek hatott
fiatal arcán, ahogy a vert arany lánc is csak lötyögött karcsú nyakán. Arthur az
emelvényhez vezette és a bal oldali székhez intette aráját, s kétlem, hogy akár egyetlen
lélek is akadt, lett légyen vendég, druida avagy testőr, aki egy pillanatig ne arra gondolt
volna, hogy mintha atyját és leányát látná maga előtt. Néma csend állt be, amint Argante
helyet foglalt. A pillanat esetlenül hosszúra nyúlt, mintha mindenki elfeledkezett volna a
szertartásról, s fennállt a veszély, hogy az egész nevetségbe fúl, ám ekkor csoszogás
hallatszott az ajtó mögül, és Mordred tűnt fel a színen.
Királyunk nyomorék lábán botladozva, arcán alamuszi kifejezéssel jelent meg. Argantéhoz
hasonlóan ő is szerepet játszott, csak látható vonakodással. Tudta jól, hogy az
összesereglett vendégek egytől-egyig Arthur emberei, kik valamennyien gyűlölik őt, s bár
királyként lépett eléjük, életét csakis könyörületüknek köszönhetii. Felkapaszkodott az
emelvényre. Arthur meghajolt előtte, és mi valamennyien követtük példáját. Mordred,
rendezetlen, pemzlire emlékeztető hajával, holdvilág képével, és visszataszító, ritkás
szakállával kurtán bólintott, majd helyet foglalt a középső széken. Argante meglepően
meleg pillantással fogadta, majd Arthur is elfoglalta a helyét és ott ültek valamennyien
mozdulatlanul: a császár, a király és a gyermek ara.
Nem tudtam nem gondolni arra, mennyivel jobban feltalálta volna magát Guinevere.
Mostanra melegített mézsör oltotta volna szomjunkat, tüzek szolgálták volna
kényelmünket, zeneszó fojtotta volna el a megsűrűsödött csendet, ám ezen az éjjelen
senki sem tudta, mi fog történni, míg Argante sziszegve magához nem intette atyja
druidáját. Fergal nyugtalan pillantásokkal nézett körbe, majd átsietett az udvaron, hogy
magához vegye az egyik fáklyát. A fáklya segítségével begyújtotta a karikát, majd
kivehetetlen varázsszavakat mormolt, miközben a szalmalángra kapott.
Az öt újszülött bárányt a rabszolgák vezették elő az akolból. A jerkék nyomban
szívszaggató bégetésbe kezdtek, amint a rabszolgák karjukra vették a rúgkapáló
teremtéseket. Fergal kivárta, míg a karika teljes körben tüzet fog, majd megparancsolta,
hogy a jószágokat vezessék át a tűzön. Teljes fejetlenség támadt. A bárányok, kiknek
fogalma sem volt róla, hogy egész Dumnonia termékenysége múlik az
engedelmességükön, a létező összes irányba elindultak, csak a tűz fele nem, míg Bálin
csordányi gyermeke visongva csatlakozott a hajtóvadászathoz, és mire egyenként sikerült
jobb belátásra bírni és a tűz fele terelni az állatokat, addigra a ránk erőszakolt
ünnepélyesség semmivé foszlott. Argante, aki Demetiában kétségkívül ahhoz szokott,
hogy a szertartást nagyobb zökkenők nélkül hajtják végre, értetlenül ráncoltó a homlokát,
míg mi többiek nevetgéltünk és zajosan csevegtünk. Fergal vadállati üvöltéssel igyekezett
visszaállítani az éjszaka melegségét, és ezzel torkunkra is forrasztotta a szót. A druida
fejét hátra vetve a felhőkre meredt, míg jobb kezében széles pengéjű pattintott kőkést,
baljában egy kétségbeesetten vergődő, tehetetlen bárányt tartott.
– Ó ne – tiltakozott Ceinwyn, és félrekapta a tekintetét. Gwydre elfintorodott, én pedig a
vállára tettem kezemet.
Fergal bömbölve hívta ki maga ellen az éjszakát, majd mind a bárányt, mind a kést a feje
fölé emelte. Újra felüvöltött, azután elpusztította a bárányt, valósággal széttépve a parányi
testet a nehézkes, tompa késsel; a szerencsétlen állat egyre erőtlenebbül kapálódzott,
miközben felszakított gyapjas testéből vére Fergal égnek emelt arcára csorgott, bele a
torzonborz, csontokkal befont szakállba.
– Örülök – suttogta Galahad a fülembe –, hogy nem kell Demetiában élnem.
Arthurra sandítottam a látványos áldozat közben, és végtelen viszolygást láttam az arcán.
Azután észrevette, hogy figyelem, és vonásai abban a pillanatban megmerevedtek.
Argante tágra nyílt szájjal, mohón hajolt előre, hogy a druida ténykedését figyelje.
Mordred vigyorgott.
A bárány kimúlt, és Fergal valamennyiünk borzalmára peckesen lépdelni kezdett az
udvaron, s miközben a köröket rótta, a tetemet rázta és teli torokból imádságokat ordított.
Vércseppek záporoztak ránk. Védelmezőn borítottam köpenyem Ceinwyn fölé, amint a
druida vérben úszó arccal eltáncolt előttünk. Arthurnak láthatóan fogalma sem volt róla,
milyen barbár rítust terveztek ma estére; talán azt hitte, arája pompás előjátékot rendez a
lakoma előtt, ám a szertartás hamar vad, véres orgiává fajult. A druida mind az öt bárányt
lemészárolta, s amikor a fekete kés átjárta az utolsó csenevész torkot is, Fergal hátrébb
lépett és a hurok felé kezdett integetni.
– Nantisuelta rátok is vár – buzdított bennünket –, jöjjetek hozzá! Jöjjetek! – Nyilván
valamiféle választ várt, ám egyikünk sem moccant. Sagramor a holdat nézte, míg
Culhwch tetvekre vadászott a szakállában. Apró lángok táncoltak a karika kerületén, és
sötétben izzó szalmaszálak hullottak alá az udvar kövezetére, hol a szétmarcangolt véres
testek hevertek. Valamennyien mozdulatlanná dermedtünk.
– Jöjjetek Nantosueltához! – kiáltozott Fergal bárdolatlan hangján.
Azután Argante felegyenesedett. Lerázta magáról a merev aranyköpenyt, hogy felfedje az
egyszerű kék gyapjúruhát, mely gyerekesebbnek mutatta, mint bármely egyéb viselet.
Fiúsan keskeny csípője és apró keze; finom metszésű arca éppoly halovány, akár a
bárányok irhája, mielőtt a fekete kés átjárta volna azokat. Fergal odakiáltott neki.
– Jöjj – kántálta –, jöjj Nantosueltához, Nantosuelta téged hív, jöjj Nantosueltához.
Argante szinte révületben, végtelen lassúsággal lépkedett előre, akárha minden lépés
külön erőfeszítést igényelt volna; lépett és megtorpant, lépett és megtorpant, miközben a
druida tovább ösztökélte.
– Jöjj Nantosueltához – biztatta fennhangon – Jöjj Nantosueltához, Nantosuelta téged
v á r .
Argante lehunyta szemét. Az ő számára legalábbis megindítóan fenséges pillanat
érkezett el, míg mi többiek, azt hiszem, inkább mélységes zavart éreztünk. Arthur
döbbentnek tűnt, ami nem is csoda, hisz épp most váltotta fel Isist Nantosueltára.
Mordred mohó pillantásokkal méregette a lányt, kit egykor neki ígértek.
– Jöjj Nantosueltához, Nantosuelta téged vár – ismételte az unalomig Fergal, immár egy
szipirtyó károgását mímelve.
Argante elérte a hurkot, és amint a lángok melege az arcát érintette, felnyitotta szemét és
már-már meglepettnek tűnt, amiért az istennő tüze mellett találja magát. Gyors pillantást
váltott Fergallal, majd sebesen átbújt a füstölgő karikán és diadalmasan mosolygott,
miközben Fergal lelkesen megtapsolta, bennünket is arra biztatva, hogy kövessük
példáját. Udvariasságból megtettük, ám kierőszakolt tapsunk abban a pillanatban elhalt,
amint Argante letérdelt a halott bárányok mellé. Döbbent némasággal figyeltünk, amint
belemártja vékony ujját az egyik kés ütötte sebbe, s mikor felállt, valamennyien láthattuk,
hogy vér csillan az ujjbegyén. Azután elfordult, hogy Arthur is láthassa. Meredten nézte
jegyesét, miközben felnyitotta száját, lecsupaszította apró, fehér fogait, majd lassan a
fogak közé helyezte ujját és összecsukta ajkát. Azután tisztára szopogatta ujját. Gwydre,
mint láttam, hitetlenkedve meredt mostohájára, aki alig néhány esztendővel lehetett csak
idősebb nála. Ceinwyn megborzongott, és keze görcsösen szorította az enyémet.
Argante azonban még nem fejezte be. Elfordult, újra vérrel nedvesítette ujját, majd
megbökte vele a karika izzó parazsát. Azután lekuporodott és kék ruhája alsó szegélye
alá nyúlt, hogy eljuttassa combjai közé a vért és a hamvakat. így biztosította be, hogy
gyermekei szülessenek; Nantosuelta erejét használta fel arra, hogy saját nemzedéket
alapítson, és így mindannyian tanúi lehettünk mérhetetlen becsvágyának. Újra lehunyta
szemét, és már-már önkívületi állapotba került, mikor a rítusnak hirtelen vége szakadt.
Argante felállt, kinyújtotta karját és intett Arthur felé. Az este folyamán most először
mosolyodott el, és láttam, hogy csakugyan gyönyörű teremtés, ám hideg és merev,
akárcsak Guinevere, és az ő esetében a vöröslő hajkorona sem lágyította a benyomást.
Türelmetlenül újra intett Arthurnak; úgy tűnt, a szertartás megkívánta, hogy ő is áthaladjon
a karikán. Arthur egy pillanatig habozni tetszett, majd Gwydrére vetült a tekintete, és
képtelen volt tovább engedni ezt a véres közjátékot. Felállt és megrázta a fejét. – Eszünk
– jelentette be kimért, érdes hangon, majd azzal vette élét a kurta meghívásnak, hogy
kedélyes mosolyt villantott fel vendégei előtt. Jómagam Argantét figyeltem és az esztelen
harag kifejezését láttam az arcán. Egy pillanatig már azt hittem, ráripakodik Arthurra. Apró
teste görcsösen megfeszült, keze ökölbe szorult, ám Fergal, rajtam kívül az egyetlen, aki
szemtanúja volt néma tombolásának, engesztelően súgott valamit a fülébe, Argante pedig
megborzongott, amint haragja eltávozott. Arthur persze nem vett észre semmit.
– Hozzátok a fáklyákat – parancsolta az őröknek, és a lángokat a palotába vitték, hogy
bevilágítsák az ünnepi csarnokot.
– Jöjjetek – hívta Arthur a vendégeket, és mi hálásan indultunk a palota kapuja felé.
Argante habozni látszott, de Fergal megintcsak összesúgott vele, mire ő is
engedelmeskedett Arthur hívó szavának. A druida ottmaradt a füstölgő karika mellett.
Ceinwyn és jómagam utolsóként hagytuk ott az udvart; valami megmagyarázhatatlan
ösztön tartóztatott. Megérintettem Ceinwyn karját, hogy hátravonjam az árkád sűrű árnyai
közé, ahonnét láthattuk, hogy még valaki hátramaradt az udvaron. Most, hogy minden
kihaltnak tűnt, a keservesen bégető jerkéktől és a vértől csatakos druidától eltekintve, ez
a személy is elvált az árnyaktól. Mordred volt az. Elbicegett az emelvény mellett,
keresztülvágott a kövezett udvaron, és a hurok mellett állapodott meg. Egy
szemvillanásnyi ideig a druida és ő némán meredtek egymásra, azután Mordred esetlen
mozdulatot tett a kezével, mintha engedélyt kérne rá, hogy átléphesse a tűzkört. Fergal
habozni látszott, majd kurtán bólintott. Mordred lehajtotta fejét és átfurakodott a karikán. A
túlsó oldalon lekuporodott és megnedvesítette ujját, de mi már nem akartuk látni, mihez
kezd vele. Behúztam Ceinwynt a palotába, ahol a füstöt okádó fáklyák fénye római
istenségeket és vadászjeleneteket ábrázoló pazar falfestményekre vetültek.
– Ha bárányt adnak – jegyezte meg Ceinwyn –, én egy falatot sem eszem.
Arthur lazacot, vadkant és szarvast szolgált fel. Az egyik sarokban hárfás játszott.
Mordred, kinek késői jöttére senki sem figyelt fel, elfoglalta helyét az asztalfőn, ahol arcán
alattomos kifejezéssel ücsörgött. Senkihez sem szólt és senki nem szólt hozzá, bár a fakó
és vézna Argante, aki a vendégek közül egyedül nem látszott élvezni a lakomát, időnként
felé sandított. Láttam, hogy egyszer elkapja Mordred pillantását, és ingerült vállrándítást
váltanak, mintha mélyen lenéznének minket többieket, ám e pillantástól eltekintve Argante
teljesen magába roskadt, és Arthur szégyenkezett helyette is, miközben mi mindannyian
úgy tettünk, mintha nem vennénk észre semmit. Mordred persze örömét lelte a
f e s z e n g é s b e n .
Másnap reggel vadászni indultunk. Talán ha tucatnyian lovagoltunk ki, valamennyien
férfiak. Ceinwyn is szeretett vadászni, de Arthur őt arra kérte, maradjon Argante
társaságában, és Ceinwyn vonakodva engedelmeskedett.
Nyugat felé vettük az irányt, noha nem sok reménnyel, hisz Mordred gyakorta vadászott
errefelé, és a hajtók kételkedtek benne, találunk-e egyetlen prédát is. Guinevere immár
Arthur gondjaira bízott vérebei ott ólálkodtak az elfeketedett fatörzsek közt, és sikerült is
felhajtaniuk egy őzsutát, de miután alaposan kilovagoltuk magunkat, a hajtók visszahívták
az ebeket, mert látták, hogy az állat vemhes. Arthur és jómagam messze kikerültük a
többieket, hátha elvághatjuk a préda útját az erdő peremén, majd megeresztettük a
gyeplőt, mikor hallottuk a kürtszót. Arthur körülnézett, mintha nagyobb társaságra
számított volna, majd felmordult, mikor látta, hogy kettesben maradtunk.
– Különös volt ez a tegnap esti ünnep – kezdte sután –, de hát az asszonyok kedvelik az
i l y e s m i t .
– Ceinwyn másként gondolkodik – jegyeztem meg szárazon. Éles pillantást vetett rám.
Bizonyára azon gondolkodott, beszélt-e nekem Ceinwyn házassági ajánlatáról, de arca
nem árulkodott semmilyen érzelemről, és végül úgy döntött, hogy nem tudok semmiről.
– Nem – biccentett rá. Újra habozni kezdett, majd esetlenül felnevetett. – Argante szerint
nekem is át kellett volna lépnem a lángokon, hogy beléphessek a házasságba, de én
közöltem vele, hogy ha el akarom venni, ahhoz nincs szükségem halott bárányokra.
– Még nem volt alkalmam, hogy gratuláljak házasságkötésed alkalmából – szóltam
szertartásosan –, ezért hadd tegyem meg most. Gyönyörű lányt választottál.
Ezzel örömére szolgáltam.
– Az is – jelentette ki, majd elpirult. – Csak még gyermek.
– Culhwch szerint minél fiatalabb, annál jobb – mondtam könnyedén.
Ügyet sem vetett a kiszólásra.
– Nem akartam házasodni – szólt csendesen. Nem feleltem. Nem is rám, hanem a
parlagon heverő földek felé nézett. – De egy férfinak asszony kell – bizonygatta, mintha
legelőször is magát akarná meggyőzni erről.
– Csakugyan – értettem egyet.
– És Oengus is lelkes. Csak jöjjön el a tavasz, Derfel, egész seregét magával hozza. Nem
akármilyen harcosokat, hanem a Feketepajzsosokat.
– Soha rosszabb hírt, uram – bólintottam, bár úgy véltem, Oengus mindenképp elhozta
volna seregét, akár elveszi Arthur Argantét, akár nem. Oengus persze annál inkább
akarta Arthur szövetségét Powysi Cuneglas ellen, kinek földjeit Oengus lándzsásai nem
szűntek meg fosztogatni, és a fortélyos ír király bizonyára megjegyezte, hogy Arthur
házassága révén bebiztosítja a Feketepajzsosok jelenlétét a tavaszi hadjáratban.
Akárhogy is, a házasságot sietve ütötték nyélbe, és Arthur láthatóan máris megbánta az
e g é s z e t .
– Persze mielőbb gyermekeket akar – folytatta Arthur, még mindig a szörnyű szertartáson
gondolkodva, mely összevérezte Lindinis udvarát.
– Te nem, uram?
– Még nem – felelt kurtán. – Jobb várni, azt hiszem, míg vége a szász háborúnak.
– Ha már itt tartunk – kezdtem bele –, Guinevere úrnő kegyet kér tőled. – Arthur újabb
metsző pillantást vetett rám, de ezúttal sem szólt. – Guinevere retteg – folytattam –, hogy
ki lesz szolgáltatva, ha a szászok délről támadnának. Könyörög, hogy tedd biztosabb
helyre börtönét.
Arthur előrehajolt a nyeregben, hogy megcirógassa lova fülét. Arra számítottam, hogy
dühös lesz Guinevere nevének említésére, de nem adta jelét ingerültségnek.
– Bárcsak délről támadnának – szólalt meg halkan. – Úgy legalább megosztanák erőiket,
és egyenként lebírhatnánk őket. A legnagyobb veszély mégis az, Derfel, hogy egyetlen
összevont támadást intéznek a Temze mentén, nekem pedig a legnagyobb, s nem a
legkisebb veszélyre kell felkészülnöm.
– Azért mindenképp bölcs dolog lenne – erősködtem – elköltöztetni délről értékeinket.
Lassan odafordult hozzám. Gúnyos pillantást vetett rám, mintha megvetne azért, hogy
együttérzést mutatok Guinevere iránt.
– És ő ilyen érték lenne, Derfel? – kérdezte. Nem válaszoltam, és Arthur félrekapta a
fejét, hogy elnézzen a kopár mezők felé, hol feketerigók vadásztak a barázdák közt
megbújó férgekre. – Szerinted meg kellene ölnöm? – kérdezte váratlanul.
– Megölni Guinevere-t? – hördültem fel a kérdés hallatán, és Argantét gyanítottam a
szavak mögött. Az ír boszorka talán még most is neheztelt Guinevere-re, amiért az
életben maradt, mikor nővére ugyanezért a bűnért kínhalállal lakolt. – A döntés – feleltem
nehézkesen –, nem az enyém, uram, de ha meg is érdemelte a halált, azt hónapokkal
ezelőtt tette, és nem most.
Fintorogva fogadta tanácsomat. – Mit tennének vele a szászok? – kérdezte.
– Ő úgy gondolja, megbecstelenítenék. Szerintem inkább trónra emelnék.
Arthur elidőzött a téli tájon. Tudta, hogy Lancelot trónjára gondoltam, és elképzeltem
kínos zavarát, amiért halálos ellensége kerülhet arra a trónusra, mely mögött egyfelől
Guinevere, másfelől Cerdic áll. Az elviselhetetlen gondolat erőt adott neki.
– Ha fennáll a veszélye, hogy fogságba esik – szólt nyersen –, akkor inkább öld meg.
Alig hittem a saját fülemnek. Meredten néztem, de Arthur nem volt hajlandó a szemembe
n é z n i .
– Nem lenne egyszerűbb – vetettem fel – biztonságba vinni? Nem mehetne Glevumba?
– Épp elég dolog miatt kell aggódnom – förmedt rám –, hogy sem árulók biztonságára
egyetlen gondolatot is pazaroljak. – Egy pillanatig tehetetlen düh áradt szét vonásain,
majd szomorúan megrázta fejét és felsóhajtott. – Tudod, kit irigylek? – kérdezte.
– Mondd el, uram.
– Tewdricet.
F e l n e v e t t e m .
– Tewdricet! Azt a székrekedéses szentfazekat?
– Boldog – vélte Arthur –, mert megtalálta, amire mindig is vágyott. Nem akarok tonzurát
és nem érdekel az istene sem, ám ettől még nem irigylem kevésbé. – Elfintorodott. –
Belefáradtam, hogy egy olyan háborúra készülődjek, melyről rajtam kívül senki sem hiszi,
hogy megnyerhetnénk, és elegem lett minden másból is. Nem akarok már semmit!
Mordrednek kellene királyunknak lennie, és mi esküvel fogadtuk, hogy azzá tesszük. Ha
pedig legyőzzük a szászokat, én át adom neki a hatalmat. – Ádáz indulattal szólt, de én
nem hittem neki. – Soha nem vágytam egyébre – folytatta –, mint egy kis csarnokra és
földre, pár állatra, jó termésre, tűzifára, egy kis kovácsműhelyre és egy patakra. Olyan sok
e z ?
Arthur ritkán merült ilyen mélyre az önsajnálatban, és én engedtem, hogy kiadja magából
a fájdalmát. Sokszor beszélt nekünk arról, hogy saját otthonra vágyik, melyet átjárhatatlan
erdők és tágas mezők választanak el a világtól, és ahol családjának élhetne, de most,
hogy Cerdic és Aelle ott gyülekeztek határainkon, minden ilyen ábránd elérhetetlen
messzeségbe került. – Nem őrizhetem örökké Dumnoniát – folytatta –, s miután lebírtuk a
szászokat, épp ideje lesz, hogy valaki más bajlódjék Mordreddel. Ami engem illet, én
követem Tewdricet a boldogságba. – Megmarkolta a gyeplőt.
– Most nem érek rá Guinevere-re – fordult el –, de ha csakugyan komoly veszélybe
kerülne, tedd a dolgodat. – A kurta parancs alig hagyta el a száját, máris hátracsapta
bokáit és elvágtázott.
Én még sokáig maradtam. Minden viszolygásom ellenére azonnal megértettem, mi jár a
fejében. Tudta, hogy nem ölném meg Guinevere-t, így biztonságban tudhatja őt,
ugyanakkor kíméletlensége mögé elrejthette valódi érzelmeit. Odi et amo, excrucior.
Aznap reggel nem ejtettünk prédát.
Délután a harcosok gyűltek össze az ünnepi csarnokban. Eljött Mordred is, aki görnyedten
kuporgott a székben, mely trónusául szolgált. Nem vártunk tőle semmit, hisz máris
királyság nélküli király volt, Arthur mégis ragaszkodott hozzá, hogy a neki kijáró tisztelettel
bánjunk vele; mi több, azzal kezdte, hogy amikor a szászok eljönnek, Mordred is vele tart
majd, és hogy az egész sereg Mordred vörös sárkányos lobogója alatt indul harcba.
Mordred biccentett egyetértése jeléül, de mi egyebet is tehetett volna? Az igazat
megvallva – és mi valamennyien tudtuk ezt – Arthur nem esélyt akart kínálni Mordrednek,
hogy megtépázott hírnevét harcban szerezze vissza, sokkal inkább bebiztosította magát
királyunk ármánykodása ellen, hisz Mordred egyedül úgy ragadhatta meg a hatalmat, ha
szövetséget köt ellenségeinkkel és bábkirályként kínálkozik fel Cerdic számára.
Arthur ezután megerősítette, hogy Gwenti Meurig nem harcol az oldalunkon. A hír, noha
nem szolgált meglepetésként, hangos méltatlankodást szült. Arthur csendre intett
mindenkit. Meurig, mint mondta, meggyőződéssel vallja, hogy az elkövetkező háború nem
Gwent ügye, ám vonakodva beleegyezett, hogy Powysi Cuneglas keresztülvezesse
seregét királysága déli részén, és Oengus is ezen az útvonalon érkezik majd. Arthur nem
szólt arról, hogy Meurig magának követeli Dumnonia trónját; talán mert úgy gondolta, egy
ilyen bejelentés csak még több gyűlöletet szítana a gwenti király irányában, és ő még
ekkor is reménykedett benne, hogy valamiképp rábírhatja Meurigot a csatlakozásra.
Powys és Demetia erői, folytatta Arthur, Coriniumnál gyülekeznek majd, ugyanis ez a
fallal körülzárt római város lesz Arthur főhadiszállása, és itt gyűjtik egybe a készleteket is.
– Holnap nekilátunk az élelem felhalmozásának – jelentette be Arthur. – Rengeteg
élelemre lesz szükségünk, mert ott fogjuk megvívni a sorsdöntő csatát. – Egy pillanatra
megállt. – Egyetlen nagy ütközet lesz csak – tette hozzá –, a mi összes harcosunk a
szászok ellenében.
– Ostrom? – kérdezte Culhwch meglepetten.
– Nem – felelte Arthur. Sokkal inkább csaléteknek kívánta használni Coriniumot. A
szászok értesülnek róla, hogy ellenségeik a városba hordtak minden sózott húst, szárított
halat és szemes terményt, és mint akármelyik menetelő horda, ők is híjával lesznek az
élelemnek, ezért Corinium úgy vonzza majd őket, mint rókát a kacsaúsztató. Ott kellett
elpusztítanunk őket. – Ostromolni fognak – engedte meg Arthur –, de Morfans megvédi a
várost. – Morfans, kinek szerepét már korábban kiosztotta, komoran bólintott
beleegyezése jeleként. – Mi többiek – ment tovább Arthur – a várostól északra, a dombok
között várakozunk majd. Cerdic tudja, hogy el kell minket pusztítania, ezért félbehagyja az
ostromot. Azután már az általunk választott helyen vehetjük fel vele a harcot.
A terv teljes egészében azon állt vagy bukott, hogy a szászok a Temze völgye mentén
támadnak-e, márpedig minden jel erre vallott. Az ellenség Londonban és Pontesben
halmozta fel tartalékaikat, míg a déli határvidéken semmiféle előkészületet nem zajlott.
Culhwch, aki a déli határmezsgyét vigyázta, mélyen behatolt Lloegyr földjére, de sehol
sem ütközött komolyabb ellenállásba, és annak sem látta jelét, hogy Cerdic húst vagy
magvakat raktározott volna Ventában vagy bármely más határ menti településen. Minden
arra mutat, összegezte a hallottakat Arthur, hogy egyetlen, brutális erejű és mindent
elsöprő támadás készül a Temze mentén, mely a Severn-tengert és így Britannia
megosztását célozza, a döntő fontosságú csatát tehát Coriniumnál kell megvívni.
Sagramor emberei máris kiépítették az őrtűzláncot a Temze mindkét partján, s még több
máglyát emelnek Dumnonia déli és nyugati területein. Mikor meglátjuk a tüzek füstjét,
valamennyien felvesszük a helyünket.
– Erre majd csak Beltain után kerül sor – tette hozzá Arthur. Aelle és Cerdic csarnokaiban
egyaránt voltak kémei, és valamennyien azt jelentették, hogy a szászok várni fognak, míg
meg nem ülték Eostre istennő ünnepét, mely egy teljes héttel Beltain utánra esett. A
szászok istenük áldását akarják, magyarázta Arthur, és megvárják, míg megérkeznek az
idei esztendő első hajói, fedélzetükön még több földre éhes harcossal.
Ám Eostre ünnepe után, fejtegette, a szászok bizonyosan útnak indulnak, és ő mélyen
Dumnonia belsejébe engedi őket, bár minden alkalmat megragad a zaklatásukra.
Sagramor sokat látott harcosaival a szász arcvonal előtt hátrál majd, és a pajzsfalat nem
számítva minden létező eszközzel a haladását lassítja, míg Arthur egybegyűjti a
szövetséges csapatokat Coriniumnál.
Culhwch és jómagam más parancsot kaptunk. Nekünk kellett védenünk a Temzétől délre
fekvő dombokat.. Senki sem várta, hogy visszaverjünk egy összevont szász támadást,
mely a dombok felől érkezik, és Arthur nem is számolt ilyennel. A szászok, jelentette ki
újra meg újra, erőltetett menetben haladnak majd nyugat felé, végig a Temze mentén,
viszont rá lesznek kényszerülve, hogy kis élelemszerző csapatokat küldjenek ki a déli
dombok közé. Nekünk kellett megakadályozni a fosztogatást, ezáltal rákényszerítve a
szászokat arra, hogy inkább észak felé próbálkozzanak – a szászok így végül átkelnének
a gwenti határon és bevonnák a háborúba a vonakodó Meurigot is. A terv mögött az a
kimondatlan gondolat bujkált, melyet a csarnokban valamennyien jól értettünk: Gwent jól
képzett lándzsásai nélkül a Corinium melletti ütközet elveszett, mielőtt még
megkezdődhetett volna.
– Így hát csapjatok le rájuk keményen – rendelkezett Arthur. – Öljétek meg, akit csak
lehet, plántáljatok félelmet az ellenség szívébe, de ne bocsátkozzatok közelharcba. Ne
hagyjatok nekik nyugságot, de amint egynapi járásra kerülnek Coriniumtól, hagyjátok őket
békén, és amilyen gyorsan csak lehet, csatlakozzatok hozzám.
A Corinium melletti ütközetben szükségünk volt minden egyes lándzsára, és Arthur úgy
gondolta, amíg miénk a kezdeményezés, addig nem veszíthetünk.
Mindent egybevetve, jó tervet épített fel. A szászokat mélyen Dumnonia belsejébe csaljuk
és rákényszerítjük, hogy a meredek dombok ellen támadjanak, csakhogy minden azon
múlt, mennyire követik a szászok Arthur elvárásait, márpedig Cerdic eddig sem bizonyult
túl engedelmesnek. Arthur azonban bizakodónak tűnt, s ez legalábbis megnyugtatott.
Valamennyien hazatértünk. Népszerűségem egy csapásra odalett, amikor terményeket,
sózott húst és szárított halat keresve az összes hozzám tartozó házat átkutattuk, pedig
épp elég élelmet hagytunk hátra, hogy senkinek se kelljen éhezni, és a fölösleget tüstént
Coriniumba küldtük, hogy Arthur seregét tápláljuk. Háládatlan feladat volt, hiszen a
parasztok legalább annyira rettegtek az éhezéstől, mint az ellenség lándzsáitól, és nekünk
még a legtitkosabb rejtekhelyeket is fel kellett fednünk, ügyet sem vetve eközben az
asszonyok sikoltozására és válogatott szidalmaira. Inkább mi kutassunk, mondtam nekik
mindhiába, mint a szászok fosztogassanak.
Felkészültünk a csatára. Előrámoltam felszerelésemet, hogy a rabszolgák leolajozzák bőr
ujjasomat, kifényezzék láncingem, kifésüljék sisakom farkasprém forgóját, és újrafessék
pajzsom fehér csillagját. Az újesztendő közben megajándékozott bennünket a füttyös
madarak első énekével. Húsos rigók szólongatták egymást a Dun Caric fölé tornyosuló
vörösfenyők magasan fekvő ágain, mi pedig azért fizettük a falu porontyait, hogy botokkal
és csorba edényekkel riogassák el a madarakat a gyümölcsöskertektől. Verebek raktak
fészket, a sebes patakban a megkerült lazacok villództak. Sötétedéskor barázdabillegetők
zajongtak. Alig néhány héten belül virágba szökkentek a mogyoróbokrok, ebviolák
kapaszkodtak a fák törzsein, baknyulak ugrándoztak a mezőkön a bárányok között.
Márciusban elözönlettek bennünket a varangyok, amit én baljós előjelnek tartottam, de
sem Merlin, sem Nimue nem volt ott, hogy kikérjem a véleményüket. A két csúfot vallott
mágus nyom nélkül eltűnt, és úgy látszott, nekünk nélkülük kell megvívnunk a közelgő
ütközetet. Közben pacsirták fütyörésztek, míg a ritkás sövények mentében szarkák
vadászták a frissen lerakott tojásokat.
A levelek utolsóként bukkantak elő, és velük együtt megérkeztek délre Powys első
harcosai is. Csak kevesen jöttek, mert Cuneglas nem akarta a Coriniumban felhalmozott
élelmet apasztani, ám érkezésük magával hozta a nagyobb sereg ígéretét, melyet Beltain
után Cuneglas maga szándékozott délre vezetni. Világot láttak a borjak, vajat köpültünk,
míg Ceinwyn azzal foglalta el magát, hogy kitakarította a csarnokot a hosszú, füstös tél
u t á n .
Különös, édesbús napokat éltünk meg, hiszen még a dicsőségesen fénylő napkorong, a
tündöklő tavaszi égbolt és virágoktól tarka sövények mögött is ott bujkált a közelgő háború
fenyegetése. A keresztények az „utolsó napokról” prédikáltak, mely alatt a világ végét
értették, s azon a lágy, simogató tavaszon talán mindenki ugyanazt érezte, amit mi. A
mindennapi élet legparányibb eseménye is már-már valószerűtlen jelentőségre tett szert.
Talán ez az utolsó alkalom, hogy elégetjük téli ágyunk szalmáját, talán most utoljára
segítjük ki a véres újszülött borjút anyja méhéből. Minden különlegesnek tűnt, mert
mindent pusztulás fenyegetett.
Tudtuk azt is, hogy Beltain eljövetele lesz az utolsó igazi családi ünnepünk, ezért
igyekeztük emlékezetessé tenni. Beltain az újesztendő, s vele az új élet ünnepe, melynek
előestélyén hagytuk elhalni Dun Caric valamennyi tüzet. A konyhai tüzek, melyek egész
télen lobogtak egész napra őrizetlenül maradtak, és este csak kihűlt hamvakat találtunk a
helyükön. Kihúzkodtuk a parazsat, tisztára sepertük a tűzhelyeket, azután új gyújtóst
készítettünk be, míg a falutól keletre, a domb tején két óriási halom tűzifát hordtunk
össze; egyiküket egy szent fa körül, amit bárdunk, Pyrlig választott ki. Fiatal mogyorófa
volt, melyet kivágtunk és ünnepélyesen hordoztunk végig a falun, keresztül a patakon és
fel a dombtetőre. A fa ágaira rongyfoszlányokat kötöztünk, és valamennyi házat, így saját
csarnokunkat is, fiatal mogyoróágakkal díszítettük.
Aznap éjjel Britannia-szerte mindenfelé kialudtak a tüzek. Beltain estéjén a sötétség
uralkodott. Az ünnepségre a csarnokban került sor, bár nem főzhettük meg ételünket és
lángok se világították be a gerendákat. Sehol sem gyűlt fény, kivéve a keresztény
városokban, ahol a népek minden alkalmat megragadtak, hogy dacoljanak az Istenekkel.
Szürkületkor felkapaszkodtunk a dombra, falusiak és lándzsások vegyesen, míg a
jószágokat fonott vesszőkarámokba tereltük. A gyermekek szaladgáltak és játszadoztak,
ám amint alászállt a sötétség, a legkisebbek elszundítottak, és parányi testük ott hevert a
fűben, míg mi többiek a sötét farakások mellé gyűltünk, hogy felidézzük Annwn komor
é n e k é t .
Azután, az éj legsötétebb szakában meggyújtottuk az újesztendő első tüzeit. Pyrlig két
kavicsot összeütve csiholt tüzet, míg Issa vörösfenyő forgácsot morzsolt a szikrák felett. A
két férfi görnyedve hajolt az apró láng fölé, és leheletével élesztgette, szinte becézgette,
mígnem erős láng szökkent fel, és mi valamennyien kántálni kezdtük Belenos énekét,
miközben Pyrlig elvitte az új tüzet a két máglyához. Az alvó gyermekek lassan
megébredtek és odaszaladtak szüleikhez, miközben Beltain tüzei fellángoltak a
d o m b t e t ő n .
Kecskét áldoztunk, amint a tüzek lángra kaptak. Ceinwyn, mint mindig, most is elfordult,
mikor a jószág gigáját elmetszették és Pyrlig a fűre locsolta a kiontott vért. A bárd arra a
tűzre vetette a kecske tetemét, melyben a szent mogyorófa ágai is lángoltak, majd a
falusiak összeterelték jószágaikat és elvezették őket a két máglya között. Szalmából font
láncot vetettünk a tehenek nyakába, majd figyeltük, amint a fiatal lányok is táncot lejtenek
a tüzek közt, így keresve az Istenek áldását méhük gyümölcsére. Ha valaki át is lépett
Imbolc tüzes karikáján, Beltainkor bizonyosan újra táncra perdült. Ez volt az első
esztendő, hogy Morwenna felcseperedvén a táncolók közé állhatott. Hirtelen támadt
szomorúsággal figyeltem, amint leányom ott pörög és szökell a többiek közt. Olyan
boldognak tűnt. A házasságon jár az esze és kisbabákról álmodik, gondoltam magamban,
pedig alig néhány héten belül talán már ő is halott lesz. A gondolat mérhetetlen haraggal
töltött el, és elfordultam a táncolóktól, hogy elnézzek Beltain távolban hunyorgó tüzei felé.
Dumnonia-szerte fellángoltak a tüzek, hogy az új esztendőt köszöntsék.
Lándzsásaim két jókora vaskondért hoztak a dombtetőre, mi megtöltöttük a bendőjüket a
lángoló fával, majd a két izzó edénnyel lesiettünk a domboldalon. Miután a tűz eljutott a
faluba, minden ház lobot vett belőle és fellángolt a tűzhelyekben várakozó gyújtós. A
csarnokhoz tértünk be utoljára, hogy új lángra lobbantsuk a konyhatüzeket. Ekkor már
kevés híján megpirkadt, és a falusiak mind ott sorakoztak a cölöpkerítés mentén, hogy
tanúi lehessenek a napfelkeltének. Azon nyomban, hogy az első tündöklő fénysugár
felbukkant a keleti láthatáron, belekezdtünk Lugh születésének énekébe; a túláradó öröm
himnuszába. Keletnek fordultunk ének közben, hogy a kelő napot üdvözöljük, és a
horizonton láthattuk, amint Beltain kihunyó tüzeiről füstcsíkok szakadnak fel a még fakó
é g b o l t r a .
Amint lángra lobbantak a tüzek, megkezdődött a sütés-főzés. Nagy ünnepséget terveztem
a faluban, hiszen hosszú ideig úgysem lehetett okunk a vígadozásra. A falusiak csak
nagyritkán ehettek húst, ám Beltainkor öt szarvast, két vadkant, három disznót és hat
birkát tűztünk a nyársra; hordószám bontottuk a frissen főtt mézsört, és még a régi
tüzeknél tíz kosárra való friss cipót sütöttünk. Akadt sajt, mézbe mártott mogyoró, és
zablepény, melynek kérgébe Beltain keresztjét sütötték. Egy hét múltával a szászok máris
a nyakunkon járnak, így épp ideje volt olyan ünnepet ülni, mely átsegíthette az embereket
az elkövetkező időszak szörnyűségein.
A falusiak játékba kezdtek, míg a hús átsült. Az utcákon futóversenyt tartottunk, sokan
birokra keltek egymással, és abban is megmérkőztünk, melyikünk tudja a legnagyobb
súlyt felemelni. A hajadonok virágkoszorút viseltek a hajukban, és még mielőtt az ünnep
megkezdődhetett, több párnak is nyoma veszett. Délután tartottunk a lakomát, s míg
ünnepeltünk, dalnokok és vándor poéták szórakoztattak bennünket, kiknek sikerét a taps
és éljenzés mennyiségén mértük le. Minden bárdnak és poétának aranyat adtam, még a
legrosszabbaknak is, pedig ezekből szép számmal akadt. A legtöbb rímfaragó pelyhedző
állú ifjú volt csupán, ki nehézkes rigmusaival szíve választottját akarta elkápráztatni, s míg
a lányok pironkodva fogadták a bókokat, addig a falusiak csúfolódtak és nevettek rajtuk,
majd kikövetelték, hogy a leányok csókokkal jutalmazzák a költők erőfeszítéseit, és ha a
pár épp csak összeérintette az ajkait, a két fiatalnak addig kellett farkasszemet néznie
egymással míg tisztességgel össze nem csókolózott. A rímek egyre szabatosabbak lettek,
ahogy a mézsör fogyott.
Magam is sokat ittam. Az igazat megvallva, talán túl sokat is. A falu leggazdagabb
parasztja hívott ki maga ellen egy kis birkózásra, a tömeg pedig kikövetelte, hogy
mérkőzzem meg vele. Ha félig részegen is, de rákulcsoltam karjaimat a gazda testére, és
ö ugyanezt tette velem, miközben megéreztem az áporodott mézsör bűzét a leheletében
ahogy ő is ugyanezt érezhette az enyémben. Próbált felemelni, mire én is próbáltam
felemelni, ám egyikünk sem bírt a másik súlyával, így csak álltunk ott, összeakaszkodva,
akár két szarvasbika, míg a tömeg csúfot nem kezdett űzni szánalmas erőfeszítésünkből.
A végén sikerült felbillentenem, de csak azért, mert jócskán többet ivott nálam. A párharc
után tovább vedeltem, leginkább talán azért, hogy addig se kelljen a jövőre gondolnom.
Napnyugtára erőt vett rajtam a rosszullét. Odatámolyogtam a küzdők emelvényéhez,
melyet a keleti sáncon emeltünk, és a cölöpfalnak támaszkodva végighordoztam
tekintetem a sötétedő látóhatáron. Két halovány füstcsík kígyózott az égen, az új tüzek
emlékeztetői, habár úgy elteltem mézsörrel, hogy legalább tucatnyi máglya füstjét láttam
magam előtt. Ceinwyn kapaszkodott fel mellém az emelvényre és nevette el magát
sanyarú ábrázatom láttán.
– Te részeg vagy.
– Az igaz – értettem egyet.
– Megint úgy fogsz horkolni, mint egy disznó – szólt vádaskodó hangon.
– Beltain van – igyekeztem menteni magam, miközben kezemmel bizonytalanul a távoli
füstcsíkok felé intettem.
Megállt mellettem és előrehajolt a mellvédfalon. Kökényvirágokat font aranyló hajába, és
éppoly káprázatosán gyönyörű volt, amilyennek mindig is láttam.
– Beszélnünk kell Arthurral Gwydre ügyében – kezdte.
– Hogy elvegye Morwennát? – kérdeztem, majd elhallgattam, hogy összeszedjem kallódó
gondolataimat. – Arthur olyan barátságtalan mostanság – sikerült egy szuszra
kimondanom –, és talán valaki máshoz akarja adni Gwydrét?
– Talán – engedte meg Ceinwyn. – Ez esetben keresnünk kell Morwennának valaki mást.
– Kit?
– Épp azt szeretném, ha ezen elgondolkodnál – felelte Ceinwyn – már ha kijózanodtál.
Talán Culhwch valamelyik fiát? – A Dun Caric lábánál gyülekező árnyakat kutatta
tekintetével. Sűrű bozótos nőtt arrafelé, és Ceinwyn látta, hogy fiatal pár buzgólkodik az
ágak rejtekében. – Morfudd – nyögött fel végül.
– Kicsoda?
– Morfudd – ismételte türelmesen Ceinwyn –, a fejőlány. Újabb kisbabára számíthatunk,
azt hiszem. Őt is ideje lenne már kiházasítani. – Felsóhajtott és a távoli horizontra meredt.
Hosszú ideig nem szólt, azután összevonta a szemöldökét. – Szerinted is több tüzet
gyújtottak idén, mint a legutóbbi esztendőben? – kérdezte.
Kötelességtudóan fürkésztem a látóhatárt, de minden igyekezetem ellenére sem tudtam
egyik füstoszlopot elválasztani a másiktól.
– Lehet – feleltem kitérően.
Még most is a homlokát ráncolta. – Vagy ezek talán nem is Beltain tüzei.
– Dehogyisnem! – vetettem ellene a részegek bizonyosságával.
– Hanem őrtüzek – fejezte be a mondatot.
Beletelt néhány pillanatba, míg szavainak jelentése tudatosult bennem, de azután már
egyáltalán nem éreztem részegnek magam. Betegnek, annak igen, de a bódulat
szertefoszlott. Kelet felé meredtem. Tucatnyinál is több füstcsóva szabdalta az égboltot,
ám közülük kettő messze sűrűbb volt a többinél, túlontúl sűrű, hogy a tegnap éjjel
meggyújtott és hajnalra leégett tüzek maradványa legyen.
Ekkorra már-már émelyítő bizonyossággal tudtam, hogy őrtüzeket látok. A szászok
mégsem várták ki Eostre ünnepét, és már Beltainkor támadtak. Tudták, hogy őrtüzekkel
készülünk, de azt is, hogy Beltainkor Dumnonia minden dombján tüzek világolnak majd,
és így az őrtüzekre senki sem figyel oda. Rászedtek bennünket. Ünnepeltünk és az
eszméletlenségig leittuk magunkat, miközben a szászok lerohanták az országot.
Dumnonia háborúban állt.
Hetven harcedzett katonának parancsoltam, de alám tartozott a száztíz ifjonc is, kiket
egész télen át nevelgettem. Száznyolcvan emberem egymaga kiadta Dumnonia
lándzsásainak mintegy harmadát, ám közülük csak alig tizenhat volt menetre kész. A
többi mostanáig sem józanodott ki, vagy annyira szenvedett, hogy érzéketlen maradt
szitkaimra és öklömre egyaránt. Issával kettesben mindenkit levonszoltunk a patakhoz,
hogy a fagyos vízbe taszítsuk a részegeket, de ezzel se mentünk sokra. Ölbe tett kézzel
kellett várakoznom, míg óráról órára egyre többen nyerték vissza ép értelmüket. Aznap
reggel tucatnyi szász is két vállra fektethette volna Dun Caricet.
Az őrtüzek tovább lángoltak, hogy tudassák velünk a szászok közeledtét, és én
gyötrelmes bűntudatot éreztem, amiért ilyen rútul cserbenhagytam Arthurt. Később
megtudtam, hogy Dumnonia szinte valamennyi harcosa a sárga földig leitta magát;
egyedül Sagramor százhúsz embere maradt józan, hogy engedelmesen odavesse magát
a menetelő szászoknak, miközben mi többiek támolyogtunk, okádtunk, lélegzetért
kapkodtunk és úgy nyeltük a vizet, akár a kutyák.
Délre járt már, mikorra ha nem is valamennyi, de legtöbb emberem talpra vergődött, és
még ekkor is csak néhányan bírták volna a hosszú menetet. Vértezetem, pajzsom és
lándzsáim egy igásló hátára pakoltam fel, míg tíz öszvér azokat a kosarakat vitte,
melyekbe Ceinwyn reggel óta szorgalmasan töltögette a maradék ételt. Neki Dun
Caricben kellett várakozni a diadal hírére, vagy még valószínűbben a figyelmeztetésre,
hogy ideje menekülni.
Aztán, alig néhány perccel a délforduló után, minden megváltozott.
Verítéktől csatakos lovon küldönc érkezett dél felől. Culhwch legidősebb fia, Einion volt
az, aki önmagát és állatát is a végkimerülés határára hajszolta kétségbeesett
igyekezetében, hogy bennünket elérjen. Mikor megérkezett, úgy zuhant ki a nyeregből. –
Uram – zihálta, majd felbukott, újra lábra talált és próbált meghajolni. Néhány pillanatig
annyi levegőt sem nélkülözhetett, amennyi a beszédhez kellett, azután a szavak már
gyors egymásutánban buktak ki belőle, de oly mohón próbálta tolmácsolni az üzenetet és
olyannyira felizgatták a tragikus események, hogy értelmes beszámolóra nem telt tőle.
Annyit mindenképpen érthettem, hogy dél felől jön, és hogy a szászok ott is támadnak.
A cölöpfal melletti padhoz vezettem és leültem mellé.
– Üdvözöllek Dun Caricben, Einion ap Culhwch – üdvözöltem tisztességgel. – Kérlek,
mondj el újra mindent.
– A szászok, uram – hebegte. – Dunumnál támadnak.
Így hát mindvégig Guinevere-nek volt igaza, és a szászok délről rontottak ránk. Cerdic
földjéről, Ventán túlról érkeztek, és máris mélyen jártak Dumnoniában. Parthoz közeli
erődítményünk, Dunum már tegnap hajnalban elesett. Culhwch inkább hátrahagyta az
erősséget, mintsem odadobja a túlerőnek száz jó emberét, és most lázas erővel vonult
vissza, nyomában az ellenséggel. Einion, ki megörökölte atyja zömök felépítését,
szánalomra méltó tekintettel nézett fel rám.
– Olyan sokan voltak, uram.
A szászok bolondot csináltak belőlünk. Először abba a hitbe ringattak, hogy nem
próbálkoznak semmilyen fortéllyal, azután ünnepünk éjszakáján rontottak ránk, amikor jól
tudták, hogy Beltain tüzeinek fogjuk vélni a közeledtüket jelző őrtüzeket. Aelle,
gyanítottam, a Temze partján halad, míg Cerdic csapatai akadálytalanul fosztogathatták a
partvonalat. Einion azt nem tudta biztosan, hogy maga Cerdic vezeti-e a déli támadást,
mert a szász király jelvényét, a vörösre mázolt farkasfőt a halott ember lenyúzott bőrével
semerre sem látta, ám annál inkább találkozott Lancelot halászsólymával. Culhwch úgy
vélte, hogy saját követőin túl Lancelot jó kétszázötven szászt is a harcba vezetett.
– Hol voltak, mikor elindultál? – faggattam Einiont.
– Még Sorviodunumtól délre, uram.
– És atyád?
– A városban, uram, de nem kockáztathatja, hogy ott essen csapdába.
Culhwch tehát inkább átengedi Sorviodunum erősségét, mintsem felőrölje erőit.
– Csatlakozni akar hozzám? – kérdeztem.
Einion a fejét rázta. – Üzent Durnovariába, uram, hogy az ottaniak gyűljenek északra.
Neked kell megvédened és Coriniumba vinned őket, uram.
– És ki van Durnovariában? – kérdeztem.
– Argante hercegnő, uram.
Keserűen szitkozódtam. Arthur újdonsült aráját nem lehetett csak úgy elhagyni, és
megértettem, mi jár Culhwch eszében. Tudta, hogy nem állíthatja meg Lancelotot, ezért
azt akarta, hogy mentsek ki minden értéket Dumnonia szívéből és meneküljek északnak,
Corinium felé, míg ő igyekszik lelassítani az ellenséget. Kétségbeesett stratégiát eszelt ki,
melynek eredményeként kényszerűségből átengedtük az ellenségnek Dumnonia
nagyobbik felét, ám ugyanakkor megmaradt az esély, hogy Coriniumnál összegyűlve még
megvívjuk Arthur ütközetét, még ha Argante megmentésével fel is adtam Arthur tervét,
hogy a déli dombok felől zaklassam a Temze mentén felvonuló szászokat. Nagy kár, csak
hát ritka az a háború, mely mindenben a tervek szerint alakul.
– Arthur tud minderről? – kérdeztem Einiont.
– Fivérem épp hozzá tart – biztosított róla Einion, ami azt jelentette, hogy Arthur még nem
tudott semmiről. Késő délután lesz már, mire Einion fivére eléri Coriniumot, ahol Arthur a
Beltaint töltötte. Culhwch eközben nyom nélkül eltűnik valahol a déli pusztaságban, míg
Lancelot ki tudja merre jár? Aelle alighanem kitartóan tör nyugat felé, és talán Cerdic is
vele tart, ami azt jelenti, hogy Lancelot folytathatja útját a part mentén és elfoglalhatja
Durnovariát, vagy éppen északnak is fordulhat, hogy Culhwch nyomában lihegve elérje
Caer Cadarnt és Dun Caricet. Akárhogy is legyen, döntöttem el magamban a kérdést, alig
három-négy nap múlva hemzsegni fognak itt a szász lándzsások.
Pihent lovat adtam Einionnak, és Arthurhoz küldtem az üzenettel, miszerint elviszem
Argantét Coriniumba, ugyanakkor javasoltam, küldje el Aquae Sulisig a lovasokat, kik
észak felé menekítenék a hercegnőt. Azután elküldtem Issát és ötven jó emberemet
délre, Durnovariába. Megparancsoltam, hogy könnyű felszerelésben és gyorsan járjanak,
és figyelmeztettem Issát, hogy Argantét mindenképp ki keli mentenie. Ha Durnovariától
északra menekülőkbe botlik az úton, azokat is hozza el Dun Caricbe.
– Kis jószerencsével – veregettem meg Issa vállát – holnap estéig meg is fordulsz.
Ceinwyn is megtette az előkészületeket a távozásra. Nem ez volt az első alkalom, hogy a
háború menekülésre kényszerítette, és tudta jól, hogy ő és lányaink csak azt vihetik
magukkal, amit maguk is elbírnak. Minden egyebet hátra kellett hagyniuk, ezért két
lándzsásom kisebb barlangot vájt a Dun Caric oldalába, ahol elrejthettük aranyunkat és
ezüstünket, majd betemettük és gyeptéglákkal fedtük be a lyukat. A falusiak ugyanígy
tettek főzőedényeikkel, ásóikkal, fenőköveikkel, orsóikkal, rostáikkal, és minden egyébbel,
amit nem vihettek magukkal, de nem szívesen veszítettek volna el. Dumnonia-szerte a
földbe temették az ilyen értékeket.
Nem sok egyebet tehettem Dun Caricben, mint várakoztam Issa visszatértére, ezért én is
délre lovagoltam, Caer Cadarn és Lindinis felé. Kisebb helyőrséget tartottunk a Caer
Cadarnen, nem is katonai megfontolásból, inkább mert itt őriztük királyságunk kövét, mely
mindenképp megérdemelte a védelmet. Az erősségben alig két tucatnyi, zömében
nyomorék és kivénhedt vitéz szolgált, közülük is csak öt vagy hat állta volna meg a helyét
egy pajzsfalban, mégis valamennyiüket északnak parancsoltam, Dun Caricbe, mielőtt
Lindinis felé fordítottam volna lovamat.
Mordredet nem érte készületlenül a hír. A szóbeszéd minden képzeletet felülmúló
sebességgel járta be a vidéket, s bár egyetlen hírnök sem jutott el a palotába, Mordred
megsejtette jövetelem célját. Meghajoltam előtte, majd udvariasan arra kértem, egy órán
belül készüljön fel a palota elhagyására.
– Ó, az lehetetlen! – kiáltott fel, miközben kerek arca ékesen árulkodott róla, mekkora
örömét leli a Dumnoniát fenyegető veszélyben. Mordred mindig is élvezte mások
b a l s z e r e n c s é j é t .
– Lehetetlen, felség? – kérdeztem.
Hanyag mozdulattal körbeintett a szobában, melyet romos állapotukban is fényűző római
bútordarabok töltöttek meg. – Össze kell csomagolnom, emberekkel kell beszélnem.
Esetleg inkább holnap?
– Egy óra múlva útnak indulunk Corinium felé, felség – szóltam nyersen. Mindenáron el
kellett vinnünk Mordredet a szászok útjából, ezért is jöttem ide, s nem lovagoltam délre,
Argantéért. Ha Mordred itt marad, Aelle és Cerdic kétségkívül felhasználják őt céljaikra,
és ezt Mordred is tudta. Egy pillanatig úgy tűnt, vitába bocsátkozik velem, azután
kiparancsolt a szobából és a vértezetét kérette. Én eközben megkerestem Lanvalt, az ősz
lándzsást, Mordred őrségének parancsnokát.
– Vidd magaddal az összes lovat – utasítottam –, és kísérd a szemét fattyát Coriniumba.
Személyesen kell őt átadnod Arthurnak.
Mordred egy órán belül útnak eredt. A király vértezetben, büszkén repkedő lobogó alatt
lovagolt. Kevés híján ráripakodtam, hogy tekerje fel a lobogót, hisz a vörös sárkány
látványa bizonyosan csak még több szóbeszédet szül, de azután meggondoltam magam.
Talán nem ártott a lehető legtöbb embert figyelmeztetni, hisz a népeknek időre volt
szükségük a felkészülésre és értékeik elrejtésére. Figyeltem, amint a király lova
méltóságteljesen áthalad a kapun és északnak fordul, majd visszatértem a palotába, ahol
a szolgabíró, egy Dyrrig nevű megnyomorodott lándzsás, épp a rabszolgákkal perelt, hogy
mielőbb rejtenék el a palota kincseit. A gyertyatartókat, edényeket és üstöket a hátsó
kertben egy kiszáradt kútba vetették, míg az ágytakarókat, vászonanyagokat és ruhákat
egy ökrösszekéren halmozták fel, hogy a közeli erdőbe menekítsék őket.
– A bútorok maradnak – közölte Dyrrig szomorúan –, hadd örüljenek a szászok.
Körbebaktattam a palota helyiségein és próbáltam magam elé képzelni a szászokat,
amint az oszlopok közt kurjongatnak, majd összetörik a míves székeket és szétzúzzák a
színes mozaikokat. Vajon ki fog itt élni, tűnődtem el. Cerdic? Lancelot? Alighanem
Lancelot, döntöttem el magamban, hisz a szászoknak láthatóan nincs érzékük a fényűzés
iránt. Inkább hagyták a Lindinishez hasonló helyeket a pusztulásnak, csakhogy saját fából
ácsolt és zsúpszalmával fedett csarnokaikban élhessenek.
A trónteremben őgyelegtem és a falakra képzeltem a tükröket, melyekben Lancelot
annyira szerette tulajdon szépségét csodálni. Reméltem, hogy Cerdic inkább mindenestől
elpusztítja a palotát, csak hogy megmutassa, Britanniának és a régi világnak tűnnie kell,
és új kor kezdődik, a szászok véres uralma. Szomorú, önsajnálatban tobzódó pillanat volt
ez, melyet Dyrrig szakított félbe, mikor megnyomorodott lábain a szobába csoszogott.
– Megmenthetem a bútort, ha azt akarod – mordult fel.
– Nem – feleltem.
Dyrrig lerángatta a takarót az egyik kerevetről. – A kis fattyú három lányt is itt hagyott, az
egyikük ráadásul várandós. Adnom kellene nekik némi aranyat. Mordred biztos nem fog.
Hát ez? – toppant meg a díszesen faragott karosszék mögött, mely Mordred trónusa
gyanánt szolgált, én pedig csatlakoztam hozzá, hogy meglássam a padlóba vájt lyukat. –
Tegnap még nem volt itt – erősködött Dyrrig.
Letérdeltem és azt találtam, hogy a mozaikpadló egy teljes elemét kiemelték a helyéről. A
hiányzó elem a padlószélből került ki, ahol szőlőfürtök foglalták keretbe a középütt
kialakított, pihenő istenséget és nimfáit ábrázoló mozaikképet, és láttam, hogy egy teljes
szőlőfürtöt vettek ki nagy gondossággal a keretből. Az apró mozaikköveket egy szőlő
formára kivágott kemény bőrdarabra ragasztották, mely mögött valamikor egy sor római
tégla húzódott; ezeket láttuk most magunk körül, szétszóródva a padlón. Jól kialakított
rejtekhely nyílt meg előttünk, mely hozzáférést biztosított a padló alatt meghúzódó régi
fűtőkamra légkürtőjéhez.
Valami megcsillant a fűtőkamra aljában, én pedig előrehajoltam, s addig kutakodtam a
porban és törmelékben, míg elő nem halásztam két aranygombot, egy darabka bőrt, s
legnagyobb viszolygásomra némi egérürüléket. Megtöröltem a kezemet, azután az egyik
aranygombot odaadtam Dyrrignek. A másik, melyet gondosan tanulmányoztam, egy
szakállas és sisakba bújtatott arcot viselt magán.
– Szász munka – ismertem rá a durván vésett mintázatra.
– Ez is, uram – vélte Dyrrig, és láttam, hogy az ő aranygombja szinte mindenben
megegyezik az enyémmel. Bekukucskáltam a fűtőkamra sötétjébe, de nem láttam több
gombot vagy aranyérmét. Mordred láthatóan itt halmozta fel aranyait, ám az egerek
kirágták a bőrzacskót, '73 mikor kiemelte a kincset, a néhány aranygomb kiesett belőle.
– Mit keres Mordrednél a szász arany? – kérdeztem.
– Te mondd meg, uram – köpött bele Dyrrig a padló hasadékába. Gondosan
visszahelyeztem a téglákat a padlót alátámasztó alacsony boltívre, majd helyükre húztam
a bőrtáblára ragasztott mozaikköveket is. Gyanítottam, miként jutott Mordred az aranyhoz,
és korántsem tetszett a válasz. Mordred maga is jelen volt, mikor Arthur felfedte a
szászok elleni védekezés tervét, és az ellenség épp emiatt érhetett készületlenül
bennünket. Tudták, hogy a Temze mentén vonjuk össze erőinket, így mindvégig
engedték, hogy azt higgyük a támadás fő csapásirányának, miközben Cerdic lassan, de
biztosan a déli határ mentén vonta össze erőit. Mordred elárult bennünket. Biztos nem
lehettem ebben, hisz két aranygomb nem bizonyított semmit, érzékeim mégis ezt súgták.
Mordred vissza akarta kapni hatalmát, s bár Cerdic aligha teljesítette ezt a kívánságát, így
legalább bosszút vehetett Arthuron.
– Miként tárgyalhattak a szászok Mordreddel? – kérdeztem Dyrriget.
– Könnyűszerrel, uram. Egymást érték itt a látogatók – tudatta Dyrrig. – Kalmárok, bárdok,
m u t a t v á n y o s o k . . .
– Rég el kellett volna vágnom a torkát – szóltam keserűen, miköz ben zsebre vágtam a
g o m b o k a t .
– És miért nem tetted? – kérdezte Dyrrig.
– Mert Uther unokája – feleltem –, és mert Arthur sosem engedte volna meg. – Arthur
esküt tett rá, hogy megoltalmazza Mordredet, és az eskü egy életen át kötelezte. Amellett
Mordred az urunk volt, kinek ereiben ott csörgedezett dicső királyaink vére, egészen Béli
Mawrig visszamenően, és Mordred lehetett a velejéig rothadt, a vér akkor is szent maradt.
– Mordred feladata csupán annyi – fordultam Dyrrighez –, hogy utódot nemzzen, s ha ezt
megtette, legjobb lenne vasba verni.
– Nem csoda, hogy nem akar házasodni – jegyezte meg Dyrrig. – És mi történik, ha nem
lesz utóda?
– Jó kérdés – feleltem –, de elébb verjük ki a szászokat az országból. Emiatt azután is
ráérünk aggódni.
Hátrahagytam Dyrriget, aki cserjékkel próbálta elfedni a kiszáradt kutat. Akár vissza is
térhettem volna Dun Caricbe, hiszen minden sürgető feladatot elláttam. Issa úton volt,
hogy a biztonságba kísérje Argantét, míg Mordred észak felé lovagolt, ám akadt még egy
befejezetlen ügyem, ezért északnak indultam az Ynys Wydryn lápjai mentén húzódó
Fosse Way-n. A nádasokban poszáták zajongtak, míg a fecskék buzgón csipkedték a
sarat, melyből ereszeink alá fészküket tapasztották. Az ingoványt szegélyező füzek és
bükkök ágain kakukkmadarak szólongatták egymást. Áradt a napfény Dumnoniára, a
tölgyek zöld leveleket hajtottak, a réteken kankalinok és százszorszépek tarkállottak. Nem
siettem, engedtem kancámat lassan poroszkálni, míg Lindinistől néhány mérföldnyire
északra rá nem fordultam a földnyelvre, mely Ynys Wydryn felé terpeszkedett. Eleddig
Arthur óhaját szolgáltam, mikor biztonságba helyeztem Argantét és Mordredet, ám most a
rosszallását kockáztattam. Avagy pontosan azt tettem, amit mindig is elvárt tőlem.
A Szent Tövis szentélyéhez lovagoltam, ahol Morgan már javában készülődött az
indulásra. Nem hallott ugyan biztos híreket, de a szóbeszéd megtette a magáét, és ő is
tudta, hogy Ynys Wydrynt komoly veszély fenyegeti. Elmondtam azt a keveset, amit
tudtam, és amint végighallgatta a baljós híreket, végigmért arany maszkja mögül.
– Nos hát, hol van a férjem? – kérdezte metsző hangon.
– Nem tudom, úrnőm – feleltem. Amennyire tudhattam, Sansum még mindig fogolyként
élt Emiys püspök durnovariai házában.
– Nem tudod – förmedt rám Morgan –, és nem is törődsz vele!
– Az igazat megvallva, úrnőm, csakugyan nem érdekel – ismertem el. – Felteszem,
északnak menekül, ahogy mindenki más.
– Akkor mondd meg neki, hogy Siluriába mentünk. Iscába. – Morgan természetes módon
felkészült a veszélyre. Már a szászok be hatolása előtt összecsomagolt, és csónakosok
várták, hogy a szentély kincseit és a keresztény asszonyokat Ynys Wydryn tavain elvigyék
a tengerpartra, ahol újabb hajók várakoztak, melyek a Severn-tengeren át Siluriába
szállították őket. – És mondd el Arthurnak, hogy imádkozom érte – tette hozzá –, noha
nem érdemli meg. És hogy biztonságba viszem a szajháját.
– Nem, úrnőm – ellenkeztem, hisz magam is épp ezért jöttem Ynys Wydrynbe. A mai
napig nem tudnám megmondani, miért nem bíztam Guinevere-t Morgan könyörületére, de
azt hiszem, maguk az Istenek vezéreltek akkor, avagy a szászok váratlan bevonulása
által keltett zűrzavar közepén is csak azt gondoltam, hogy Guinevere megérdemel egy
utolsó kegyet. Bár soha nem voltunk barátok, magamban a szép időkkel azonosítottam őt,
mielőtt még Arthurt megrontotta volna az árulása felett érzett fájdalom. Az is lehet, hogy
végre megértettem, ilyen vészterhes időkben szükségünk van minden erős leiekre, és oly
erős lélek kevés teremtményben lakozott, mint Henis Wyren herceg nőjében.
– Velem jön! – erősködött Morgan.
– Parancsot kaptam Arthurtól – állítottam, s ezzel el is döntöttem a kérdést, noha Morgan
testvére korántsem fogalmazott ilyen egyértelműen. Ha Guinevere veszélyben lenne,
rajtam állt a döntés, hogy megkímélem-e az életét, és én ahelyett, hogy a Severn-tenger
túlsó partjára és a biztonságba engedtem volna, csak még közelebb vittem a
v e s z e d e l m e k h e z .
– Mintha egy csapatnyi ordas készülne széttépni a tehéncsordát – fogadott Guinevere,
amint elértem a szobáját. Az ablakban állt, ahonnét láthatta, amint Morgan asszonyai
fejvesztetten rohannak oda-vissza az épületek és az odébb várakozó csónakok között. –
Mi történt, Derfel?
– Neked volt igazad, úrnőm. A szászok délről támadnak. – Azt inkább meg sem
említettem, hogy a déli támadást Lancelot vezeti.
– Gondolod, hogy elérnek ide is? – kérdezte.
– Nem tudom. Csak annyit tudok, hogy nem védhetünk egyetlen helyet sem, kivéve azt,
ahol Arthur vár. Az pedig Corinium.
– Más szóval – mosolyodott el Guinevere –, minden a feje tetejére állt? – Felnevetett,
amiért megérezte a káosz mögött a vissza nem térő lehetőséget. Szokásos egyszerű
öltözékét viselte, de a nyitott ablakon át beáradó napfény aranyló glóriát rajzolt vörös
hajkoronája köré. – És mit akar Arthur, mit tegyél velem? – kérdezte.
Hogy megöljem? Nem, döntöttem el magamban, Arthur ezt sohasem akarta volna; bár
amit igazán szeretne, azt épp büszkesége nem engedi.
– Parancsot adott, hogy vigyelek magammal, úrnőm – feleltem ki mérten.
– Hová, Derfel?
– Morgannel együtt hajóra szállhatsz – folytattam –, de tarthatsz velem is. Coriniumba
viszem az embereket, ahonnét, biztos vagyok benne, tovább utazhatsz Glevumba. Ott
biztonságban leszel.
Odasétált az ablakhoz és leült a székre a kihűlt tűzhely mellett.
– Coriniumba viszed az embereket – ragadta ki a szavakat mondandómból. – Miféle
embereket, Derfel?
Elpirultam. – Argantét. És persze Ceinwynt. Guinevere felnevetett. – Szívesen találkoznék
Argantéval. Gondolod, hogy ő is szívesen találkozna velem?
– Aligha, úrnőm.
– Szerintem se. Sokkal inkább látna holtan. Tehát, vagy veled tartok Coriniumba, vagy a
szentfazekakat kísérem Siluriába? Azt hiszem, épp elég keresztény imádságot hallottam,
hogy életem végéig kitartson. Amellett, a nagyobb kaland Coriniumban vár, nem
g o n d o l o d ?
– Attól tartok, úrnőm.
– Tartasz tőle? Ne légy ilyen kishitű, Derfel. – Szívből jövő örömmel kacagott fel újra. –
Elfeledted, milyen erős tud lenni Arthur, mikor minden reménytelennek fest? Öröm lesz
nézni is. Nos hát, mikor indulunk?
– Azonnal – feleltem –, vagyis amint készen állsz.
– Készen állok – kiáltott boldogan. – Már egy éve készen állok rá, hogy elmenjek innét.
– A szolgálók?
– Mindig akadnak újabbak – szólt könnyedén. – Indulhatunk? Csak egy lovat hoztam,
melyet merő udvariasságból felkínáltam Guinevere-nek, míg én gyalogosan haladtam
mellette. Életemben alig néhányszor láttam csak olyan sugárzó arcot, mint amilyen
Guinevere-é volt azon a reggelen. Hosszú hónapokig élt bezárva Ynys Wydryn falai közé,
és most hirtelen ott lovagolt a szabad levegőn, a zöldellő fák között, és a határtalan égbolt
alatt, melyet nem kurtítottak meg Morgan cölöpkerítései. Felkapaszkodtunk a Toron túli
földnyelvre, és amint újra a mezőkön jártunk, Guinevere pajkos pillantást vetett rám.
– Mi tart vissza attól, hogy faképnél hagyjalak, Derfel?
– Semmi az égvilágon, úrnőm.
Guinevere felkacagott és hátracsapta bokáját, hogy fáradt kancámat gyors vágtára fogja.
A szél belekapaszkodott vöröslő fürtjeibe, amint szabadon vágtázott a zöldellő mezőkön,
ő pedig vadul kurjongatott örömében és széles kört írt le körülöttem. A szél hátrafújta
szoknyáját, de ő ügyet sem vetett rá, csak még gyorsabb haladásra ösztökélte a lovat és
egymás után rótta a köröket, míg el nem fúlt. Csak ekkor fogta vissza a csatakosra izzadt
kancát és csusszant le az állat hátáról.
– Máris feltört a nyereg! – kiáltott vidáman.
– Remekül lovagolsz, úrnőm.
– Mennyit álmodoztam arról, hogy újra lovagolok. Hogy vadászom. És még mennyi
mindenről. – Eligazította magán a szoknyát, majd szórakozott pillantást vetett rám. – Mit is
mondott Arthur? Mit tegyél velem?
Habozni kezdtem.
– Nem határozta meg pontosan, úrnőm – feleltem esetlenül.
– Azt akarta, hogy ölj meg? – kérdezett rá.
– Dehogy, úrnőm! – válaszoltam szörnyülködve. Gyeplőszáron vezettem a kancát, míg
Guinevere mellettem sétált.
– Biztos nem akarja, hogy Cerdic kezébe kerüljek – vélte Guinevere. – Az olyan megalázó
lenne! Bizonyára kacérkodott a gondolattal, hogy átvágja a torkomat. Argante is ezt
akarhatja. Én biztosan így tennék a helyében. Ilyesmin gondolkodtam, miközben
lovagoltam. Tegyük fel, gondoltam, hogy Derfelnek megparancsolták, öljön meg. Talán
csakugyan faképnél kellene hagynom? Azután úgy döntöttem, te semmiképp se ölnél
meg, még ha parancsot is kapnál rá. Ha Arthur holtan akarna látni, Culhwcht küldené. –
Felmordult és begörbítette térdét, hogy Culhwch bicegését mímelje. – Culhwch bezzeg
átvágná a torkom, méghozzá gondolkodás nélkül. – Felkacagott. Semmi sem ronthatta
meg végtelen életörömét. – Arthur tehát nem volt határozott?
– Nem, úrnőm.
– Akkor hát, Derfel, mindez a te ötleted? – mutatott körbe a vidéken.
– Igen. úrnőm – vallottam meg.
– Remélem, Arthurnak is tetszeni fog, különben nagy bajban vagy.
– Épp eléggé bajban vagyok így is, úrnőm – ismertem be. – A régi barátság halottabb,
mint valaha.
Bizonyára kihallotta a szavaim mögött bujkáló keserűséget, mert hirtelen belém karolt. –
Szegény Derfel. Arthur, gondolom, mérhetetlenül szégyelli magát?
– Igen, úrnőm – feleltem mély zavaromban.
– Nagyon rossz voltam – szólt gyászos hangon. – Szegény Arthur. Tudod, mivel tehetnéd
őt boldoggá? Hogyan kaphatnád vissza barátodat?
– Mennyire szeretném tudni, úrnőm.
Kifűzte karját az enyémből. – Taposd bele a szászokat a földbe, Derfel, és visszakapod
Arthurt. Győzelem! Adj Arthurnak diadalt, és ő újra a régi lesz.
– A szászok, úrnőm – figyelmeztettem –, máris a legjobb úton járnak a győzelem felé.
Elmondtam, amit tudtam: a szászok keleten és délen szabadon fosztogatnak, erőink
szétszóródtak, és egyetlen reménységünk, hogy sikerül egybegyűjtenünk a sereget,
mielőtt az ellenség eléri Coriniumot, ahol jelenleg Arthur alig kétszáz harcosa várakozik.
Feltettem, hogy a visszavonuló Sagramor egyre közelebb kerül Coriniumhoz, Culhwch is
arrafelé tart dél felől, és én is északnak indulok, amint Issa megtér Argantéval. Cuneglas
a segítségünkre siet északról, és Oengus mac Airem is útnak indul, mihelyt értesül a
hírekről, ha azonban a szászok még előttük Coriniumba érnek, minden reményünk
odaveszik. Még akkor is csak a csodában reménykedhetünk, ha mi nyerjük a
versenyfutást, hiszen Gwent lándzsásai híján óriási túlerővel kell szembenéznünk.
– Ostobaság! – kiáltott Guinevere, miután kifejtettem előtte a kialakult helyzetet. – Arthur
még el sem kezdett küzdeni! Győzni fogunk, Derfel, győzni fogunk! – És a dacos
kijelentéssel az ajkán táncra perdült, megfeledkezve minden méltóságáról. Dumnoniát
pusztulás fenyegette, ám Guinevere újra megízlelhette a szabadságot és a fényt, és én
még soha nem kedveltem őt annyira, mint abban a pillanatban. Most először, mióta
felfigyeltem az őrtüzek füstjére Beltain sötétjében, megláttam az első halovány
reménysugarat.
A reménysugár azonban hamar megfakult, mert Dun Caricben nem fogadott egyéb,
csupán káosz és baljós előjelek, Issa még nem tért meg, a csarnok alatt meghúzódó falut
pedig ellepték a menekültek, akik a szóbeszéd nyomán indultak útnak, noha szász hódítót
még egyikük sem látott. A menekültek magukkal hozták lábasjószágaikat és bárányaikat,
kecskéiket és disznaikat, s most valamennyien ott gyülekeztek Dun Caricnél, csak mert
lándzsásaim a biztonság téveszméjét keltették bennük. Szolgáim és rabszolgáim
segítségével új szóbeszédet indítottam útjára, miszerint Arthur nyugatra, Kernow felé fog
visszahúzódni, és miközben a menekültek állatait mustrálgattam, hogy biztosítsam
embereim élelmét, a szóbeszéd nyomán már útnak is eredtek az első családok a távoli
Kernow felé. A népek biztonságban elrejtezhettek a nyugati lápvidékén, és így állataik
sem torlaszolták el a Coriniumba vezető utakat. Ha csak megparancsolom nekik, hogy
induljanak Kernow felé, bizonyára gyanakodtak volna, és addig maradnak, míg a saját
szemükkel meg nem győződnek róla, hogy nem akarom rászedni őket.
Issa nem tért meg szürkületre sem. Még ekkor sem aggódtam, hisz Durnovariáig hosszú
volt az út, és kétségkívül eltelt a menekülőkkel. A csarnokban vacsoráztunk, majd Pyrlig
elénekelt nekünk egy dalt a fényes győzelemről, melyet Uther Caerdernnél aratott a
szászok felett. A dal végén, mikor odalöktem egy aranypénzt Pyrlignek, megjegyeztem,
hogy egyszer Gwenti Cynyrtől is hallottam ugyanezt az éneket. Pyrlig láthatóan kivirult
s z a v a i m r a .
– Cynyr volt minden idők legnagyobb bárdja – szólt epekedve –, noha a Gwyneddi
Amairgin sok tekintetben még őt is felülmúlta. Bárcsak én is hallhattam volna
v a l a m e l y i k ü k e t .
– Fivérem szerint – vette át a szót Ceinwyn – Powysban él egy náluk is hatalmasabb
bárd. És még csak fiatalember.
– Ki lenne az? – kérdezte Pylig, máris neheztelve a nemkívánatos vetélytársra.
– Taliesin a neve – felelte Ceinwyn.
– Taliesin! – ismételte a nevet Guinevere lelkesen.
– Még sosem hallottam róla – jegyezte meg Pyrlig szárazon.
– Mikor legyőztük a szászokat – tudattam –, rendelünk egy éneket ettől a Taliesintől. És
persze tőled is, Pyrlig – siettem hozzátenni.
– Én egyszer hallottam Amairgint – szólt Guinevere.
– Csakugyan, úrnőm? – kapott új lelkesedésre Pyrlig.
– Még csak gyermek voltam – folytatta Guinevere –, de emlék szem, hogy olyan mély,
zengő hangon énekelt. Nagyon megrémített. Kitágultak a szemei, nagy levegőket vett,
azután úgy bömbölt, akár egy bika.
– A, a régi módi – sóhajtotta Pyrlig. – Manapság már inkább keressük a szavak
harmóniáját, mintsem a hang erejét.
– Pedig keresnetek illene mindkettőt – feddte meg Guinevere. – Nem kétlem, hogy ez a
Taliesin egyszerre mestere a régi stílusnak és a versmértéknek. Miként is ragadná meg
hallgatóságát, ha nem kínálna nekik egyebet ütemnél és rigmusoknál? Fel kell
pezsdítened a harcosok vérét, meg kell őket nevettetned és ríkatnod!
– Zajongni bármely ifjú ember tud – védte a mesterségét Pyrlig –, ám az már ügyességet
is kíván, hogy szavakba öntsd a harmóniát.
– És hamarosan nem érti senki azt a harmóniát – vitatta Guinevere –, csakis a tanult
mesterek, ti pedig egyre agyafúrtabb módszerekkel igyekeztek lenyűgözni
dalnoktársaitokat, hogy végül rajtatok kívül senki ne tudja, mit ügyködtök. Bárdok
énekelnek bárdoknak, míg mi többiek azon töprengünk, mire is véljük a zajongást. A te
feladatod az, Pyrlig, hogy életben megtartsd a hősök történeteit, és ezt nem teheted meg
úgy, ha túlontúl kifinomult leszel.
– Mégsem kívánhatod, hogy közönségesek legyünk, úrnőm – méltatlankodott Pyrlig, és
indulatában belecsapott lírájának lószőr húrjai közé.
– Akkor hát kívánom, hogy közönséges légy a közönségesekkel, kifinomult a
kifinomultakkal, egyébiránt pedig ötvözd e kettőt, mert ha csak a harmóniát keresed,
megfosztod az embereket történeteiktől, ha pedig közönséges leszel, egyetlen úr vagy
úrhölgy sem ajándékoz meg aranyával.
– Hacsak nem közönséges maga is – szúrta közbe Ceinwyn. Guinevere felém sandított,
és láttam, hogy szívesen sütne el tréfát a káromra, de azután erőt vett magán és
kényszeredett kacajban tört ki. – Ha lenne aranyam, Pyrlig – mondta –, szívesen
megjutalmaználak, amiért ilyen gyönyörű éneket mondtál, de sajna, koldusbotra jutottam.
– A dicséreted is épp elég jutalomnak, úrnőm – hajolt meg Pyrlig. Guinevere jelenléte
izgalomba lovallta lándzsásaimat, kik egész este ott ólálkodtak csarnokom körül, hogy
szépségét csodálják. Guinevere ügyet sem vetett rájuk. Ceinwyn a meglepetés legkisebb
jele nélkül fogadta vendégünket, és Guinevere volt olyan agyafúrt, hogy végtelen
kedvességgel közelítsen Morwennához és Serenhez, akik cserébe a lábainál aludtak a
földön. Akárcsak lándzsásaimat, őket is megigézte a magas, vörös hajú jelenés, kinek
szépségével egyedül hírneve vetekedhetett. És Guinevere-t is boldogsággal töltötte el,
hogy itt lehet. Csarnokunkba nem kerültek asztalok vagy székek, csak gyékénnyel felszórt
padló és gyapjúból szőtt szőnyegek, ám ő kényelmesen letelepedett a tűz mellé és a
legkisebb erőfeszítés nélkül uralta a csarnokot. A szemében csillogó szenvedély
rettenthetetlenné tette, kusza vörös hajkoronája zabolátlan szépséggel ruházta fel, és
váratlan szabadulása felett érzett életöröme, úgy tűnt, mindenkit megfertőzött.
– Meddig marad szabadon? – kérdezte tőlem Ceinwyn valamivel később. Hálókamránkat
felajánlottuk Guinevere-nek, így embereinkkel a csarnokon osztoztunk.
– Nem tudom.
– Akkor hát mit tudsz? – firtatta Ceinwyn.
– Bevárjuk Issát, azután északnak indulunk.
– Coriniumba?
– Nekem Coriniumba kell mennem, de téged és a családokat Glevumba küldelek. Így
közel leszel a harcokhoz, és ha megtörténik a legrosszabb, könnyűszerrel
átmenekülhetsz Gwentbe.
Másnap kezdtem csak komolyan aggódni, mikor Issa még mindig nem került meg. Máris
versenyben álltam a szászokkal, melyikünk ér elébb Coriniumba, és minél tovább
késlekedtem, annál rosszabb esélyekkel vágtam neki a távolságnak. Ha a szászok
csapatról csapatra felőrölnek bennünket, Dumnonia korhadt tuskóként roppan össze a
szász nyomás alatt, és saját csapatom, mely az egyik legerősebb az országban, Dun
Caricben tétlenkedik, csak mert Issa és Argante nem érkezik meg időben.
Délidőben nyugtalanságom újabb tápot nyert, mikor a keleti és déli látóhatáron megláttam
az első távoli, elmosódott füstcsóvákat. Senki nem fűzött hozzájuk megjegyzést, de
valamennyien tudtuk, hogy lángoló zsúpszalmát látunk. A szászok mindent felégettek
maguk előtt, és elég közel értek ahhoz, hogy meglássuk tüzeik nyomát.
Lovast küldtem délre, hogy akadjon rá Issára, miközben mi többiek jó két mérföldnyit
gyalogoltunk a mezőkön, hogy elérjük a Fosse Wayt; a régi római utat, melyet Issának is
használnia kellett. Azt terveztem, hogy bevárjuk őket, majd a Fosse Way-n tovább
indulunk Aquae Sulisba, mely jó huszonöt mérföldnyire feküdt északra. Onnét Corinium
harminc további mérföldre esett, összesen tehát ötvenöt mérföldet kellett megtennünk.
Három napi út, erőltetett menetben.
Az út mellett, a vakondtúrásokkal tarkított mezőn várakozó száz lándzsás, s még egyszer
annyi asszony, gyermek, szolga volt a gondjaimra bízva. Magunkkal hoztuk lovainkat,
teheneinket és kutyáinkat. Seren, Morwenna és a többi gyerek harangvirágot szedegetett
a közeli erdőben, míg én nyugtalanul sétálgattam fel alá az út csorba kövezetén.
Szakadatlan érkeztek a menekültek, de még azok sem szolgáltak újsággal Argante
hercegnőről, akik Durnovariából indultak útnak. Egy pap mintha látta volna Issát és
emberit a városba érkezni, kiket a pajzsukra festett ötágú csillagról ismert de azt már nem
tudta, hogy mi történt velük. Egyetlen dologban minden menekült egyetértett: a szászok
közel jártak Durnovariához, de eddig még senki nem látta őket. Az emberek a szóbeszéd
hallatán keltek útra, és az idő múltával egyre vadabb hírek járták. Arthur állítólag máris
halott volt, avagy Rhegedbe menekült, míg Cerdic olyan lovakat hozott magával, melyek
tüzet okádtak, és olyan varázserejű csatabárdokat, melyek úgy szelték át a vasat, akárha
lenvászon lenne.
Guinevere kölcsönvett egy íjat egyik vadászomtól, és nyilakat lődözött egy halott szilfára,
mely az út mentén állt. Remekül lőtt, egyik nyilat a másik után küldte a korhadó fatörzsbe,
ám amikor dicsérettel illettem, csak fintorgott.
– Kijöttem a gyakorlatból – panaszkodott. – Valaha száz lépésről is leterítettem egy
szaladó őzet, ma jó, ha ötvenről eltalálnék egy mozdulatlan vadat. – Kihúzkodta a
nyílvesszőket a törzsből. – Bár egy szászt még így is eltalálnék, ha úgy adódna. –
Visszaadta az íjat vadászomnak, aki meghajolt és ostobán vigyorogva elhátrált a
közelünkből. – Ha a szászok csakugyan közel járnak Durnovariához – vetette fel
Guinevere –, mi történik azután, hogy elérik?
– Megindulnak ezen az úton – feleltem.
– Nem tartanak nyugatra?
– Ismerik a terveinket – válaszoltam komoran, és beszéltem neki az aranygombokról,
melyek Mordred szobájából kerültek elő. – Aelle Corinium felé veszi az irányt, míg a
többiek szabadon garázdálkodhatnak délen. Mi pedig itt kényszerülünk várakozni,
egyedül Argante miatt.
– Hagyjuk hát a sorsára – kiáltotta indulatosan Guinevere, majd vállat vont. – Tudom,
hogy nem teheted. Szereti őt?
– Nem tudnám megmondani, úrnőm.
– Dehogyisnem – vágta rá Guinevere élesen. – Arthur szereti színlelni, hogy a józan esze
után megy, pedig valójában a szenvedélye kormányozza. Arthur fenekestől fordítaná fel a
világot a szerelemért.
– Újabban nemigen fordította fel a világot – jegyeztem meg.
– Értem bezzeg megtette – szólt Guinevere, nem minden büszkeség nélkül – Most hová
m é g y ?
A lovak felé indultam, melyek békésen legelésztek a partoldalon. – Délnek – feleltem
k u r t á n .
– Csak rajta – mondta Guinevere. – Hadd veszítsünk el téged is. Igaza volt, és ezt én is
tudtam, de egyszerűen képtelen voltam ölbe tett kézzel várakozni. Miért nem küldött Issa
legalább egy üzenetet? Ötven jó harcosomat vitte magával, és most valamennyi odalett.
Átkoztam az elvesztegetett időt, és jókora nyaklevest kentem le az egyik kölyöknek, aki
lándzsásnak színlelve magát peckesen járkált az úton, miközben a bogáncsokat
r u g d o s t a .
– Talán elindulhatnánk északra – vetette fel Ceinwyn, az asszonyok és gyermekek felé
i n t v e .
– Nem – feleltem. – Együtt kell maradnunk. – Elnéztem délnek, de csak újabb
menekülteket láttam, kik szomorúan baktattak észak felé. A legtöbb család magával
vezette egyetlen tehenét, néha egy-egy borját is, bár az újévi borjak még túlontúl aprók
voltak a menethez, és sokan közülük, kiket sorsukra hagytak az út mentén,
szívszaggatóan hívogatták anyjukat. A menekülők közt akadtak kalmárok is, kik árujukat
igyekeztek biztonságba helyezni. Egyikük egy ökrösszekeret megtöltött kallófölddel teli
kosarakkal; mások prémeket, agyagedényeket mentettek. Vádaskodó pillantásokat
vetettek ránk elhaladtukban, amiért nem állítottuk meg a szászokat hamarább.
Seren és Morwenna, miután beleuntak abba, hogy megfosszák a harangvirágoktól a fák
kérgét, nyúlfiak fészkére bukkantak holmi loncok és páfrányok alatt. Izgatottan
szólongatták Guinevere-t, hogy jöjjön és nézze meg maga is, majd gyengéden simítottak
végig a piciny szőrmés testeken, melyek megborzongtak az érintésükre. Ceinwyn elnézte
ő k e t .
– Nagy sikere van a lányoknál – jegyezte meg.
– A lándzsások körében is – feleltem az igazsághoz híven. Alig néhány hónapja
embereim még minden rongynak elmondták Guinevere-t, most pedig szinte csüngtek
minden szaván, mozdulatán. Bűbájt bocsátott rájuk, s amikor Guinevere elhatározta, hogy
bűbájos lesz, senki nem állhatott neki ellen.
– Arthur nem egykönnyen csukja még egyszer falak közé – toldottam meg.
– Talán épp ezért akarta, hogy szabadon legyen – vélte Ceinwyn. – Az biztos, hogy nem
kívánja a halálát.
– Argante már annál inkább.
– Abban biztos lehetsz – értett egyet Ceinwyn, majd velem délnek fordult, de a hosszú
egyenes úton még most sem láttuk nyomát lándzsásaimnak.
Issa végül szürkületre került meg. Ötven lándzsásomat hozta magával; azontúl a
durnovariai palota őrzésére hátrahagyott harminc katonát; a tucatnyi Feketepajzsost, kik
Argantéra vigyáztak, és legkevesebb kétszáz egyéb menekültet. Ami ettől is rosszabb, hat
ökrös szekér zárta a sort, és épp ezek a nehézkes járművek lassították haladásunkat.
Egy megrakott, ökör vontatta szekeret gyalogszerrel bárki lehagyhatott, és Issának
csigalassúsággal kellett megtennie a hosszú utat Durnovariától idáig.
– Mi ütött beléd? – förmedtem rá. – Nem most van itt az ideje, hogy szekereket hozz!
– Tudom, uram, tudom – felelt szánalomra méltó hangon.
– Megháborodtál? – Majd szétvetett a méreg, ahogy ott álltam mellette a partoldalon. –
Órákat elvesztegettél! – üvöltöttem.
– Nem volt más választásom! – védekezett.
– Lándzsás vagy! – acsarkodtam. – Azt teszel, amit csak akarsz! – Megvonta vállát és
Argante hercegnő felé mutatott, aki a legelső ökrös szekéren utazott. A szekeret vontató
négy ökör, kiknek horpasza merő vér volt az egész napi ösztökétől, lehajtott fejjel
ácsorgott az úton.
– A kocsik nem jönnek velünk! – kiáltottam oda. – Innét vagy lovagolsz, vagy gyalog
j ö s s z !
– Nem! – erősködött Argante.
Lepattantam a nyeregből és végigsiettem a kocsisor mellett. Az egyik szekéren nem
láttam egyebet, csak a római szoboralakokat, melyek a durnovariai palota udvarát
díszítették; egy másikon köntösök és ruhadarabok tornyosultak, míg egy harmadikat
főzőedényekkel, hámokkal és bronz gyertyatartókkal pakoltak tele.
– Lefelé az útról! – kiáltottam dühödten.
– Nem! – Argante levetette magát a kakasülőről és most felém rohant. – Arthur
parancsolta, hogy vigyem el ezt neki.
– Arthurnak, úrnőm – nyomtam el magamban haragom –, nincs szüksége szobrokra!
– Akkor is magunkkal visszük őket – sikoltotta Argante –, különben itt maradok!
– Hát maradj itt, úrnőm – hagytam rá. – Lefelé az útról! – ordítottam rá az
ökörhajcsárokra. – Gyerünk! Lefelé az útról, azonnal. – Kirántottam Haywelbane-t és a
legközelebbi ökör felé csaptam vele hogy megindítsam az állatot a partoldal felé.
– Ne menjetek! – rikoltozott Argante az ökörhajcsárokkal. Rángatni kezdte az egyik ökör
szarvát, hogy visszavonszolja az értetlen jószágot az útra. – Nem hagyok ott mindent az
ellenségnek! – kiáltott rám.
Guinevere az út mentén megállva figyelt bennünket. Hűvös, szórakozott kifejezés ült az
arcán, ami nem is csoda, hiszen Arthur jegyese kényeztetett csitriként viselkedett.
Argante druidája, Fergal, most hercegnője segítségére sietett, és közölte, hogy minden
kotláját és varázsfüvét a szekerekre pakolta. – És a kincseket is – toldotta meg.
– Miféle kincseket? – tudakoltam.
– Arthur kincseit – felelt Argante maró gúnnyal, mintha az arany létének felfedésével meg
is nyerte volna a vitát. – Coriniumba kell vinnünk. – Odalépett a második szekérhez,
felemelt egy nehéz köntöst és megkopogtatta az alá elrejtett faládát. – Dumnonia aranya!
Talán a szászoknak hagynád?
– Inkább, mint magunkat, úrnőm – válaszoltam, majd Hywelbane egyetlen csapásával
elmetszettem az ökrök szerszámját. Argante dühödten sikoltott fel, fogadkozva, hogy
megbüntet még ezért, és hogy megraboltam az ő kincseit, de én elmetszettem a többi
szíjat is, miközben az ökörhajcsárokra förmedtem, hogy engedjék végre el állataikat. –
Figyelj, úrnőm – magyaráztam –, gyorsabban kell haladnunk, mint amennyire egy ökör
képes. – A távoli füstcsóvák felé mutattam. – Azok már a szászok! Néhány óra múlva itt
l e h e t n e k .
– Nem hagyhatjuk itt a szekereket! – sikoltozta Argante. Könnyek csillantak a szemében.
Bármennyire is királyi szülőktől származott, csak kevés tulajdona lehetett, és most, hogy
Dumnonia urával kötötte össze az életét, nem hagyhatta elkótyavetyélni újsütetű
gazdagságát. – Ne engedjétek az ökröket! – kiáltott újra a hajcsárokra, akik zavartan
ácsorogtak és nem tudták, mitévők legyenek. Újabb szíjat vágtam át, mire Argante az
öklével kezdett püfölni, válogatott szidalmakkal illetett, és minden tolvajnak, hitszegőnek
elmondott.
Gyengéden félretoltam, de ő nem engedte magát, erőszakoskodni pedig én nem mertem.
Argante teljesen átadta magát a dührohamnak, átkozódott, és apró öklei cséphadaróként
jártak. Újra próbáltam eltolni magamtól, de ő csak köpködött tovább, újra megütött, majd
Feketepajzsos testőreit hívta segítségül.
Tizenkét ír harcos habozni látszott, de miután Oengus embereiként felesküdtek Argante
védelmére, végül csak előreszegezett lándzsákkal indultak ellenem. Embereim nyomban
a segítségemre siettek, és a Feketepajzsosok jókora túlerővel találták magukat szemközt,
de így sem visszakoztak. Argante druidája máris ott szökdécselt a sorok előtt, a
szakállába és hajába font csontok csilingelve csapódtak egymásnak, és Fergal
fennhangon tudatta a Feketepajzsosokkal, hogy áldottak ők a harcban, és hogy illő
jutalomban részesülnek hősiességükért.
– Öljétek meg! – rikoltozta Argante felém mutatva. – Öljétek meg!
– Elég! – kiáltott fel Guinevere élesen. Kiállt az út közepére és parancsoló tekintettel
mérte végig a Feketepajzsosokat. – Ne legyetek ostobák és tegyétek le azokat a
lándzsákat. Ha meg akartok halni, hát szászokat küldjetek magatok elé, ne jó
dumnoniaiakat. – Argantéhoz fordult. – Jöjj ide, gyermekem – szólt, és magához vonta a
hercegnőt, hogy ruhája sarkával itassa fel dühödt könnyeit. – Helyesen cselekedtél, mikor
próbáltad menteni kincseidet – csitítgatta Argantét – Derfelnek is igaza van. Ha nem
sietünk, a szászok beérnek bennünket. – Odafordult hozzám. – Nincs rá semmi esély –
firtatta –, hogy magunkkal vigyük a kincseit?
– Nincs – feleltem kurtán, miként nem is volt. Még ha a lándzsásokat is fogtam volna a
szekerek elé, csak lelassították volna haladásunkat.
– Az arany az enyém! – sikoltozta Argante.
– Most már a szászoké – vágtam el a vitát, és odakurjantottam Issának, hogy tolja le a
szekereket az útról és szabadítsa ki az állatokat.
Argante még egyszer utoljára tiltakozni próbált, de Guinevere magához vonta és szorosan
m e g ö l e l t e .
– Nem illik egy hercegnőhöz – suttogta a fülébe –, hogy nyilvánosan kimutassa indulatát.
Légy rejtelmes, kedvesem, és soha ne engedd, hogy a férfiak megtudják, mire gondolsz.
A hatalom az árnyak közt bujkál, hisz a napvilágon a férfiak mindig felülkerekednek
r a j t u n k .
Arganténak fogalma sem lehetett róla, ki is ez a magas, jóvágású asszony, de hagyta,
hogy Guinevere megvigasztalja, miközben Issa és emberei levonszolták a szekereket a
partoldalon. Engedtem, hogy az asszonyok magukhoz vegyék a ruháikat, de hátrahagytuk
a kotlákat, háromlábú állványokat és gyertyatartókat. Issa felfedezte Arthur egyik harci
lobogóját, egy jókora fehér vászonanyagot, rajta a belehímzett medvével, melyet
semmiképp sem engedhettünk a szászok kezébe, az aranyat azonban nem vihettük
magunkkal, ehelyett elhurcoltuk a faládát a közeli mező felgyűlt vízelvezető árkához, és
abban a reményben, hogy a szászok soha nem fedezik fel, a bűzhödt vízbe borítottuk
t a r t a l m á t .
Argante újfent zokogni kezdett, amint a csillogó érmék belemerültek a fekete posványba.
– Az az én aranyam! – tiltakozott még most is.
– Egykor pedig az enyém volt, gyermekem – szólt Guinevere halálos nyugalommal –, és
ahogy én túléltem az elvesztését, te is túl fogod.
Argante nyomban hátrébb húzódott, hogy végigmérje a magas asszonyt – A tiéd? –
k é r d e z t e .
– Még nem mutatkoztam volna be, gyermekem? – kérdezte Guinevere finom gúnnyal. –
Guinevere hercegnő vagyok.
Argante rémülten felsikoltott, majd visszamenekült az útra, hol a Feketepajzsosok
várakoztak. Jómagam morogva dugtam vissza a hüvelyébe Hywelbane-t, azután
kivártam, míg az utolsó szem aranyat is elrejtik. Guinevere ráakadt egyik régi ruhájára,
egy medveprémmel szegélyezett finom gyapjúköpenyre, és rövid úton megszabadult
szakadozott börtönviseletétől.
– Még hogy az ő aranya – sziszegte indulatosan.
– Úgy tűnik, szert tettem egy újabb ellenségre – szóltam Argantét figyelve, aki élénk
beszélgetést folytatott druidájával, bizonyára arról, hogy bocsásson rám halálos átkot.
– Ha közös az ellenségünk, Derfel – mosolyodott el hűvösen Guinevere –, úgy végtére is
szövetségesek lettünk. Ez tetszik.
– Köszönöm, úrnőm – feleltem, miközben kezdtem tudatára ébredni, hogy Guinevere
nemcsak lányaimat és lándzsásaimat bűvölte el.
Az arany utója is elsüllyedt az árokban, és embereim visszatértek az útra, hogy magukhoz
vegyék lándzsájukat és pajzsukat. A nap lángolni látszott a Severn-tenger felett és
bíborfénybe burkolta a nyugati látóhatárt, amint végre valahára megindultunk észak felé.
Alig néhány mérföldet tehettünk meg, mielőtt a hirtelen támadt sötétségben menedéket
kellett keresnünk, de legalább eljutottunk az Ynys Wydryntől északra fekvő dombok közé.
Éjszakára egy elhagyatott csarnoknál pihentünk meg, ahol szikkadt kenyérből és szárított
halból álló szegényes vacsorát vettünk magunkhoz. Argante druidája és őrei
társaságában látványosan elkülönült mindenkitől, s bár Ceinwyn igyekezett bevonni őt a
társalgásba, ellenállt minden ilyen kísérletnek, hagytuk komor gondolataiba süppedni.
Étkezés után Ceinwynnel és Guinevere-rel elsétáltunk a csarnok mögött emelkedő kis
domb tetejére, ahol a régiek két sírhalma magasodott. Előbb a holtak bocsánatát kértem,
majd felkapaszkodtam a sírbucka tetejére, ahol Ceinwyn és Guinevere is csatlakozott
hozzám. Mindhárman a déli horizontot fürkésztük. Az alattunk nyíló völgyet fehérre
festették az almafák holdfényben fürdő virágai, de a látóhatáron nem láttunk mást, csak
tüzes izzást, – A szászok gyorsan haladnak – jegyeztem meg keserűen.
Guinevere szorosabbra vonta a köpenyt vállán. – Hol lehet Merlin? – kérdezte.
– Eltűnt – feleltem. Hallottuk, hogy Merlin Írországba ment, tudni vélték, hogy az északi
vadont járja, avagy Gwynedd hófödte csúcsai közt rejtezik; de akadtak olyanok is, akik
szerint meghalt és Nimue egész hegyoldalnyi fát vágott ki halotti máglyájához. Csak
szóbeszéd, mondogattam magamban, mindez csak szóbeszéd.
– Senki sem tudja, merre járhat – vette át a szót Ceinwyn –, bár ő bizonyosan tudja, mi
merre járunk.
– Imádkozom, hogy így legyen – szólt Guinevere buzgón, és én eltűnődtem rajta, mely
istent vagy istennőt imádhatja manapság, talán még mindig Isist? Avagy választott
magának egy igazi briton istenséget? Vagy talán, borzongtam meg a gondolatára is,
mindez már mit sem számít, hisz az Istenek úgyis elhagytak bennünket? Mai Dun tüzei
lettek halotti máglyájuk, és a Dumnoniát feldúló barbárok az ő bosszújukat teljesítik be.
Pirkadatkor újra útnak indultunk. Éjjel elfelhősödött az ég, és a hajnal első fényével
eleredt az eső is. A Fosse Way-n egymást érték a menekülők, s bár tucatnyi
lándzsásomat előreküldtem, hogy minden ökrös szekeret és csordát tereljenek el az
utunkból, haladásunk így is szánalmasan lassú volt. A gyermekek közül sokan képtelenek
voltak lépést tartani velünk, ezért őket fel kellett tennünk a teherhordó állatokra, melyek
lándzsáinkat, vértezetünket és élelmünket is cipelték, de a fiatalabb lándzsások is
szívesen ültették fel őket a nyakukba. Argante kancámon lovagolt, míg Guinevere és
Ceinwyn gyalogosan haladt, és felváltva mesékkel szórakoztatták a gyermekeket. Az eső
egyre inkább nekibátorodott, és a domboldalon végigsöprő rohamok nyomán lassan
felteltek a római utat övező árkok.
Reméltem, hogy délre elérhetjük Aquae Sulist, de már jócskán benne jártunk a
délutánban, mire megfáradt és kimerült csapatunk leereszkedett a völgybe, hol a város
feküdt. A folyó felduzzadt az esőzés nyomán, és a víz színén úszó törmelékhalmok foglyul
estek a jó római híd köböl rakott pillérei közt. A város magisztrátusának egyik feladata
éppen a híd túlfolyóinak tisztán tartása lett volna, ám e kötelmet vészesen elhanyagolták,
ahogy nem törődtek már a városfalak állapotával sem. A fal a hídtól alig száz lépésnyire
északra húzódott, s mert Aquae Sulis nem volt igazi erődítmény, sosem formált komoly
védőművet, ám mostanra már akadálynak is aligha nevezhettük. A földből és kőből rakott
sáncon húzódó cölöpkerítést jókora darabokon egyszerűen kivágták tüzelőanyagnak vagy
épületfának, míg maguk a sáncok is annyira leromlottak, hogy a szászok megtorpanás
nélkül keresztülvághattak volna a városfalakon. A városlakók több helyütt eszelős
igyekezettel próbálták pótolni a hiányosságokat, pedig ötszáz ember legkevesebb egyhavi
munkájára lett volna szükség a védőművek újjáépítéséhez.
Átsoroltunk a város díszes déli kapuján, és láttam, hogy bár a város birtokol elég erőt
vagy elszántságot a sáncok és a létfontosságú fal karbantartására, arra igenis talált időt,
hogy megcsúfítsa Minerva római istennő boltívet díszítő pompás maszkját. Ahol egykor az
arc leintett most csak lecsupaszított kő éktelenkedett, melybe durván a keresztények jelét
f a r a g t á k .
– Már ez is keresztény varos? – kérdezte Ceinwyn.
– Melyik nem az? – kérdezett vissza Guinevere.
Ám mindemellett gyönyörű város is volt. Vagy legalábbis az lehetett egykor, bár az évek
során a cserepes tetők beomlottak, és a helyüket zsúpszalmával fedték be; míg sok ház
magától összeomlott, s ekkor már nem volt egyéb tégla- vagy kőhalomnál. A megmaradt
házak közt azonban még ekkor is kövezett utca futott; a tetők felett még ott uralkodtak a
Minervának szentelt templom karcsú oszlopai és ékesen megfaragott oromfala. Előőrsöm
kéretlen erőszakossággal vágott nekünk utat a nyüzsgő utcákon a templom felé, mely a
város szívében emelkedett kőtalapzatán. A rómaiak egykor belső védőfalat emeltek a
központi szentély köré, és ez Minerva templomán túl közrefogta a fürdőházat is, mely
hírnevet és fellendülést hozott a városnak. A rómaiak tetővel fedték a fürdőt, melyet
mágikus erejű forrás táplált, s bár sok tetőcserép lehullt mostanára, a hévíz ma is füstként
buzogott elő a lyukakból. Magát a templomot, melyet megfosztottak ólomból való
csatornáitól, az esővíz szennye és a moha foltjai borították, míg a magas oszlopcsarnok
festett gipszvakolata mára lepattogzott és elsötétedett; de amikor megálltunk a szentélyt
körülölelő tágas téren, még a pusztulás szembeötlő jelei ellenére is könnyűszenei
magunk elé képzelhettük a világot, melyben az ember ilyen magasztos palotákat volt
képes emelni, és nem kellett rettegnie a barbár kelet felől érkező lándzsáktól.
A város elöljárója, egy nyughatatlan, Cildydd nevű férfi, aki rangját hirdetve római tógát
viselt, elősietett a templomból, hogy üdvözöljön. Ismertem őt még a lázongás idejéből,
mikor keresztény létére neki is menekülnie kellett a tébolyba lovallt hívek elől, kik
elfoglalták Aquae Sulis szentélyeit. Miután a kedélyek lecsillapodtak, visszakapta elöljárói
tisztét, de megtépázott tekintélyét már nem nyerhette vissza ilyen könnyen. Egy kis
palatáblát hordozott magával, római számjegyeket írt, nyilván az általa toborzott és a
szentély udvarán gyülekező önkéntesek számát.
– Már javítjuk a falakat! – fogadott Cildydd, mellőzve minden udvariasságot. –
Toboroztam embereket, és már munkához is láttak. Az áradás is gondot okoz, de amint
eláll az eső... – Engedte kicsengeni a mondat végét.
– Az áradás? – kérdeztem.
– Mikor a folyó kilép a medréből, uram – magyarázta türelmesen – a víz behatol a
rómaiak szennyvízcsatornáiba. Máris elöntötte a város alacsonyabban fekvő részeit. És
nemcsak a színtiszta víz, attól tartok. Nyilván te is érzed a bűzt? – szagolt kényeskedve a
l e v e g ő b e .
– Az a gond – feleltem –, hogy a törmelék elzárta a híd boltíveit A te feladatod lenne ezek
tisztán tartása. Miként a te feladatod megóvni a falak épségét is. – Cildydd szája kinyílt és
becsukódott anélkül, hogy egyetlen szó is elhagyta volna az ajkát. Kapkodva mutatta fel a
táblát, hogy hatékonyságát bizonyítsa, azután már csak reményvesztetten pislogott.
– Nem mintha mindez számítana – mentem tovább. – A város nem védhető.
– Méghogy nem védhető! – horkant fel Cildydd. – Nem védhető! Mikor meg kell védeni!
Nem hagyhatjuk csak úgy a sorsára!
– Ha a szászok erre jönnek – szóltam szándékolt gorombasággal –, nem lesz
v á l a s z t á s o d .
– De hát meg kell védenünk, uram – erősködött Cildydd.
– Ugyan mivel? – kérdeztem.
– Az embereiddel, uram – felelte, és végigmutatott lándzsásaimon, kik a templom
portikusza alatt kerestek menedéket az eső elől.
– Legjobb esetben is – magyaráztam a nyilvánvalót – negyed mérföldnyi falszakaszt
védhetnénk, vagy inkább ami megmaradt belőle. Kit állítanánk a többire?
– Az önkénteseket, természetesen. – Cildydd palatáblájával a fürdőház mellett ácsorgó
férfiak felé intett. Kevesen hoztak magukkal fegyvert, és még kevesebben vértezetet.
– Tapasztaltál már szász rohamot? – kérdeztem Cildyddet. – Először a nagy harci
kutyákat küldik ki, azután jönnek a három láb hosszú csatabárdok és a nyolc láb hosszú
lándzsák. Roham előtt leisszák és harci őrületbe lovallják magukat, és nem is vágynak
egyébre, mint a város asszonyaira és aranyára. Mit gondolsz, mennyi ideig állhatnál nekik
ellent a gyülevészhaddal?
Cildydd értetlenül pislogott.
– Csak nem adhatjuk fel – szólt erőtlenül.
– Van az embereidnek egyáltalán fegyvere? – folytattam, az esőben várakozó unott
alakok felé mutatva. A jó hatvan emberből ketten vagy hárman hordoztak lándzsát, láttam
egy ősöreg római kardot, néhány fejszét és csákánykapát is, de a legtöbben még ilyen
kezdetleges fegyvert sem birtokoltak, csupán kihegyezett karókat.
– Átkutatjuk a város, uram – vetette fel Cildydd. – Kell lennie még lándzsának.
– Ha akadna is fegyver – torkolltam le –, valamennyien halott emberek vagytok, ha
megütköztök a szászokkal.
Cildydd tátott szájjal meredt rám. – Akkor hát mi legyen? – kérdezte végül.
– Megyünk Glevumba – válaszoltam.
– De hát a város! – Elfehéredett. – Teli vagyunk kalmárokkal, aranymívesekkel,
templomokkal, kincsekkel. – A hang kezdett elhalni, amint Cildydd maga elé képzelte a
város küszöbön álló pusztulását, ám a vég, ha a szászok csakugyan erre jöttek,
elkerülhetetlennek tetszett. Aquae Sulis nem egyszerű helyőrség, hanem festői
környezetben elterülő gyönyörű város volt, és mi semmit sem tehettünk a védelmére.
Cildydd újfent hunyorogni kezdett.
– Akkor hát Glevum – szólt komoran. – És te kísérnél oda, uram? Megráztam a fejem. –
Én Coriniumba megyek – feleltem –, de ti Glevumba.
Már-már kísértést éreztem rá, hogy Argantét, Guinevere-t, Ceinwyn és családokat vele
küldjem el, de annyira nem ismertem Cildyddet, hogy ekkora értéket bízzak rá. Jobb lesz,
döntöttem el magamban, ha az asszonyokat és a családokat magam kísérem északra,
majd Coriniumból csekély kísérettel útnak indítom őket Glevumba.
De legalább Argantétól sikerült megszabadulnom, mivel alighogy szertefoszlattam Cildydd
halovány reményeit, egy csapatnyi vértezetet viselő lovas csattogott be a templom
kövezett terére. Arthur emberei voltak az ő medvés zászlója alatt lovagoltak, és Balin
vezette őket, aki megállás nélkül átkozta a menekülők tömegét. Megkönnyebbültnek tűnt
mikor meglátott, majd meghökkent, amint felismerte Guinevere-t.
– Rossz hercegnőt hoztál, Derfel? – kérdezte, amint lecsusszant a nyeregből.
– Argante a templomban vár – biccentettem a nagy kőépület felé, melyben Argante
menedéket lelt az eső elől. Egész álló nap egy szót sem szólt hozzám.
– Nekem kell őt Arthurhoz vinnem – közölte Balin. Kéretlenül egyszerű, szakállas férfiú
volt, aki egy medve tetovált képét viselte homlokán, és élesen metszett, fehér sebhelyet a
bal orcáján. A híreket tudakoltam, ő pedig elmondta a kevés újságot, amivel szolgálhatott
bár örömet ebben sem leltem. – A Temze mentén jönnek – tudtam meg. – Úgy gondoljuk,
alig háromnapnyira járhatnak Coriniumtól, és még nem látni jelét se Cuneglasnak, se
Oengusnak. A káosz, Derfel az uralkodik mindenfelé. – Hirtelen megborzongott. – Mi ilyen
b ü d ö s ?
– Kiöntött a csatorna – feleltem.
– Egész Dumnoniában – bólintott Balin komoran. – Sietnünk kell – ment tovább. – Arthur
már tegnapelőttre Coriniumban akarta látni aráját.
– Én milyen parancsot kaptam? – kiáltottam utána, amint felvágtázott a templom lépcsőin.
– Eredj Coriniumba! Minél előbb! És vigyél magaddal minden élelmet, amit csak tudsz! –
Az utolsó szavakat már úgy kiáltotta felém, hogy eltűnt a templom roppant bronzkapui
mögött. Hat tartalék lovat hozott magával, Argante és asszonyai, valamint Fergal druida
számára, ami azt jelentette, hogy Argante Feketepajzsos kísérete mégiscsak rám maradt.
Gyanítom, ők is örültek, hogy megszabadulhattak hercegnőjüktől.
Balin késő délután északnak indult. Legszívesebben magam is útnak eredtem volna, de a
gyerekek teljesen kimerültek, az eső nem akart alább hagyni, és Ceinwyn meggyőzött
róla, hogy a legjobban még akkor járunk, ha az éjszakát Aquae Sulis cseréptetői alatt
töltjük el, és másnap újult erővel indulunk el. Őröket állítottam a fürdőház köré, s
engedtem, hogy asszonyok és gyermekek alámerüljenek a kellemesen meleg vízben,
majd elküldtem Issát és húsz emberét, hogy kutassa fel a várost fegyverek után, melyeket
a gyülevészhad kezébe nyomhatunk. Ezután elküldettem Cildyddért, és megkérdeztem,
mennyi élelem maradt a városban. – Alig valamennyi, uram – felelt panaszosan, és
állította, hogy tizenhat gabonával, szárított hússal és sózott hallal teli szekeret indított
útnak észak felé.
– Átkutattad a népek házait? – kérdeztem. – A templomokat?
– Csak a város magtárait, uram.
– Akkor ideje alaposabban körülnézni – véltem, és szürkületre hat újabb szekérnyit
sikerült összegyűjtenünk az értékes ellátmányból. Ugyanaznap este már útnak is
indítottam a szekereket. Az ökör vontatta súlyos járművek csak lassan haladhattak, és
minél előbb meg kezdték az utazást, annál kevesebb késedelmet szenvedtünk miattuk.
Issa a templomnál várt rám. Kutatása hét rozsdás kardot és tucatnyi vadászlándzsát
eredményezett, míg Cildydd emberei tizenöt további lándzsával álltak elő; igaz, ezek közül
nyolc teljesen elrozsdállt. Issa azonban híreket is hozott.
– Azt mondják, a templomban fegyvereket is rejtegetnek, uram.
– Kik mondják?
Issa egy fiatal, szakállas férfi felé intett, aki a mészárosok véres kötényét viselte. – Állítja,
hogy a lázongás után kötegszám vitték a lándzsákat a templomba, de a pap letagad
m i n d e n t .
– Hol az a pap?
– Odabent, uram. Mikor kérdezni kezdtem, kizavart a templomából.
Felvágtáztam a lépcsőkön és berúgtam a kapuszárnyakat. A szentélyt valamikor
Minervának és Sulisnak, egy római és egy briton istenségnek szentelték, de a pogány
szentségek helyébe mára az egy keresztény isten lépett. Mikor legutóbb a templomban
jártam, Minerva óriási bronzszobra állt büszkén az olaj lámpások fényében, de a
keresztény lázongás alatt a szobrot beolvasztották, s egyedül a fejét hagyták meg, melyet
trófea gyanánt állítottak ki a keresztény oltár mögött.
A pap nyíltan ellenem szegült.
– Ez itt Isten háza! – bömbölte. Épp valamely szertartást hajtott végre az oltárnál, maga
körül könnyező asszonyokkal, de ennek rövid úton véget vetett, csak hogy utamat állja.
Ifjú ember volt még, teli szenvedéllyel; egyike a papoknak, kik a felkelést szították, és
akiket Arthur csak azért hagyott életben, hogy az emberek lázadásának kudarca felett
érzett keserűsége nehogy újabb tébolyban találjon utat magának. A pap forrongó
buzgalmát szemmel láthatóan e kudarc sem rendítette meg.
– Isten háza! – üvöltötte újra. – És ti azzal mocskoljátok be, hogy karddal s lándzsával
lépitek át küszöbét! Bevinnétek fegyvereiteket a ti uratok házába is? Akkor hát miért
hordozzátok őket az én Uram házában?
– Egy hét sem telik bele – feleltem –, és Thunor temploma áll e helyen, ahol pedig te
állsz, ott gyermekeket fognak áldozni. Akadnak itt lándzsák?
– Egy sem! – szegült ellenem. Az asszonyok sikoltoztak és szétrebbentek, amint
felkapaszkodtam az oltár lépcsőin. A pap erre felém tartotta a keresztet. – Isten szent
nevében – kiáltotta –, és egyetlen szent Fia nevében, és a Szentlélek nevében. Ne! – Ez
utóbbi, rémült kiáltást az csalta ki belőle, hogy elővontam Hywelbane-t és kiütöttem a
keresztet a kezéből. A durván faragott jelkép végigcsusszant a templom
márványpadlóján, amint a penge utat talált magának a pap elvadult szakálla közt.
– Ha kell, lerombolom az egész templomot – fenyegettem – és téged, hitvány féreg, élve
temetlek el a kövei alatt. Hol vannak a lándzsák?
A pap önhittsége szertefoszlott. A lándzsákat, melyeket abban a reményben hordtak
össze, hogy a keresztények újfent harca indulhatnak Dumnonia trónjáért, az oltár alatti
sírboltban rejtegették. A kripta bejáratát elfalazták, miután valamikor e helyütt zárták el
azokat a kincseket is, melyeket a Sulis gyógyító erejét kereső zarándokok a templomnak
ajándékoztak, de a halálra vált pap készségesen megmutatta miként kell megemelni az
egyik márványlapot, mely felfedi az arannyal és fegyverekkel telizsúfolt vermet.
Meghagytuk az aranyat de elvittük a fegyvereket Cildydd gyülevészhadának. Kételltem,
hogy a hatvan önkéntes komoly erőt jelenthet a közelgő küzdelemben, de egy lándzsával
felfegyverzett férfi legalább kívülről harcosnak tetszett, és nagy távolságból nézve talán
meghátrálásra késztethette a szászokat. Megparancsoltam a városlakóknak, hogy holnap
reggelre készüljenek fel az indulásra, és csomagoljanak magukkal annyi élelmet,
amennyit csak tudnak.
Aznap éjjel a templomban aludtunk. Lesöpörtem az oltárról a keresztények szemetét, és
Minerva fejét tettem a két olajlámpás közé, hogy éjszaka az oltalmazzon bennünket. A víz
utat talált magának a tető résein át és kis tócsákban gyülekezett a márványpadlón, de
valamikor hajnaltájt az eső végre elállt. A nap tisztuló égboltra ébredt, bár keletről újult
erővel támadt fel a csípős szél.
Még virradat előtt elhagytuk a várost. Alig negyven önkéntes tartott velünk, a többi
felszívódott az éjszaka sötétjében, bár még mindig többet ért negyven tettrekész férfi,
mint hatvan vonakodó szövetséges. Utunk mostanra megtisztult a menekülőktől, miután
elterjedt a szóbeszéd, hogy a biztonság nem is Coriniumban, hanem Glevumban vár, s
így a népek és jószágaik a nyugatra vezető utakat használták. A mi utunk keletre, a kelő
nappal szemközt vezetett, végig a Fosse Way-n. mely nyílegyenesen vágott keresztül a
római sírok között. A véseteket Guinevere fordította le nekünk, aki azon ámuldozott, hogy
az itt nyugvó lelkek mind Görögországban, Egyiptomban vagy magában Rómában
születtek. A légió kivénhedt veteránjai voltak, kik briton asszonyokat választottak
maguknak, és Aquae Sulis gyógyforrása közelében telepedtek le. Mohával benőtt
sírköveik gyakorta mondtak köszönetet Minervának vagy Sulisnak a szép évekért. Egy óra
múltával magunk mögött hagytuk a sírköveket, és a völgy kezdett beszűkülni amint az
északon magasodó dombok közelebb húzódtak a rétekhez. Tudtam, hogy az út
nemsokára éles kanyart vesz, hogy kapaszkodni kezdjen felfelé az Aquae Sulis és
Corinium közötti dombokra.
Ebben a beszűkült völgyben találkoztunk visszafelé tartó ökörhajcsárainkkal. Előző nap
késő este hagyták el Aquae Sulist, de lassú szekereik alig érték el az út északi
kanyarulatát, és most, hogy a pirkadat beköszöntött, még sorsukra is kellett hagyniuk
ő k e t .
– A szászok! – kiáltotta egy férfi már messziről. – Ott vannak mindenütt!
– Féleszű – morogtam magamban, majd odakiáltottam Issának, hogy állítsa meg a férfit.
Eddig megengedtem Guinevere-nek, hogy használja lovamat, de most nehézkesen
felkászálódtam a jószágra, hogy előrelovagoljak.
Az út alig félmérföldnyire onnét fordult északnak. Az ökröket és a szekereket épp a
kanyarban hagyták sorsára, így el kellett oldalaznom mellettük, ha végig akartam kémlelni
a tájon. Egy pillanatig nem láttam semmit, azután egy csapatnyi lovas tűnt fel a
dombgerinc fái közül. Jó félmérföldnyire lehettek, sötét körvonaluk élesen rajzolódott ki a
tündöklő égbolt előtt, s bár nem vehettem ki pajzsdíszüket, inkább véltem őket
britonoknak, mint szászoknak, hiszen azok nem sok lovast állítottak ki.
Felkaptattam a domboldalon, de a lovasok nem mozdultak. Meredten figyeltek, majd
váratlanul még többen tűntek fel a jobbomon. Ők már lándzsások voltak, és jelvényük a
lehető legrosszabb hírrel fenyegetett.
A jelvény egy véres koponyából állt, melyre mintha rongyokat aggattak volna, s nekem
eszembe jutott Cerdic hátborzongató zászlaja a farkaskoponyával és a lenyúzott emberi
bőrrel. Kétségkívül szászokat láttam magam előtt, kik azért sorakoztak fel, hogy elzárják
előttünk az utat. A lándzsások számban nem múltak fel bennünket, talán ha tucatnyi lovas
és ötven-hatvan gyalogos verődött össze, de azt nem tudhattam, mennyien rejteznek még
a gerinc mögött. Visszafogtam kancámat és a lándzsásokra meredtem, miközben a
napfény most először megcsillant széles pengéiken. Szászoknak kellett lenniük. De
miként kerültek ide? Balin úgy tudta, hogy mind Aelle, mind Cerdic a Temze vonalát
követi, így hát valószínűnek tűnt, hogy ezek az emberek délről, a kiterjedt folyóvölgy felől
érkeztek; talán Cerdic emberei, kik Lancelotot szolgálták. Nem mintha érdekes lett volna,
kik is valójában; egyedül az számított, hogy elzárták előlünk az utat. A sorok mellé egyre
újabb harcosok fejlődtek fel; lándzsáik mindenütt ott meredeztek a dombtaréjon.
Elfordítottam kancámat, hogy lássam, amint Issa előhozza legtapasztaltabb
lándzsásaimat az út kanyarulatáig.
– Szászok! – kiáltottam oda neki. – Formáljatok pajzsfalat!
Issa elnézett a távoli lándzsások felé. – Itt küzdünk meg velük, uram? – kérdezte.
– Nem. – Aligha kockáztattam, hogy ilyen rossz helyen bocsátkozzak harcba. Dombnak
felfelé kellene csatáznunk, és még családjaink miatt is aggódhatnánk.
– Inkább elindulunk a glevumi úton? – vetette fel Issa.
A fejemet ráztam. A glevumi utat ellepték a menekültek, s ha szász parancsnok lennék,
semmire se vágynék annyira, mint hogy végigkergessem az ellenséget egy ilyen úton.
Elfutni semmiképp se tudnánk a menekültek tömege miatt, a szászok pedig egyszerűen
utat vágnának maguknak a rémült embereken, hogy bennünket is a halálnak adjanak.
Lehetségesnek, sőt valószínűnek tűnt, hogy a szászok nem üldöznének, inkább vetnék
magukat a védtelen városra, ám olyan kockázat volt ez, melyet nem vállalhattam fel.
Felnéztem a magas dombra és még több fegyverest láttam gyülekezni a gerincén.
Megszámlálni nem tudtam őket, de tekintélyes csapat állt fel ellenünk. Embereim javában
építették a pajzsfalat, de már tudtam, hogy itt nem harcolhatunk. A szászok vannak
többen és övék a magaslat. A harc egyenlő a biztos halállal.
Megpördültem a nyeregben. Alig félmérföldnyire innét, valamivel északra a Fosse Waytől,
ott állt a régiek egy erőssége, melynek sáncai, noha leromlottak, egy meredek domb
gerincét koronázták. A fűvel benőtt sáncokra mutattam.
– Oda megyünk!
– Oda, uram? – kérdezte Issa zavartan.
– Ha próbálunk elszökni előlük – magyaráztam –, követni fognak. A gyerekek nem tudnak
elég gyorsan haladni, így előbb-utóbb beérnének bennünket a nyavalyások. Akkor
pajzsfalat kell állítanunk, közepén családjainkkal, és aki utolsóként meghalna közülünk,
még hallhatná meggyalázott asszonyaink sikolyát. Inkább keressünk olyan helyet, melyre
csak vonakodva támadnának. A szászoknak előbb-utóbb döntésre kell jutniuk. Vagy
békén hagynak bennünket, és északnak indulnak, mely esetben követhetjük őket, vagy
harcolnak, akkor mi kerülünk előnybe, mert miénk lesz a magaslat. Esélyeinket javítja az
is – tettem hozzá –, hogy Culhwch máris közeledik erre. Egy-két nap múlva akár túlerőbe
is kerülhetünk.
– Így hát cserbenhagyjuk Arthurt? – szörnyülködött Issa még a gondolatra is.
– Távol tartunk egy ellenséges csapatot Coriniumtól – feleltem. Nem mintha engem
boldoggá tett volna a kilátás, hiszen alapjában véve Issának volt igaza. Cserben akartam
hagyni Arthurt, mert nem mertem kockára tenni Ceinwyn és a lányok életét. A terv, melyet
Arthur oly nagy gonddal épített fel, mostanra romjaiban hevert. Culhwch útját valahol
délen elvágták, én Aquae Sulisnál ragadtam, míg Cuneglas és Oengus mac Airem el sem
érhette Britanniát.
Visszalovagoltam fegyvereimért és vértemért. Nem maradt idő felvenni a teljes vértezetet,
de magamhoz ragadtam a sisakom, majd megkerestem legnehezebb lándzsám és
pajzsomat is. Nekiadtam a kancát Guinevere-nek, és meghagytam neki, hogy vigye fel a
családokat a dombra, majd megparancsoltam a gyülevészhadnak és fiatalabb
lándzsásaimnak, hogy fordítsák le a hét szekeret az útról és juttassák el azokat az
e r ő s s é g b e .
– Nem érdekel, hogy csináljátok – közöltem velük –, de az élelmet nem adom az
ellenségnek. Ti magatok húzzátok fel oda a szekereket, ha másként nem megy! –
Argante kincseit még hátrahagyhattam, de háborúban az élelem drágább az aranynál is,
ezért elszántam rá magam, hogy szekereink nem juthatnak az ellenség kezébe. Ha
szükséges, magam gyújtom fel őket minden tartalmukkal együtt, ám előtte mindenképp
érdemes megpróbálkozni a megmentésükkel.
Visszatértem Issához és felvettem a helyem a pajzsfal közepén. Az ellenséges sorok
egyre tömöttebbé váltak, és most már bármelyik pillanatban elkészülhettünk rá, hogy a
szászok a domboldalon lezúdulva dühödt rohamot indítanak ellenünk. Mostanra számba
messze felülmúltak bennünket, mégsem rohamoztak, és minden egyes habozással töltött
pillanat csak esélyünket növelte, hogy családjaink és szekereink biztonságban elérik a
domb tetejét. Szüntelenül a szekerek haladását figyeltem, és amikor azok túljutottak a
kaptató felén, lassan hátrarendeltem lándzsásaimat.
A hátrálást látva a szászok tüstént előrerontottak. Üvöltve hívtak ki maguk ellen és
sebesen zúdultak alá a domboldalon, de a támadással már elkéstek. Embereim
visszarohantak az úton, átvágtak egy Temze felé tartó hegyi patak sekély gázlóján, és
immár a miénk lett a magaslat előnye, hisz dombnak felfelé vonultunk vissza, a kaptató
tetején magasodó sáncerődítmény felé. Embereim megtartották egyenesnek sorainkat, a
pajzsok átlapolták egymást és a lándzsák szögegyenesen meredtek előre, a szászok
pedig, fegyelmezettségünket látva, tőlünk jó ötvenméternyire vissza is fogták a rohamot,
és beérték azzal, hogy válogatott szidalmakat köpködtek felénk, miközben egyik
mezítelen varázslójuk kitáncolt elénk, hogy átkot vonjon a fejünkre. Disznóknak, gyáva
férgeknek, kutyáknak neveztek bennünket, és kihívtak maguk ellen, miközben én
felmértem soraikat. Százhetvenen alkották pajzsfalat, és még mindig akadtak, akik nem
csatlakoztak a rohamhoz Megszámoltam őket, míg a szász vezérek, kik a pajzsfal mögött
fogták vissza lovaikat, megszámláltak bennünket. Most már tisztán láthattam zászlóikat –
Cerdic jelvénye volt az, a farkaskoponya a halott ember lenyúzott bőrével –, de magát
Cerdicet semerre sem találtam Talán a szász vezér egyik rablócsapata vált el a sereg
derékhadától hogy átfésülje a vidéket. Számban ez a csapat is messze felülmúlt
bennünket, ám parancsnokaik túlságosan is tapasztaltak voltak ahhoz hogy támadásba
bonyolódjanak. Tudták, hogy legyőzhetnének bennünket, ám azt is, milyen árat fizettetne
velük a kétes értékű győzelemért ez a hetven harcedzett lándzsás. Megelégedtek hát
annyival, hogy leszorítottak bennünket az útról.
Lassan hátráltunk felfelé a dombon. A szászok figyeltek bennünket, de csak varázslójuk
merészkedett utánunk, s idővel ő is elveszítette érdeklődését. Kiköpött felénk és elfordult.
Gúnyos kacajjal fogadtuk az ellenség hitványságát, pedig az igazat megvallva végtelen
megkönnyebbülést éreztem, hogy mégsem kell megütköznöm velük. Egy órába telt, míg a
becses élelemmel megpakolt szekereket sikerült átvonszolni a fűvel benőtt sáncokon, fel
a domb enyhén domború tetejére. Körbesétáltam a kis fennsíkon, és a sáncerődben
remekül védhető helyre találtam. A tető háromszöget alkotott, és a domboldal mindhárom
oldalon meredeken zuhant alá, így a támadók a keserves kaptató után egyenesen
lándzsáink hegyével találták magukat szemközt. Reméltem, hogy már a domboldal
meredeksége is visszatartja a szászokat a kísérletektől, így egy-két nap múltán az
ellenség eltakarodik, mi pedig nyugodtan folytathatjuk utunkat Corinium felé. Késve
érkezünk és bizonyosan kivívjuk magunk ellen Arthur haragját, de így legalább sikerül
megkímélnünk Dumnonia seregének egy jelentős részét. Több mint kétszáz lándzsásunk
csapatnyi asszonyt és gyermeket, azonfelül hét szekér élelmet és két hercegnőt
oltalmazott a mély folyóvölgy fölé magasodó ősi sáncerődítményben. Magamhoz
szólítottam az egyik önkéntest, és a domb nevét tudakoltam.
– Úgy hívják, akár a várost, uram – felelte a férfi, látható elképedéssel, amiért egyáltalán
érdeklődést mutatok ilyen jelentéktelen részlet iránt.
– Aquae Sulis? – kérdeztem.
– Nem, uram! A régi néven hívják. Mielőtt a rómaiak eljöttek volna.
– Baddon.
– Így igaz. Ez pedig a Mynydd Baddon.
Mynydd Baddon. Idővel a bárdok Britannia minden sarkába elviszik ennek a helynek a
nevét. Ezernyi csarnokot zeng be; ezernyi, még meg sem született gyermek vérét pezsdíti
fel; ám akkor még semmit sem jelentett. Nem volt egyéb, mint egy jól védhető magaslat,
egy leromlott sáncerősség, és egy hely, ahol vonakodva, de kitűztem két zászlómat. Az
egyik Ceinwyn ötágú csillagát mutatta, míg a másik, melyet Argante szekeréről
mentettünk meg, Arthur medvés lobogója volt.
És a reggeli fényben, a száraz szélben meg-megrebbenve, a medve és a csillag ott dacolt
a szászokkal. Mynydd Baddon csúcsán.
A szászok elővigyázatosak voltak. Akkor sem támadtak, mikor először észrevettek, és
most, hogy bebiztosítottuk magunkat Mynydd Baddon csúcsán, megelégedtek azzal, hogy
a domb déli lábánál megüljenek és bennünket figyeljenek. A délután folyamán
lándzsásaik egy nagyobb csoportja indult Aquae Sulisba, ahol egy szinte teljesen
elhagyatott városra találtak. Minden percben vártam, hogy égre törjön a lángoló
szalmatetők füstoszlopa, de a tüzek csak nem gyúltak ki, és szürkületre az összerabolt
javakkal megrakott lándzsások is visszatértek a városból. A napnyugta árnyai lassan
sötétbe borították a völgyet, és miközben a Mynydd Baddon csúcsát a napfény utója
aranyozta be, addig messze alattunk fellángoltak az ellenség tábortüzei.
Még több tűz parázslott a tőlünk északra elterülő dombságon. Mynydd Baddon mintha
part menti nyúlványa lett volna azoknak a domboknak, melyektől zöldellő földnyereg
választotta el. Arra gondoltam, éjjel átkelhetnénk azon a völgyön, hogy felkapaszkodjunk
a taréjra és mögötte folytassuk utunkat Corinium felé, ezért még szürkület előtt kiküldtem
Issát, hogy tucatnyi emberével derítse fel az útvonalat, de visszatértükkor megtudtam,
hogy a dombtaréjon túl is hemzsegnek a szász felderítők. Kísértést éreztem arra is, hogy
észak felé próbáljak menekülni, de tudtam, a szászok úgyis meglátnának, és hajnalra már
az egész csapat ott lihegne a sarkunkban. Már jócskán benn jártunk az éjszakában, mikor
végre döntésre jutottam. A kisebbet választottam két rossz közül: megmaradtunk a
Mynydd Baddon csúcsán.
A szászok szemében bizonyosan félelmetes seregnek tűntünk. Kétszáznyolcvan férfinak
parancsoltam, és az ellenségnek nem kellett tudnia, hogy közülük csak kevesebb, mint
százan igazi harcosok. Negyven a város önkéntesei közül került ki; harminchat harcedzett
ám mostanra kivénhedt és lelassult vitéz Caer Cadarn és durnovariai palota őrségét
adták; míg a száztíz ifjonc most először tapasztalta meg a harc ízét. Habár hetven
tapasztalt lándzsásom és Argante tizenkét Feketepajzsos testőre Britannia legkülönb
harcosainak számítottak – és nem kételltem, hogy a harminchat veterán is hasznosnak
bizonyulhat, miként az ifjoncok is okozhatnak meglepetést az ellenségnek – szánalmasan
csekély erőket vonultattunk fel száztizennégy asszony és hetvenkilenc gyermek
védelmére. De legalább élelemből és ivóvízből bőséges készlettel rendelkeztünk, hiszen
megmentettük mind a hét szekeret, és Mynydd Baddon oldalán három bővizű forrás is
f a k a d t .
Az alkony fényeinél újra megszámláltuk ellenségeinket. Mintegy háromszázhatvan szász
gyülekezett a domb aljában, és még legalább nyolcvan az attól északra elterülő vidéken.
Ennyi emberrel játszva megakadályozhatták, hogy elhagyjuk a Mynydd Baddont, de meg
nem ostromolhattak bennünket. A lapos és kopár dombtető mindhárom oldala háromszáz
lépésnyire nyúlt, így kis csapatommal nem védhettem teljes hosszában a sáncokat, de
erre nem is volt szükség, hiszen ha az ellenség ránk támadt, még idejében értesültünk
róla, hogy a megfelelő oldalon vonjuk össze a lándzsásokat. Úgy véltem, ha két-három
egyidejű támadást indítanak is, én jó eséllyel védekezhetem, hiszen a szászoknak
embertelenül meredek kaptatót kellene megmászniuk, de ha az ellenség száma továbbra
is így növekedik, előbb-utóbb ránk zárul a csapda. Azért imádkoztam hát, hogy csupán
fosztogató szabadcsapattal legyen dolgunk, mely, miután kirabolta Aquae Sulist és a
környező folyóvölgyet, igyekszik majd csatlakozni Aelle és Cerdic derékhadához.
Másnap hajnalra a szászok nem takarodtak el a völgyből, hol tábortüzeik füstje a folyó
ködpárájával vegyült. Amint a köd foszlani kezdett, azt is láthattuk, hogy máris fatörzseket
döntenek ki készülő kunyhóikhoz. Bármennyire is fájt, a szászok hosszú távra
rendezkedtek be. Közben embereink is hasznossá tették magukat: a kis
galagonyabokrokat és a csenevész fákat irtották a domboldalon, hogy a támadók azok
mögött se találhassanak menedéket. A kivágott cserjéket és csemetéket a dombtetőre
hordták, ahol hevenyészett mellvédfalat emeltek belőle a régiek sáncaira. Másik ötven
emberem a nyeregtől északra tűzifát vágott, melyet az egyik megürített ökrösszekéren
szállítottak az erősségbe. Katonáim elegendő fát hoztak, hogy megépítsük saját
fakunyhónkat is, bár a zsúpszalmával vagy tőzeggel fedett szász lakóházakkal szemben
saját menedékünk hántolatlan farönkökből álló hevenyészett építmény volt csupán – a
gerendák négy szekerünket kötötték össze, míg a tetőt ágakkal fedtük be –, de legalább
asszonyaink és gyermekeink behúzódhattak alá.
Első éjjel északnak küldtem két lándzsásomat. Mindketten agyafúrt gazemberek voltak,
és azt a parancsot kapták, hogy próbálják elérni Coriniumot, ahol értesíthették Arthurt
szorongatott helyzetünkről. Nem számítottam Arthur segítségére, de legalább tudatni
akartam vele, mi történt. Másnap mindvégig amiatt rettegtem, hogy újból látom a két
ifjoncot, holtan avagy a szász behatolók foglyaként, de azok nyom nélkül eltűntek. Mint
később megtudtam, mindketten sértetlenül elérték Coriniumot.
A szászok megépítették saját menedékeiket, mi pedig még több tövises cserjét és ágat
hordtunk sáncainkra. Egyetlen szász se próbált a közelünkbe férkőzni, mi pedig nem
ereszkedtünk le a domboldalon, hogy kihívjuk őket magunk ellen. Részekre osztottam a
dombtetőt, és minden részre egy-egy csapatnyi lándzsást rendeltem. Hetven sokat látott
harcosom, kis csapatom legjava a délre és az ellenségre néző oldalt védte. Két csoportra
osztottam az ifjoncokat, kik kiadták tapasztalt embereim két szárnyát, majd az északi
oldal védelmére kiküldtem a tizenkét Feketepajzsost, a gyülevészhadat, valamint Caer
Cadarn és Durnovaria veteránjait. A Feketepajzsosok vezetője, egy Niall nevű nagydarab
fickó, aki több száz portyát vezetett már a határ menti települések ellen és akinek ujjait
számtalan harcosgyűrű borította, saját hevenyészett jelvényét is kitűzte az északi sáncra.
Nem volt az egyéb, mint egy ágaitól megfosztott csenevész bükkfa, melyre egy fekete
köpenyt aggattak; mégis, valami vad elszántság és kihívás áradt abból a rongyos ír
z á s z l ó b ó l .
Nem adtam fel a reményt sem, hogy elmenekülhetünk. A szászok talán kunyhókat
emeltek a déli oldalon, ám a magasan fekvő északi terület tovább kísértett, és másnap
délután Niall zászlaja alatt magam is átlovagoltam a völgyön, hogy felkaptassak a
szemközti gerincre. Kiterjedt ingovány feküdt a rohanó felhők alatt. Eachern, egyik
tapasztalt harcosom, kit a favágó ifjoncok parancsnokává tettem, odajött, hogy megálljon
kancám mellett. Látta, hogy a kihalt lápot kémlelem, és kitalálta azt is, mi jár a fejemben.
Kiköpött. – A szemét fattyai mindenütt ott vannak – mormolta.
– Biztos vagy benne?
– Jönnek-mennek, uram. Mindig a lovasok. – Fejszét tartott jobb kezében, és azzal
mutatott el nyugat felé, ahol északnyugati irányban egy völgy szántotta fel az ingoványos
területet. Sűrűn nőttek a fák abban a völgyben, noha mi csak lombos koronáikat láthattuk.
– Út vezet keresztül a fák közt – magyarázta Eachern –, és ők mindig azon ólálkodnak.
– Az út bizonyosan Glevumba vezet – jegyeztem meg.
– Elébb a szászok karjába, uram – hűtött le Eachern. – A nyavalyások mindenütt ott
vannak. Hallani a fejszéiket.
Ami azt jelentette, hogy a kidöntött rönkökkel zárták el a kiutat. Az elképzelés mégsem
hagyott nyugodni. Ha elpusztítottuk az élelmet és hátrahagytunk mindent, ami lassította
haladásunkat, még mindig kitörhettünk a szász gyűrűből és elérhettük Arthur seregét.
Lelkiismeretem egy perc nyugságot nem hagyott. Nyilvánvaló kötelességem lett volna
elérni Arthurt, és minél tovább maradtam a Mynydd Baddonon, annál nehezebben
tehettem ezt meg. Már-már azon tűnődtem, hogy még az éjjel át kellene kelnünk az
ingoványon. Félhold lesz, épp elég világos, hogy lássuk utunkat, és ha elég gyorsan
haladunk, biztosan magunk mögött hagyjuk a nehézkes szász sereget. A maréknyi szász
lovas ugyan befogna bennünket, de ezekkel lándzsásaim könnyedén elbánnak. De vajon
mi lehet az ingoványon túl? Dombvidék, nem kétséges, melyeken esőktől felduzzadt
sebes vízfolyások vágnak keresztül. Útra volt szükségem, gázlókra és hidakra, különben a
gyermekek folyton lemaradoznak, és a lándzsások is lelassulnak, hogy megvédhessek
őket, a szászok pedig könnyűszerrel utolérnek, akár farkasok a birkanyájat. Mynydd
Baddont könnyedén elhagyhattuk, de nem tudom, miként keltünk volna át a sokmérföldnyi
vidéken úgy, hogy közben ne essünk áldozatul az ellenséges pengéknek.
Szürkületre ezt a döntést is kivették a kezemből. Azt mérlegeltem éppen, hogy északnak
törünk ki, de előtte jókora tüzeket rakunk, melyekkel abba a hitbe ringatjuk a szászokat,
hogy megmaradtunk a Mynydd Baddon csúcsán, amikor, a második nap előestéjén újabb
szászok érkeztek. Északkeletről jöttek, Corinium felől, és közülük százan bevették
magukat a lápra, melyen át akartam kelni, és hazakergették favágóimat is. Most estünk
csak igazán csapdába.
Aznap éjjel Ceinwynnel ültem a tábortűz mellett. – Ez Ynys Mon éjszakáját juttatja az
eszembe – szóltam.
– Én is épp ezen gondolkodtam – bólintott.
Azon az éjjelen fedeztük fel Clyddno Eiddyn Üstjét, és egy szikla katlanban húzódtunk
meg, körülöttünk Diwrnach embereivel. Egyikünk sem számolt azzal, hogy élve kikerülünk
onnét, és Merlin még haló porából is feltámadt, csak hogy gúnyt űzzön belőlem. „Körbe
vagyunk véve, igazam van?”, kérdezte akkor. „Túlerőben vannak?”
Egyet kellett értenem mindkét kijelentéssel, mire Merlin elmosolyodott. „És még te hívod
magad harcosok urának?”
– Túlerőben vannak és körülvettek bennünket! Lám, lám! Mi jöhet még? – idézte Ceinwyn
mosolyogva Merlint, majd felsóhajtott. – Ha nem lennénk veled – intett a tüzek köré gyűlt
asszonyok és gyermekek felé –, mit tennél?
– Északnak indulnék. Ott ütköznék meg velük – mutattam a dombtaréjon túl izzó szász
tüzek felé –, azután folytatnám az utat északnak. – Nem voltam benne biztos, hogy
csakugyan ezt tenném-e, hiszen a menekülés egyet jelentett volna azzal, hogy magára
kell hagynom az ütközet minden sebesültjét, bár mi többiek, ha nem hátráltattak
bennünket asszonyok és gyermekek, bizonyosan megmenekültünk volna a szászok elől.
– Tegyük fel – szólt Ceinwyn halkan –, hogy arra kéred a szászokat, biztosítsanak szabad
elvonulást a gyermekeknek és asszonyoknak?
– Igent mondanának – feleltem –, majd amint kikerülnétek a lándzsáink védelméből,
elfognának, meggyaláznának és megölnének benneteket, a gyerekeket pedig elhajtanák
r a b s z o l g á n a k .
– Akkor nem túl jó ötlet, igaz? – kérdezte.
– Hát nem.
Vállamra hajtotta fejét, s közben próbálta nem felébreszteni Serent, aki alvás közben
anyja ölét használta párna gyanánt.
– Mennyi ideig tarthatunk ki? – kérdezte most Ceinwyn.
– Öreg korunkig elélhetünk a Mynydd Baddon tetején – feleltem –, ha négyszáz embernél
többet nem küldenek ellenünk.
– És fognak?
– Aligha – hazudtam, és Ceinwyn persze jól tudta, hogy hazudok. Természetesen az első
adandó alkalommal ránk küldik minden emberüket. Annyit megtanulhattam, hogy a
háborúban az ellenség mindig azt teszi, amitől a legjobban rettegünk, és ezúttal is bízvást
számíthatunk rá, hogy négyszáznál jóval többen ostromolnak majd.
Ceinwyn sokáig nem szólt. Kutyák vonítottak a távoli szász táborokban, hangjuk tisztán
ért el hozzánk a mozdulatlan éjszakában. Válaszként saját kutyáink is rákezdték, és
Seren nyugtalanul fészkelődni kezdett anyja ölében. Ceinwyn végigsimított leányunk
h a j á n .
– Ha Arthur Coriniumnál vár – kérdezte halkan –, mit keresnek a szászok éppen itt?
– Nem tudom.
– Gondolod, hogy végül csak északnak indulnak, hogy csatlakozzanak a seregükhöz?
Korábban így gondoltam, de az újabb szászok érkezése megrendítette a hitemet. Most
már gyanítottam, hogy egy nagyobb csapattesttel van dolgunk, mely dél felől kerülte meg
Coriniumot, hogy bevegye magát a völgyek közé, és Glevum felől kerüljön Arthur hátába.
Nem tudtam rá más magyarázatot adni, miért hemzseg ennyi szász Aquae Sulis
völgyeiben, ám ez esetben már rég tovább kellett volna indulniuk. Erőltetett menet helyett
a szászok menedékeket építettek, ami csak arra utalt, hogy meg akarnak ostromolni
bennünket. így talán, gondoltam megnyugvással, talán mégis Arthur munkáját végezzük,
ha itt maradunk. Nagyszámú ellenségünket tartjuk távol Coriniumtól, bár ha a
számításaink helyesnek bizonyulnak, így is maradnak épp elegen, hogy mind velünk,
mind Arthurral elbánjanak.
Ceinwyn és én némán üldögéltünk. A tizenkét Feketepajzsos halkan énekelni kezdett, s
mikor végeztek, embereim Illtydd harci énekét kántálták válaszként. Bárdunk, Pyrlig,
líráján kísérte őket. Pyrlig valahol ráakadt egy bőr mellvértre, de pajzzsal és lándzsával is
felfegyverezte magát, ám a harci öltözet furcsán állt szikár termetén. Reméltem, hogy
soha nem kell elhagynia hangszerét és a lándzsát használnia helyette, mert akkor már
csakugyan oda lesz minden reményünk. Elképzeltem a domboldalt elözönlő szászokat,
akik örömkiáltásokat hallatnak, amiért oly sok asszony és gyermek vár rájuk a dombtetőn,
azután elűztem magamtól a komor gondolatot. Életben kell maradnunk, meg kell
tartanunk az erősséget, győznünk kell.
Másnap reggel, az ólomszürke felhők alatt, melyek terhét friss nyugati szél kapta fel és
hordta a nyakunk közé, felöltöttem harci viseletem. A súlyos páncélt szándékosan nem
húztam fel eddig, de a szász erősítés érkezése meggyőzött róla, hogy nemsokára
támadást indítanak ellenünk, ezért, hogy harcosaimat lelkesítsem, legszebb vértezetemet
választottam. Vászon ingemre és gyapjú nadrágomra legelőször is bőr tunikát vettem,
mely a térdemig ért. A bőr elég vastag volt ahhoz, hogy felfogja a kard csapását, de nem
egy lándzsa döfését. A tunika fölé ezért a becses, jó római láncból való kabátot húztam,
melyet rabszolgáim addig fényesítettek, míg az apró láncszemek lángolni nem látszottak
a nap fényében. A lánckabát alsó szegélyét, nyakát és ujjait arannyal ékesítették.
Mérhetetlen vagyonba került ez a darab, viszont a leghevesebb lándzsadöfést nem
számítva teljes védelmet nyújtott. Térdig érő csizmám szárát bronzcsíkokkal borították be,
melyek megvezették a pengét, ha az a pajzsfal vonala alatt próbált kárt tenni bennem;
míg a vaspikkelyekkel borított, könyékig érő kesztyű a karomat védte. Sisakomon ezüst
sárkányok kergetőztek, az arannyal borított csúcson pedig büszkén lebegett farkasprém
sisakdíszem. A sisak megoltalmazta fülemet is, láncból kovácsolt hosszú nyakrésze a
államra omlott, ezüstözött arcvédője pedig árnyékba borította vonásaimat, így az ellenség
nem is embert látott, hanem egy tetőtől talpig fémbe öltözött mészárost. Egy félelmetes
hadúr drága öltözetét viseltem, melyet úgy készítettek el, hogy félelmet plántáljon az
ellenség szívébe. A lánckabát fölé magamra öltöttem Hywelbane övét, köpenyt vetettem a
vállamra, és magamhoz vettem legnagyobb lándzsámat. Harcra öltözve és hátamra
pajzsot szíjazva léptem ki Mynydd Baddon sáncainak gyűrűjébe, hogy saját embereim és
ellenségeim is láthassák, készen állok a harcra. Miután jókora kört tettem meg a
dombtetőn, végül a déli oldalon, magasan az ellenség felett állapodtam meg, ahol
megemeltem lánckabátomat és vértemet, hogy megvetésem jeleként a szászok felé
v i z e l j e k .
Nem tudtam, hogy Guinevere is a közelben áll, és csak akkor ébredtem rá erre, mikor
gyöngyöző nevetést hallottam, mely mélységes zavarba hozott. Guinevere egy
mozdulattal félresöpörte bocsánatkérésemet.
– Ragyogóan festesz, Derfel – dicsért meg. Felhajtottam sisakom arcvédőit.
– Mennyire reméltem, úrnőm – fordultam felé –, hogy soha többé nem kell ezt viselnem.
– Pont úgy beszélsz, mint Arthur – jegyezte meg Guinevere fanyarul, majd körbejárt, hogy
megcsodálja a vert ezüst csíkokat, melyek Ceinwyn csillagát formálták a pajzsomon. –
Soha nem értettem – mondta, mikor újra szembe került velem –, miért öltözöl úgy, mint
egy kanász, mikor a háborúnak ennyire megadod a módját.
– Nem is öltözök úgy, mit egy kanász – tiltakoztam.
– Hát úgy nem is, mint az enyéim – vágta rá Guinevere –, mert én soha ki nem állhattam
az ápolatlan embereket, legyenek akár disznópásztorok is, én mindig megbizonyosodtam
róla, hogy tisztességes ruhában járjanak.
– De hisz tavaly fürödtem – védekeztem.
– Csak nem olyan rég? – színlelte Guinevere, hogy sikerült lenyűgöznöm. Most vettem
csak észre, hogy vadász íjat hordoz a kezében, és nyilakkal teli tegezt a hátán. – Ha
eljönnek – magyarázta –, néhányukat személyesen akarom a Túlvilágra segíteni.
– Ha eljönnek – véltem, márpedig tudtam, hogy így lesz –, csak sisakokat és pajzsokat
látsz majd, így nincs értelme a nyilaidat vesztegetni. Várd ki, míg felemelik a fejüket és
nekirontanak a pajzsfalunknak, és akkor is a szemükre célozz.
– Én sosem vesztegetem a nyilakat, Derfel – ígérte komor hangon.
Az első fenyegetés észak felől érkezett, ahol a frissen érkezett szászok pajzsfalat
formáltak a nyereg túloldalán, mely elválasztotta egymástól Mynydd Baddont és a távoli
dombvidéket. Leghűsebb forrásunk nyílt azon az oldalon, és a szászok vélhetően meg
akartak fosztani bennünket áldásaitól, mert alig valamivel délidő után a pajzsfal
leereszkedett a kis völgybe. Niall a sáncról figyelte őket.
– Nyolcvan ember – tudatta velem.
Issát és ötven emberét hoztam át az északi sáncra; több mint elegendő harcost nyolcvan
támadó megfékezésére, ám hamarosan nyilvánvalóvá lett, hogy a szászok nem akarnak
támadni, ehelyett inkább bennünket csalnának le a dombnyeregbe, ahol
kiegyenlítettebbek lennének az esélyek. Az sem lehetett kérdéses, hogy amint
leereszkednénk, a szászok előtörnének a fák közül és csapdába ejtenének
v a l a m e n n y i ü n k e t .
– Mindenki itt marad! – parancsoltam embereimre. – Senki nem megy le oda! Senki!
A szászok gúnyt űztek belőlünk. Néhányan értettek pár szót a briton nyelven, és
mindenféle gyávának, asszonynak, féregnek elmondtak bennünket. Olykor egy-egy
kisebb csapat félútig merészkedett a kaptatón, hogy soraink megtörésére kísértsen, de
Niall, Issa és jómagam visszatartottuk embereinket. Szász varázsló szökdécselt felénk a
csúszós domboldalon, és zihálva szórta ránk átkait. Farkasprémből való ujjatlan köpenye
alatt teljesen csupasz volt, és haját tehénganéval egyetlen meredező tüskévé állította.
Szitkozódott, varázsigéket köpködött, végül maréknyi apró csontot hajított felénk, de még
ekkor sem mozdultunk. A varázsló kiköpött, majd fürgén leereszkedett a dombnyeregbe,
ahol egy szász törzsfő azon munkálkodott, hogy kihívja egyikünket maga ellen. A
tagbaszakadt férfiú zsíros, lenszínű hajának csatakos fürtjei drága szőrmegallérját
verdestek; szakállának fonatait fekete szalagokkal fogta össze. Mellvértje vasból,
lábszárvédője díszes római bronzból készült, míg pajzsára egy vicsorgó farkas képét
festette. Sisakjára kétfelől bikaszarvakat erősítettek, és sisakforgó gyanánt is egy
farkaskoponya szolgált, melyre fekete szalagokat kötöztek. Karját és combját fekete
szőrmecsíkkal tekerte körül, kezében jókora kétélű csatabárdot szorongatott. Bőrövén a
hosszú kard mellett ott csüngött a rövid, széles penge is, a seax az a fegyver, mely a
szászok briton nevét adta. Egy ideig azt követelte, hogy magával Arthurral mérkőzhessen
meg, majd mikor ebbe belefáradt, engem hívott ki maga ellen, és elhordott mindenféle
gyáva féregnek, nyúlszívű rabszolgának, leprás szajha fattyának. Saját nyelvén beszélt,
így embereim egyetlen szavát sem értették, én pedig engedtem, hogy a szitkok
elmenjenek a fülem mellett.
Azután, mikor már jócskán benne jártunk a délutánban és az eső is elállt, a szászok
beleuntak abba, hogy próbáljanak lecsalni bennünket a dombtetőről, és három foglyul
ejtett gyermeket hoztak el a nyeregbe. Aprócska gyermekek voltak csupán, alig öt-hat
évesek, és ellenségeink a rövid seaxokat tartották a torkukhoz.
– Gyertek le – bömbölte a testes törzsfő –, különben meghalnak. Issa felém fordult. –
Hadd menjek le, uram – könyörgött.
– Ez az én sáncom – erősködött Niall, a Feketepajzsosok vezére. – Én belezem ki a
r o h a d é k o t .
– Ez pedig az én dombtetőm – jelentettem ki. A harcot nekem kel lett megvívnom. Egy
király küldhette maga helyett a bajnokát, de egy hadúr senkit sem engedhetett oda, hová
ő maga nem merészkedett, ezért leengedtem sisakom arcvédőjét, kesztyűs kezemmel
megérintettem a Hywelbane markolatába foglalt csontszilánkot, és magamhoz préseltem
láncingem nyakrészét, hogy érezzem Ceinwyn fibuláját. Miután így felkészítettem magam,
átléptem az alacsony sövényen és araszolni kezdtem lefelé a meredélyen.
– Csak te meg én! – üvöltöttem a szászra saját nyelvén. – Az ő életükért! – mutattam
lándzsámmal a három megrettent gyermek felé.
A szászok üdvrivalgásban törtek ki, amiért végre sikerült lecsalogatniuk egy britont a
dombról. Elhátráltak és magukkal vitték a gyerekeket is, kettesben hagyva bajnokukat és
engem. A tagbaszakadt szász bal kezébe vette át csatabárdját, majd kiköpött a földre.
– Jól beszéled a nyelvünket, disznó – üdvözölt.
– Mert disznók nyelve az – feleltem.
Ellenlábasom feldobta bárdját a levegőbe, ahol a hosszú, kétélű fegyver megpördült és
pengjével visszatükrözte a felhőkön áttörni igyekvő erőtlen napsugarakat, majd súlyosan
hullt alá, de a férfi könnyedén megkapta a nyelét. A legtöbb férfi még rövid ideig se
nagyon tudta forgatni az otromba csatabárdot, nem hogy a magasba dobja és utána el is
kapja, de a mutatvány a szásznak láthatóan nem okozott nehézséget.
– Arthur nem mert megküzdeni velem – állapította meg –, így téged öllek meg helyette.
Az utalás Arthurra némiképp megzavart, de hát nem az én gondom volt eligazítani az
ellenséget, ha már valamiért azt hitte, Arthur is a Mynydd Baddonon tartózkodik.
– Arthurnak jobb dolga is akad, mint férgeket agyontaposni, ezért engem küldött, hogy
széttépjelek, azután lábaddal dél felé elkaparjam püffedt dögödet, hogy az idők
végezetéig e földön kelljen bolyonganod és soha ne találhass utat a Túlvilágra.
Kiköpött. – Vinnyogsz, akár egy himpókos disznó. – A sértegetés éppúgy hozzátartozott
az összecsapáshoz, mint maga a párharc. Arthur maga mindkettőt helytelenítette, lévén a
sértegetéssel a levegőnket, a párharccal erőnket vesztegetjük, de jómagam szívesen
megküzdöttem az ellenfél bajnokával. Az ilyen küzdelemnek igenis volt értelme, mert ha
sikerül megölnöm ezt az embert, azzal felpezsdítem csapataim harci kedvét, miközben a
szászok rettenetes előjelet látnak vezérük halálában. Fennállt persze a kockázat, hogy én
maradok alul, de akkoriban még sokkal magabiztosabb voltam. A szász egy teljes
tenyérszélességgel magasabbra nőtt nálam, vállban is jócskán szélesebb volt, ám azt már
kételltem, hogy fürge is lenne. Olyan fickónak tűnt, aki nyers erejébe veti minden hitét,
miközben jómagam szerettem azzal büszkélkedni, hogy nemcsak erős, hanem agyafúrt is
vagyok. Felnézett a sáncunkra, ahol most férfiak és asszonyok tülekedtek. Nem láttam
Ceinwynt, de Guinevere ott állt a fegyveres katonák közt, magasan és karcsún.
– Az ott a szajhád? – mutatott felé a szász bárdjával. – Ma éjjel már az enyém lesz, féreg.
– Két lépéssel közelebb került, így alig tucatnyi lépésnyire állt tőlem, majd újra a levegőbe
hajította fegyverét. Az északi lankán összesereglett szászok újfent megéljenezték, míg
embereim érdes hangon biztattak a sáncokról.
– Ha beijedtél – szóltam –, kaphatsz időt, míg megüríted a beleidet.
– Majd a tetemedre ürítem – köpte felém. Eltöprengtem, hogy lándzsával vagy a
Hywelbane-nel támadjak-e, és végül úgy döntöttem, hogy a lándzsa a gyorsabb, már
amíg ellenfelem nem hárítja a csapását. Látszott, hogy nyomban rám támad, mert
látványos íveket kezdett leírni kétkezes bárdjával, és gyanítottam, hogy szándéka szerint
elébb felém lendíti a súlyos pengét, majd félreüti lándzsámat a pajzsával és a bárddal
lecsap a nyakamra.
– A nevem Wulfger – mutatkozott be szertartásosan. – Cerdic harcosa és a Sarnead törzs
feje vagyok, és ez a föld lesz az én földem.
Kicsúsztattam karom a pajzs hurkából, majd a pajzsot a jobb, a lándzsát a bal kezembe
vettem át, de nem szíjaztam magamra a pajzsot, csak jó szorosan megkaptam a fa
markolatot. Wulfger balkezes volt, ami azt jelentette, hogy bárdjával a védtelen oldalamra
támadt volna, ha meghagyom a pajzsot az eredeti helyén. A bal kezemmel közel sem
harcoltam olyan jól, de nem gondoltam, hogy szükségem lesz minden ügyességemre.
– A nevem Derfel – szóltam ünnepélyes hangon. – Atyám Aelle, az angolok királya. Én
vagyok az, aki megsebezte Liofa arcát.
Hetvenkedésemmel igyekeztem összezavarni, és ez talán sikerült is, bár ellenfelem nem
sok jelét adta zavarnak. Ehelyett nyomban bősz rohamra lendült, emberei pedig lelkes
üdvrivalgásban törtek ki. Wulfger csatabárdja sivítva szelte a levegőt, a pajzsa
felemelkedett, hogy félrelökje lándzsámat, ő maga pedig bikaként rontott rám, de ekkor az
arca felé hajítottam pajzsomat, és a fémmel szegélyezett fa nehéz korongja ellenségem
felé pördült.
Az arcához közeledő súlyos pajzs látványa megakasztotta Wulfger támadását, és arra
kényszerítette, hogy ő maga is pajzsával védekezzen. Hallottam, hogy a két pajzs
csörömpölve összeakaszkodik, de én máris féltérdre ereszkedtem, hogy lándzsámmal
alulról támadjak. A Sarnaed törzs feje meglepő fürgeséggel hárította pajzsomat, de már
nem foghatta vissza lendületét, miként saját harci pajzsát sem vetette el időben, és így
egyenesen belerohant a hosszú, borotvaélesre fent pengébe. A hasát céloztam, azt a
vértezet alatti rést, ahol egyedül bőr ujjasa védte a testét, és lándzsám úgy hatolt át a
vastag bőrön, akár a tű a vásznon. Felegyenesedtem, amint a penge átfurakodott bőrön,
izmokon és húson, hogy Wulfger zsigerei közé temesse magát. Felálltam és elcsavartam
a lándzsanyelet, azután diadalittasan üvöltöttem fel, amint láttam a bárdot lehanyatlani.
Nekitámaszkodtam a lándzsa nyelének, és a penge még mélyebbre fúródott, majd még
egyszer megcsavartam a levél alakú pengét, míg Wulfger, a Sarnaed törzsfő tátott szájjal
meredt rám, és láttam, hogy páni rémület költözik tekintetébe. Próbálta megemelni a
súlyos bárdot, de már nem maradt számára más, csak az iszonyatos kín a zsigereiben és
a mérhetetlen gyengeség a lábában, azután megtántorodott, felnyögött és térdre zuhant.
Elengedtem a lándzsanyelet, és amint hátrébb léptem, elővontam Hywelbane-t.
– Ez itt a mi földünk, Wulfger, Sarnaedok törzsfője – szóltam fenn hangon, hogy emberei
is hallhassák –, és az is marad. – Egyszer lendítettem a pengén, de épp a kellő erővel,
hogy az átvágja Wulfger hajának csatakos sörényét és mélyen belehasítson a gerincébe.
Wulfger abban a pillanatban, holtan vágódott el.
Megragadtam lándzsám nyelét, lábamat megtámasztottam Wulfger hasán és kirántottam
a megszorult pengét. Azután előrehajoltam és leszaggattam a farkaskoponyát sisakjáról.
Ellenségeink felé tartottam az elsárgult csontot, majd a földre dobtam és szilánkokká
tapostam vasalt csizmámmal. Leoldottam Wulfger aranyláncát, elvettem pajzsát, bárdját
és kését, hogy trófeáimat meglengessem a szászok felé, akik kövült mozdulatlanságban
meredtek rám. Embereink táncra kaptak és nagyokat kurjongattak. Végül újra lehajoltam
és leoldottam a nehéz bronz lábszárvédőket, melyeket istenem, Mithras arcmásai
d í s z í t e t t e k .
Magamhoz szorítottam zsákmányomat. – Küldjétek a gyermekeket! – kiáltottam a
s z á s z o k n a k .
– Próbáld elvenni őket! – kiáltott vissza egyikük, és kése már át is vágta az egyik kis
fogoly torkát. A másik kettő felsikoltott, azután ők is meghaltak, és a szászok
megköpködték apró testüket. Egy pillanatig azt hittem, embereim elveszítik önuralmukat
és rohamot indítanak a nyereg ellen, ám Issa és Niall visszatartotta őket. Leköptem
Wulfger tetemét, gúnyos szitkokat kiáltottam a csalárd ellenség felé, majd megindultam
visszafelé a kaptatón.
Wulfger pajzsát egyik önkéntesünknek adtam, míg kése Niallé, a bárdja Issáé lett.
– Csatában ne használd – figyelmeztettem. – Másra se jó, csak fát vágni.
Az aranyláncot Ceinwynnek vittem, de ő csak a fejét rázta.
– Nekem nem kell halott ember aranya – utasított el. Lányainkat dajkálgatta, és láttam,
hogy mindannyiukat rázza a zokogás. Pedig Ceinwyn nem az az asszony volt, aki
kimutatja az érzelmeit. Gyermekként megtanulhatta, hogy egyedül vidámsága révén
tarthatja meg zord atyja ragaszkodását, és a jó kedély immár kitéphetetlenül gyökerezett
a lelkében, most mégsem leplezhette ijedtségét.
– Meg is halhattál volna! – sikoltozta. Nem tudtam, mit mondhatnék, így csak
lekuporodtam mellé, kitéptem egy marék füvet és törölgetni kezdtem a vért Hywelbane
pengéjéről. Ceinwyn könnyes szemmel nézett fel rám. – Megölték azokat a gyerekeket?
– Igen – feleltem.
– Kik voltak?
Vállat vontam.
– Ki tudja? Fogságba ejtették őket.
Ceinwyn felsóhajtott és végigsimított Morwenna haján. – Muszáj volt neked harcolnod?
– Küldtem volna inkább Issát?
– Nem – ismerte el igazam.
– Úgy hát, igen, muszáj volt harcolnom – feleltem, és az igazat megvallva, még élveztem
is a küzdelmet. Csak az ostobák vágyakoznak a háborúra, de ha már háborúra kerül a
sor, sosem szabad félszívvel megvívni azt. Nem fecsérelhetünk időt a szánakozásra,
csakis afféle szilaj örömöt érezhetünk ellenségeink bukásán, s épp ez a hév ihlette
bárdjainkat, mikor szerelemről és háborúságról szóló halhatatlan énekeiket megalkották.
Mi, harcosok éppúgy kiöltöztünk a harcra, mint a szerelemre; feltűnővé tettük magunkat,
aranyunkat viseltük, színes tollazatot ezüst sisakunkra tűzve, peckesen jártunk és
kérkedtünk, és amikor az öldöklésre került sor, úgy éreztük, mintha az Istenek vére forrna
az ereinkben. Egy férfinak szeretnie kell a békét, de ha képtelen teljes szívéből harcolni,
sosem nyeri meg azt.
– Mit csináltunk volna, ha meghalsz? – kérdezte Ceinwyn, miközben figyelte, hogyan
csatolom fel Wulfger lábszárvédőit a csizmám fölé.
– Elégettetek volna, kedvesem – feleltem –, hogy a lelkem mielőbb találkozhasson
Diannel. – Megcsókoltam, majd elvittem az aranyláncot Guinevere-nek, aki annál inkább
örömmel fogadta az ajándékot. Szabadságával együtt elveszítette ékszereit is, s
bármennyire nem kedvelte a durva szász kézművesmunkát, a nyakába tette a vert arany
láncot.
– Mennyire élveztem a küzdelmet – pattintotta helyére az arany lemezeket. –
Megtaníthatnál a szászok nyelvére, Derfel.
– Természetesen.
– A szitkokra. Bántani akarom őket. – Felkacagott. – A durva sértésekre taníts, Derfel, a
létező legdurvábbakra.
S egyre több szász kínálkozott fel céltáblaként Guinevere sértéseinek. Az ellenséges
lándzsások valósággal elözönlötték a völgyet. A déli oldal felől embereink kiáltása
harsant, én pedig nyomban indultam, hogy megálljak ikerzászlóink alatt, és végigmérjem
a hosszú sorokat, melyek a keleti dombok felől lepték el a széles folyóvölgyet.
– Néhány perce kezdtek érkezni – mondta Eachern –, és azóta egyfolytában csak jönnek.
Sehol sincs végük.
Már nem egy rablócsapat akart megküzdeni velünk, hanem egy egész hadsereg, egy
horda, valamennyi szász betolakodó. Férfiak, asszonyok, jószágok és gyermekek, csak
úgy áradtak a dombok felől Aquae Sulis völgyébe. A lándzsások tömött oszlopokban
meneteltek, míg soraik közt birka- és tehéncsordák, asszonyok és gyermekek kavargó
tömege közeledett. A szárnyakon lovasok ügettek, és még több lovas gyülekezett a két
zászló alatt, mely a szász királyok eljövetelét jelezte. Nem is egy, hanem két sereggel
néztünk farkasszemet, Cerdic és Aelle egyesített erőivel, melyek – ahelyett, hogy a
Temze völgyében Arthur ellen fordultak volna – egyenesen ide jöttek, és lándzsáik éppoly
számosan voltak, akár az ég nagy övének csillagai.
Egy órán át figyeltem az érkezésüket, és Eachemnek adtam igazat. A szászoknak sehol
sem volt végük, én pedig babonásán érintettem meg Hywelbane markolatát, mert már
tudtam, bizonyosabban, mint valaha, hogy pusztulásra vagyunk ítélve.
Aznap éjjel a szászok tüzei földre hullt csillagképként fénylettek Aquae Sulis sötét
völgyében; a tábortüzek pislákoló pontjai borították el a tájat, ameddig csak a szem
ellátott. A legtöbb láng a keleti látóhatáron gyűlt, ahol a szász horda utóvédje a
magasabban fekvő területeken táborozott, bár hajnalra azok a csapatok is leértek az alant
nyíló völgybe.
Hűvös reggel köszöntött ránk, de egy meleg nap ígéretével. Pirkadatkor, mikor a lenti
völgyben még sötétség honolt, a szász tüzek füstje elegyedett a folyóról felszakadó
köddel, és úgy tetszett, mintha Mynydd Baddon napfényben úszó zöld bárkaként vágna
neki a vészjóslóan szürke tengernek. Rosszul aludtam, mert az egyik asszony megszült
az éjjel, és a sikolyok nem hagytak nyugodni. A gyermek már halva született, és
Ceinwyntől megtudtam, hogy még vagy három-négy hónapig nem is szabadott volna a
világra jönnie.
– Azt hiszem, ez igazán baljós előjel – tette hozzá Ceinwyn komoran.
És talán valóban az, gondoltam magamban, noha hangosan nem mertem megvallani.
Igyekeztem minél magabiztosabbnak tűnni. – Az Istenek nem hagynak cserben
bennünket – véltem.
– Terfa volt az – nevezte meg Ceinwyn az asszonyt, kinek elkínzott sikolyai felverték az
éjszakát. – Ez lett volna az első gyermeke. Egy fiú, igen. Nagyon parányi. – Habozni
látszott, majd szomorúan elmosolyodott. – Attól félnek, Derfel, hogy az Istenek Samain
éjjelén végképp magunkra hagytak bennünket.
Annak a félelemnek adott hangot, mely bennem is ott bujkált, de megintcsak nem mertem
m e g v a l l a n i .
– Te is ezt hiszed? – kérdeztem ehelyett.
– Nem akarom hinni – felelte. Elgondolkodott néhány pillanatig, és még hozzá akart tenni
valamit, ám ekkor kiáltás harsant a déli sánc felöl. Ceinwyn megérintette a karomat. –
Eredj – suttogta.
A déli sáncon Issára találtam, az utolsó éjjeli őrre, aki a völgy füstös árnyait kémlelte.
– Tucatnyian lehetnek a rohadékok – mondta.
– Merre?
– A sövénynél. – A kopasz domboldal aljában húzódó, fehér virágokba borult
galagonyasövény felé mutatott, mely a domboldal véget és a megművelt földek kezdetét
jelölte. – Ott bujkálnak. Láttuk, mikor átvágtak a búzaföldön.
– Bennünket figyelnek – szóltam keserűen, amiért egy ilyen apróság miatt elrángattak
Ceinwyn mellől.
– Nem is tudom, uram. Van bennük valami különös. Ott! – A sövény felé mutatott, melyen
most kisebb csoport lándzsás furakodott keresztül. A látogatók lekuporodtak a sövény
felénk eső oldalán, ám úgy tűnt, inkább maguk mögé tekintenek, mint sem felénk.
Kivártak néhány pillanatot, majd rohanni kezdtek felénk.
– Szökevények? – találgatott Issa. – Csak nem!
Valóban különösnek tűnt, hogy a méretes szász hordából bárki is körülzárt kis
csapatunkba kívánkozott volna, mégis Issának lett igaza, mert amikor a tizenegy férfi
félútra ért a kaptatón, jól láthatóan lefelé fordította pajzsát. A szász őrszemek csak ekkor
figyeltek fel az árulókra, és húsz fegyveres üldözőbe is vette őket, ám a tizenegy
szökevény már elég messzire került tőlük, hogy biztonságban elérjen bennünket.
– Hozzátok őket elém, amint felértek – rendelkeztem, majd visszasiettem a dombtető
közepére, ahol magamra öltöttem fényűző vértezetemet és oldalamra kötöttem
Hywelbane-t is. – Látod, máris szökdösnek – incselkedtem Ceinwynnel.
Issa elhozta nekem a tizenegy harcost. Előbb a pajzsukat ismertem fel, rajta Lancelot
halászsólymával, majd megláttam Borst, Lancelot rokonát és bajnokát is. Bors félénk
mosolyra húzta a száját, majd miután rám ismert, szélesen elvigyorodott és láthatóan
m e g n y u g o d o t t .
– Lord Derfel – üdvözölt. Széles arca kivörösödött a kaptatótól, zömök teste még most is
görcsösen remegett az erőfeszítéstől.
– Lord Bors – üdvözöltem szertartásosan, majd magamhoz öleltem.
– Ha már meg kell halnom – szólt Bors –, inkább halok az enyéim oldalán. – Megnevezte
lándzsásait, kik valamennyien britonok és Lancelot hívei voltak, ám azt már nem állhatták,
hogy a szászok oldalán kelljen harcolniuk. Meghajoltak Ceinwyn felé, majd letelepedtek a
fűre, miközben kenyeret, mézsört és sózott marhát szolgáltunk fel nekik. Lancelot, mint
mondták, korábban északnak lovagolt, hogy csatlakozzék Aelle-hez és Cerdichez, s most
a szászok valamennyi ereje az alant elterülő völgyben gyülekezett. – Több mint kétezer
harcos, úgy számolom – mondta Bors.
– Nekünk alig háromszáz emberünk akad. Bors elfintorodott.
– De Arthur csak itt van?
Megráztam a fejem.
– Nincs.
Bors étellel teli, tátott szájjal meredt rám. – Nincs itt? – nyögte ki végül.
– Amennyire tudom, valahol északon vár.
Bors lenyelte a falatot, majd elmormolt egy néma szitkot. – Akkor hát ki van itt? –
k é r d e z t e .
– Csak én. – Körbemutattam a dombtetőn. – És akit még látsz. Megemelte a kupáját és
nagyot kortyolt a mézsörből. – Akkor csak ugyan meg kell halnunk – szólt komoran.
Azt gondolta, hogy Arthurt is a Mynydd Baddon csúcsán találja. Ami ennél is több, Cerdic
és Aelle is ebben a hitben fordított hátat a Temzének és menetelt Aquae Sulis alá. A
szászok, kik felkergettek bennünket a csúcsra, látták Arthur zászlaját a Mynydd
Baddonon, és megvitték a hírt a szász királyoknak, kik a Temze felső folyásánál keresték
A r t h u r t .
– A nyavalyások ismerik a terveiteket – figyelmeztetett Bors. – Tudják, hogy Arthur
Corinium mellett akart megküzdeni velük, de ott nem találtak senkit. Márpedig erősen
keresik Arthurt, Derfel, el akarják kapni, mielőtt még Cuneglas csatlakozhatna hozzá. Úgy
vélik, elég megölniük Arthurt, és egész Britannia kedvét elveszik a küzdelemtől. –
Csakhogy Arthur, a ravasz és körültekintő Arthur, egérutat nyert Aelle és Cerdic elől,
azután a szászok hírét vették, hogy medvés zászlaja ott leng egy Aquae Sulishoz közeli
domb tetején, ezért délnek fordították minden erejüket és üzentek Lancelotnak, hogy ő is
csatlakozzék hozzájuk.
– Van híretek Culhwchról? – kérdeztem Borst.
– Odakint kell lennie valahol – mutatott Bors bizonytalan mozdulattal dél felé. – Őt sem
találtuk. – Hirtelen megmerevedett, és hátra fordulva meglátta, hogy Guinevere figyel
bennünket. Henis Wyren hercegnője elhagyta börtönében viselt ruháit, helyébe férfiruhát:
bőr ujjast, nadrágot és hosszú csizmát öltött, miként azt régen tette a vadászatokon is.
Később megtudtam, hogy az öltözéket még Aquae Sulisban szerezte, s bár a
ruhadarabok gyatra minőségű anyagból készültek, neki mégis sikerült méltósággal
viselnie őket. Nyakában viselte a súlyos szász aranyat, nyilakkal teli tegezt szíjazott a
hátára, kezében íjat hordozott és övében rövid vadásztőrt viselt.
– Lord Bors – üdvözölte jeges hangon régi ágyasa bajnokát.
– Úrnőm. – Bors felállt és nehézkesen meghajolt előtte. Guinevere közönyös tekintettel
végigmérte a pajzsot, mely Lancelot jelvényét viselte magán, majd felhúzta a
s z e m ö l d ö k é t .
– Te is beleuntál? – kérdezte.
– Briton vagyok, úrnőm – felelte Bors mereven.
– És milyen bátor briton – melegedett át Guinevere hangja. – Azt hiszem, szerencsésnek
vallhatjuk magunkat, amiért csatlakozol hozzánk. – Mint mindig, most is pontosan
kiszámította szavai hatását, és Bors, akit láthatóan zavarba hozott a váratlan találkozás,
lassan kezdett felengedni. Motyogott valamit arról, hogy mennyire örül, amiért újra láthatja
Guinevere-t, ám született harcosként nem volt kenyere a széptevés, és vaskos bókjai
közben ki is vörösödött. – Igaz hát – firtatta Guinevere –, hogy régi urad a szászok
szolgálatába szegődött?
– Igaz, úrnőm.
– Akkor azért imádkozom, hogy csak merészkedjen az íjam közelébe.
– Aligha látod őt, úrnőm – mondta Bors, aki jól tudta, mennyire vonakodik Lancelot
veszélynek kitenni magát –, ám annál több szásszal végezhetsz, mire lemegy a nap.
Bors igazat beszélt, hisz alattunk, a folyó foszladozó ködpárájában, máris ott gyülekezett
a szász horda. Cerdic és Aelle, ki most is azt hitte, hogy legfőbb ellensége esett
csapdába a Mynydd Baddon csúcsán, mindent elsöprő támadást tervezett. Nem
kifinomult, aprólékos ostromot, hiszen egyetlen lándzsás sem próbált az oldalunkba
kerülni, hanem egyetlen, kíméletlen pörölycsapást, melyet Mynydd Baddon déli oldalára
mérve a szászok szétforgácsolhatták minden ellenállásunkat. Százával gyülekeztek a
harcosok a támadásra, és égnek meredező lándzsáik megcsillantak a kora reggeli
f é n y b e n .
– Hányan lehetnek? – tudakolta Guinevere.
– Túlontúl sokan, úrnőm – feleltem mord hangon.
– A fél sereg – vélte Bors is, majd elmagyarázta Guinevere-nek, hogy a szászok hite
szerint Arthur is foglyul esett a dombtetőn. – Akkor hát bolonddá tette őket? – kérdezte
Guinevere, nem minden büszkeség nélkül.
– Méginkább mi tettük őket azzá – intettem a lobogó felé, mely ernyedten lógott a
mozdulatlan levegőben.
– Akkor már csak le kell győznünk őket – vágta rá Guinevere, bár hogy ezt miként tegyük,
arról nem nyilatkozott. Azóta nem éreztem magam ilyen kiszolgáltatottnak, hogy Diwrnach
emberei körülzártak bennünket Ynys Monnál, de azon a koromsötét éjszakán legalább a
magunk oldalán tudhattuk Merlint, kinek mágiája kisegített bennünket szorult
helyzetünkből. Most nem bízhattunk semmiféle varázslatban, és én nem láttam magam
előtt mást, csak vért és pusztulást.
Egész reggel azt néztük, miként gyülekeznek a szászok a zsendülő vetésben, táncolnak
varázslóik a sorok előtt, és lovallják a törzsfők eszelős dühbe a harcosokat. Az
arcvonalban felsorakozott férfiak lehettek képzett harcosok, kik esküt tettek uruk
szolgálatára, ám a mögöttük gyülekező roppant horda már sokkal inkább emlékeztetett
gyülevészhadra – fyrdre, ahogy a szászok mondták –, és ezek az önkéntesek folyton
elcsatangoltak. Néhányan letértek a folyóhoz, mások visszamentek a táborba, és a
magasból tekintve olyan látványt nyújtottak, akárha pásztorok igyekeznének összeterelni
egy gigászi csordát. Ha a sereg egyik része összegyűlt, egy másik már fel is bomlott, és
elölről kellett kezdeni mindent, miközben a szász dobok megállás nélkül dübörögtek.
Hatalmas, üreges fatörzseket használtak, melyeket öles rudakkal püföltek, és a kitartó
ütem végigmorajlott a völgy távoli végének lankáin. A szászok addig vedelték az álét,
mígnem összeszedtek annyi bátorságot, hogy odavetessék magukat a lándzsáink elé, és
embereim közül is többen rákaptak a mézsörre. Én magam sosem éltem ezzel, de eltiltani
egy harcost az italtól olyan, mint büntetni a kutyát az ugatásáért, és ezen a napon a
szokásosnál is többen buzdították magukat a mézsör segítségével, hisz embereim éppoly
jól tudtak számolni, mint én. Ezer ember indult rohamra alig háromszáz ellen.
Bors arra kért, hogy ő és emberei középen harcolhassanak, én pedig teljesítettem
kérését. Reméltem, hogy gyors halála lesz, levágja egy bárd vagy lándzsa, mert ha élve
elhurcolják, hosszú és rettenetes gyötrelem vár rá. Ő és emberei a csupasz fáig
lepusztították pajzsukat, és most a mézsört vedelték, én pedig nem hibáztattam őket
e z é r t .
Issa annál józanabb maradt.
– Bekerítenek, uram – szólt aggodalmas hangon.
– Alighanem – értettem egyet, és azt kívántam, bárcsak mást mondhatnék, de az igazat
megvallva teljesen megigézett az ellenség készülődése, és nem tudtam, miként
állhatnánk ellen a rohamnak. Nem kételltem, hogy embereim felveszik a harcot a
legkülönb szász lándzsásokkal is, de csak alig százlépésnyi pajzsfalat állíthattak, míg az
ellenséges arcvonal legkevesebb háromszor ilyen hosszúra nyúlt. Harcolhatunk bármilyen
ádázul, annyit ölhetünk, amennyit csak tudunk, az ellenség akkor is megkerül bennünket
és elfoglalja a csúcsot, hogy utána hátulról mészároljon le bennünket.
Issa elfintorodott. Egyik levetett, farkasprémmel díszített sisakomat viselte, melybe ezüst
csillagok mintáját kalapálta. Várandós asszonya, Scarach szedett némi vasfüvet az egyik
patak partján, és Issa virágzó ágat viselt a sisakján, abban a reményben, hogy az
megoltalmazza. Nekem is felajánlott a növényből, de visszautasítottam.
– Tartsd csak meg – mondtam.
– Mi lesz most, uram? – kérdezte.
– Nem futhatunk el – feleltem. Korábban felvetődött bennem, hogy megpróbálkozhatnánk
egy kirohanással észak felé, de a szászok ellepték a nyergen túli vidéket, és ha arrafelé
menekülünk, nekünk kell dombnak felfelé hadakoznunk. A terv csekély esélyt kínált az
átjutásra, ám annál többet arra, hogy a nyereg mélyén, két ellenség közt őröljük fel
erőinket. – Itt kell visszavernünk őket – tettem hozzá, leplezve meggyőződésemet, hogy
semmiképp sem győzhetünk. Négyszáz emberrel boldogultunk volna, talán hatszázzal is,
de nem azzal az ezerrel, mely a domb aljában már javában készült a rohamra.
– Ha lenne egy druidánk – szólt Issa, majd hagyta kicsengeni a mondat végét. Így is
tudtam, mi jár a fejében. Arra gondolt, nem helyes imádság nélkül belevágni az ütközetbe.
Keresztényeink máris buzgón imádkoztak, uruk halálát mímelve széttárták karjukat, és
állították, hogy semmi szükségük papokra, de mi pogányok úgy szerettük, ha a harc előtt
druidáink szitkok özönét zúdították az ellenségre. Aznap nem tudhattunk druidát magunk
mellett, és a hiány nemcsak a szitkoktól fosztott meg bennünket, hanem azt is sejtette,
hogy ma az Istenek nélkül kell harcolnunk, kik elfordultak tőlünk a Mai Dunon félbehagyott
szertartás miatt.
Magamhoz szólítottam Pyrliget és megparancsoltam, hogy átkozza el az ellenséget.
– De hát én bárd vagyok, uram, nem druida – tiltakozott falfehéren.
– De téged is okítottak druidák?
– Miként minden bárdot, de a rejtelmekbe sosem vezettek be.
– Azt a szászok nem tudhatják – erősködtem. – Ereszkedj le a dombon, ugrálj féllábon,
és ítéld a mocskos lelküket Annwn kárhozatára.
Pyrlig megtett minden tőle telhetőt, de képtelen volt megtartani az egyensúlyát, és inkább
munkált félelem a szitkai mögött, mint ártó szándék. A szászok, amint meglátták, hat
varázslójukat is elküldték, hogy semlegesítsék átkait. A mezítelen varázslók, kiknek
hajából tehénganéval meredező tüskéket formáztak, s ezekre apró bűverejű tárgyakat
aggattak, felkapaszkodtak a meredélyen, hogy megköpködjék és elátkozzák
szerencsétlen Pyrliget, aki rémülten hátrált el az útjukból. Az egyik szász varázsló egy
emberi combcsontot szorongatott a kezében, melyet arra használt, hogy még tovább
kergesse Pyrliget, és miután meglátta dalnokunk félreismerhetetlen rémületét,
szemérmetlen mozdulatokkal kezdett el vonaglani. A szász varázslók olyan közel
merészkedtek, hogy a völgyben morajló dobok dacára tisztán hallhattuk sipákoló
h a n g j u k a t .
– Mit mondanak? – húzódott mellém Guinevere.
– Elátkoznak bennünket, úrnőm – feleltem. – Arra kérik isteneiket, plántáljanak félelmet a
szívünkbe és változtassák ronggyá tagjainkat!
– Belehallgattam a szitokáradatba. – Könyörögnek, hogy vakuljanak el szemeink, törjenek
el lándzsáink, csorbuljanak ki pengéink. – A combcsontot lóbáló varázsló meglátta
Guinevere-t, és felé fordult, hogy válogatott szidalmakkal árassza el.
– Most mit mond? – kérdezte Guinevere.
– Nem akarod te azt tudni, úrnőm.
– De igenis akarom, Derfel.
– Akkor én nem akarom elmondani.
Guinevere felkacagott. A varázsló, aki alig harminc lépésnyire lehetett tőlünk, tetovált
ágyékát riszálta felénk, a szemét forgatta, és egyfolytában azt rikoltozta, hogy Guinevere
méhe száradjon aszott hüvellyé és melleiből epe törjön elő, ám ekkor hirtelen megpendült
valami a fülem mellett, és a varázsló nyomban elnémult. Nyílvessző fúrta át a torkát,
melynek hegye véresen bukkant fel a tarkóján, míg tollai az állat csiklandozták. A varázsló
értetlenül meredt Guinevere-re, majd bugyborékoló hang tört fel a torkán, és elejtette a
combcsontot, hogy kitépje a torkában ragadt nyílvesszőt, azután összerázkódott és
elterült a földön.
– Rossz szerencsét hoz, ha megöljük az ellenség varázslóit – korholtam Guinevere-t.
– De nem most – kiáltott Guinevere bosszúszomjasan –, nem most.
– Újabb nyilat húzott elő tegezéből és illesztette azt a húrra, ám az öt varázsló nagyon is
közelről láthatta társuk végzetét, és mostanra már ott bukdácsolt a domb aljában.
Dühödten rikoltoztak menekülés közben, és joggal idézték meg rossz szerencsénket. Attól
tartottam, hogy varázslójuk halála csak méginkább feltüzeli a szászokat, ám Guinevere
végtelen nyugalommal tette vissza a nyilat tegezébe.
– Most tehát mi lesz, Derfel? – kérdezte.
– Néhány perc múlva – mutattam le a völgybe – az a hatalmas embertömeg megindul
felfelé. Látni lehet, miként támadnak – intettem a szász alakzat felé, melyet a vezérek
még most is igyekeztek összébb terelni. – Százan kerülnek az első sorba, majd minden
oszlopba kilenc-tíz ember, akik az elöl állókat a lándzsáink felé tolják majd. Azzal a száz
emberrel kell megküzdenünk, de a mi oszlopaink alig két-három embernyi mélyek, ezért
nem tudjuk majd visszatartani őket. Egy időre megakasztjuk a támadást, és a pajzsfalak
egymásnak feszülnek, de nem tudjuk meghátrálásra kényszeríteni őket, s mikor majd
látják, hogy valamennyi emberünket lekötik az elöl állók, a hátsó sorok oldalról
megkerülnek, és a hátunkba támadnak.
Guinevere zöld szeme az arcomat fürkészte. Ő volt az egyetlen asszony, aki egyenesen a
szemembe nézhetett, és én valahogy mindig nyugtalanítónak találtam a tekintetét.
Guinevere könnyűszerrel bolondot csinált bárkiből, bár azon a napon, mikor szász
doboktól visszhangzott a völgy, és egy roppant sereg készült arra, hogy felőröljön
bennünket, ő sem kívánt egyebet, csak hogy győzelmet arassunk.
– Azt akarod mondani, hogy elvesztünk? – kérdezte könnyed hangon.
– Azt akarom mondani, úrnőm, hogy nem tudom, miként győzhetnénk – feleltem
komoran. Talán meg kellett volna lepnem az ellenséget, és ék alakzatban lezúdulni a
domboldalon, hogy mélyen a szász alakzatba vájjuk magunkat. Elképzelhető, hogy egy
ilyen váratlan támadás megdöbbentette, talán páni rémületbe is lovallta volna a
szászokat, ám annak is fennállt a veszélye, hogy ellenségeink körülfognak bennünket, és
miután a legutolsó harcosunk is elhullik, felkapaszkodnak a csúcsra, hogy magukénak
követeljék védtelen családainkat. Guinevere vállára vetette az íjat.
– Még győzhetünk – szólt magabiztosan –, méghozzá könnyedén. – Egy pillanatig nem
hittem, hogy komolyan beszél. – Egyenest a szívüket kell kitépnünk – kiáltott még
h a r c i a s a b b a n .
Megnéztem magamnak Guinevere arcát és láttam, hogy komor diadal árad szét vonásain.
Ha bolondot is akart csinálni valakiből, akkor az nem én, hanem csakis Aelle és Cerdic
l e h e t e t t .
– Hogyan győzhetnénk? – kérdeztem.
A zöld szemek pajkosan csillantak meg. – Megbízol bennem, Derfel?
– Megbízom, úrnőm.
– Akkor add mellém húsz jó embered.
Habozni kezdtem. Néhány lándzsásomat a domb északi oldalán is meg kellett tartanom,
hogy elejét vehessem egy dombnyereg felől érkező támadásnak, és aligha engedhettem
meg, hogy a déli oldalon egyetlen harcosomat is nélkülözzem; ugyanakkor tudtam, ha
még száz emberem is lenne, akkor sem győzhetnék ekkora ellenséggel szemben, ezért
rábólintottam a kérésre.
– Adok melléd húsz önkéntest – feleltem –, te pedig nekem adod a győzelmet. –
Guinevere elmosolyodott és útnak eredt, én pedig magamhoz kiáltottam Issát, hogy
keressen húsz erős ifjút és adja őket Guinevere mellé. – Ő fog győzelemre segíteni
bennünket! – kiáltottam elég hangosan, hogy valamennyi emberem meghallja, és
harcosaim, kik most először látták meg a halovány reménysugarat, mosolyogtak és
n e v e t t e k .
A győzelemhez azonban, döntöttem el magamban, sokkal több kell ennél, valóságos
csoda, de legalábbis szövetségeseink felbukkanása. Merre járhat Culhwch? Egész nap
arra vártam, hogy dél felől megpillantom közelgő csapatát, de a nyomát sem láttam, és
végül úgy döntöttem, bizonyosan megkerülte Aquae Sulist és így próbál csatlakozni
Arthurhoz. Nem tudtam, ki más siethetne még a segítségünkre, bár az igazat megvallva
Culhwchhal sem lettünk volna elegen a szász támadás visszaveréséhez.
A támadás pedig egyre inkább megérett. A varázslók megtették munkájukat, és most egy
csapatnyi szász lovas vált el soraiktól, hogy felfelé kaptasson a domboldalon. Lovam után
kiáltottam, Issa összekulcsolt ujjairól felkaptam a nyeregre, majd lassan leügettem a
meredélyen, hogy találkozzam az ellenség követeivel. Bors még elkísérhetett volna, hisz
maga is úr volt, de ő nem akart szembenézni azokkal, kiket csak nemrégen hagyott
faképnél, így egyedül kellett mennem.
Kilenc szász és három briton közeledett. A britonok egyike Lancelot volt, aki ez alkalomra
is fenségesen csillogó fehér pikkelypáncélját öltötte fel. Sisakját ezüsttel borították és
arannyal szegélyezték, forgó gyanánt egy pár hattyúszárny repkedett a langy szélben.
Lancelotot Amhar és Loholt kísérte el, kik Cerdic kísérteties jelvénye alatt és saját atyjuk
ellen vonultak harcba. Cerdic és Aelle egyaránt felkapaszkodott a domboldalra, s
magukkal hozták féltucatnyi törzsfőjüket is; a medvényi termetű férfiak valamennyien
tömött prémekbe öltöztek, és lelógó szakálluk a derékövüket verdeste. A szászok közé
tartozott még a tolmács, aki éppoly nehézkesen lovagolt, akárcsak többi honfitársa, vagy,
az igazat megvallva, én magam is. Egyedül Lancelot és az ikrek érezték magukat otthon a
n y e r e g b e n .
Félúton találkoztunk. Egyik lónak se fűlt a foga a domboldalhoz, és az állatok nyugtalanul
fészkelődtek alattunk. Cerdic gúnyosan mérte végig sáncunkat. Láthatta a két zászlót, és
a hevenyészett torlaszok felett meredező lándzsahegyeket, de semmi többet. Aelle
komoran biccentett felém, míg Lancelot következetesen kerülte a tekintetem.
– Hol van Arthur? – akarta tudni Cerdic. Fakó szeme az arcomat kémlelte arannyal
szegélyezett sisakja alól, melyre visszataszító módon egy halott ember kezét erősítették
sisakdísz gyanánt. Nem lehetett kétséges, hogy egy briton kezét. A trófeát tűz felett
füstölték meg, hogy a bőr elfeketedjen és az ujjak karmokként görbüljenek.
– Arthur éppen pihen, felség – feleltem. – Rám hagyta, hogy a Túlvilágra kergesselek
benneteket, míg ő kitalálja, hogy űzze ki a bűzötöket Britanniából. – A tolmács odahajolt
Lancelot füléhez.
– Itt van? – követelte a választ Cerdic. A hagyomány megkívánta, hogy a seregek vezérei
tanácskozzanak az ütközet előtt, és Cerdic durva sértésként élte meg jelenlétemet.
Arthurral akart találkozni, nem egyik alárendeltjével.
– Itt van, uram – feleltem –, és ott van mindenütt. Merlin jóvoltából ott mutatkozik meg,
ahol akar.
Cerdic kiköpött. Egyszerű, fénytelen vértezetet viselt, melyet egyedül az aranyozott
sisakra emelt kísérteties kézfej díszített. Aelle szokványos fekete prémjeit öltötte fel,
csuklóit és nyakát arannyal övezte, míg sisakja közepén egyetlen hatalmas bikaszarv
meredt előre. Bármennyire ő volt az idősebb, Cerdic, mint mindig, most is magához
ragadta a vezető szerepet. Alattomos, megnyúlt arca most megvetően mért végig.
– Az lesz a legjobb – kezdte –, ha szép sorban lejöttök a dombról és leteszitek minden
fegyveretek az útra. Néhányat közületek megölünk, hogy hódoljunk isteneinknek, míg a
többieket elhajtjuk rabszolgának, és feltétlen ki kell adnotok az asszonyt, aki megölte a
varázslónkat. Őt magamnak akarom.
– Az én parancsomra ölte meg a varázslót – tudattam –, cserébe Merlin szakálláért. –
Cerdic volt az, ki lemetszette Merlin szakállának egy fonatát, és ezt a sértést sosem
bocsátottam meg neki.
– Akkor téged ölünk meg – vonta meg a vállát Cerdic.
– Liofa is megpróbálkozott vele – ingereltem –, miként tegnap a Sarnaed törzs feje,
Wulfger is, most mégis ő az, aki kárhozott lélekként bolyong a földön.
Aelle közbeszólt.
– Nem fogunk bántani, Derfel – mordult fel –, ha megadod magad. – Cerdic tiltakozni
kezdett, de Aelle megnyomorodott jobb kezének egyetlen kurta mozdulatával
elhallgattatta. – Őt nem öljük meg – erősködött. – Odaadtad a gyűrűt asszonyodnak? –
kérdezte tőlem.
– Most is viseli, felség – intettem a domb felé.
– Hát itt van? – Aelle meglepettnek tűnt.
– Unokáiddal együtt.
– Látni akarom őket – rendelkezett Aelle. Cerdic újra tiltakozni kezdett. Gyilkolni jöttek,
szólt gúnyosan, nem boldog családi találkozóra, ám Aelle ügyet sem vetett
szövetségesére. – Legalább egyszer látni akarom őket – mondta, én pedig
hátrafordultam, hogy odakiáltsak az enyéimnek.
Ceinwyn egy pillanattal később fel is tűnt, az egyik oldalon Morwennával, a másikon
Serennel. Egy ideig habozni látszottak, majd apró léptekkel megindultak lefelé a lejtőn.
Ceinwyn egyszerűen öltőzött, dísztelen vászonruhába, de a haja csak úgy aranylott a
tavaszi napfényben, és mint mindig, most is arra gondoltam, milyen mesébe illően
gyönyörű. Éreztem, ahogy elszorul a torkom és könnyek szöknek a szemembe, oly
könnyed léptekkel közeledtek felém. Seren nyugtalannak tűnt, ám Morwenna arcán dacos
kifejezés uralkodott. Lovam mellett álltak meg, hogy felnézzenek a két szász királyra.
Ceinwyn és Lancelot tekintete egy pillanatra találkozott, és Ceinwyn jól láthatóan kiköpött
a fűre, hogy elűzze magától a gonoszt.
Cerdic érdektelenséget színlelt, míg Aelle nehézkesen lecsusszant lova nyergéből.
– Mondd nekik, hogy örülök, amiért láthatom őket – fordult hozzám –, és mondd meg a
gyermekek nevét.
– Az idősebbik Morwenna – feleltem –, a kisebbik Seren. Azt jelenti, csillag. – Lányaimra
néztem. – Ez a király – szóltam hozzájuk a britonok nyelvén – a nagyatyátok.
Aelle kotorászni kezdett fekete prémje mögött és két aranypénzt halászott elő.
Egyet-egyet odaadott lánykáimnak, majd némán meredt Ceinwynre, aki megértette, mire
vár, és elengedte a lányok kezét, hogy átadja magát Aelle ölelésének. A szász király
bizonyosan bűzlött, hisz medveprémje csak úgy ragadt a kosztól, ám Ceinwyn meg sem
rezzent. Miután megcsókolta asszonyomat, Aelle hátrébb lépett, tenyerébe fogta Ceinwyn
apró kezét, és elégedetten látta a kis aranygyűrűbe foglalt zöld achátkövet.
– Mondd neki, hogy megkímélem az életét, Derfel. Tolmácsoltam a szavait, és Ceinwyn
e l m o s o l y o d o t t .
– Mondd neki, hogy szívesebben venném, ha visszatérne a saját földjeire, és ott
látogathatnám meg.
Aelle elmosolyodott a fordítás hallatán, de Cerdic gúnyos félmosolyra húzta az ajkát.
– Ez a mi földünk – erősködött. A szász király lova idegesen topogni kezdett, és leányaim
rémülten húzódtak anyjuk mögé.
– Mondd, hogy menjenek – mordult fel Aelle –, mert férfidologról lesz szó. – Figyelte,
amint útnak indulnak felfelé. – Ami az asszonyokat illeti, megörökölted atyád jóízlését –
tette még hozzá.
– De ettől még briton kutya – vetette közbe Cerdic. – Megnyerted hát az életed – folytatta
–, de csak akkor, ha most azonnal lejöttök és az útra fektetitek minden fegyveretek.
– Majd akkor, felség – feleltem –, ha már minden szászt felökleltünk velük.
– Nyávogsz, akár egy macska – csúfolódott Cerdic, azután elnézett mellettem és az
arcvonásai hirtelen megkeményedtek. Amint hátrafordultam, Guinevere-t láttam a
sáncokon állni. Embereim fölé magasodott vadászruhájában, lángoló vörös haja ott
repkedett a szélben, és a vállára vetett íjjal épp úgy festett, akár a háború istennője.
Cerdic azonnal felismerte benne az asszonyt, aki végzett a varázslóval. – Ő kicsoda? –
akarta tudni.
– Kérdezd az ölebeidet – intettem Lancelot felé, majd miután a tolmács nem pontosan
fordította szavaimat, megismételtem azokat a britonok nyelvén is. Lancelot mintha meg se
hallotta volna.
– Guinevere – szólt oda Amhar Cerdic tolmácsának. – Atyám szajhája – tette hozzá
a c s a r k o d v a .
A magam idejében még rosszabbnak is elmondtam Guinevere-t, de Amhar
mocskolódását mégsem hagyhattam szó nélkül. Soha nem kedveltem Guinevere-t, ahhoz
ő túlságosan is öntelt, akaratos, becsvágyó és agyafúrt volt, ám az utolsó néhány napban
kezdtem megbecsülni a társaságát, és most azon kaptam magam, hogy csak úgy
fröcsögnek belőlem a sértések. Nem emlékszem, mi mindent vágtam Amhar fejéhez,
csak arra, hogy mérhetetlen indulat táplálta szavaim mérgét. Annyi bizonyos, hogy
féregnek hívtam, hitszegő mocsadéknak, becstelen ganénak, és kutyának, akit még
napnyugta előtt kardélre hányunk. Köpködtem, átkozódtam, és fivérével együtt
elkergettem, majd odafordultam Lancelothoz.
– Rokonod, Bors, üdvözletét küldi – tudattam vele –, és ígéretét adta, hogy a torkodon át
tépi ki a beleidet, és jobban teszed, ha imádkozol, hogy neki legyen igaza, mert ha én
kaplak el, még a lelkedet is széttépem.
Lancelot kiköpött, de nem bajlódott egyéb válasszal. Cerdic láthatóan remekül
s z ó r a k o z o t t .
– Egy órát adok, hogy lejöjjetek és meghódoljatok – vetett véget a megbeszélésnek –, ha
pedig nem teszitek, megyünk és az utolsó szálig leölünk benneteket. – Elfordította lovát
és leügetett a domboldalon. Lancelot és a többiek követték; egyedül Aelle maradt állva a
lova mellett.
Arca kelletlen félmosolyra húzódott.
– Úgy tűnik, harcolnunk kell, fiam.
– Úgy tűnik, felség.
– Arthur nincs is itt, igaz?
– Ezért jöttél ide, felség? – kérdeztem vissza, hogy ne kelljen egyenesen felelnem.
– Ha megöljük Arthurt – felelte kéretlen egyszerűséggel –, vége a háborúságnak.
– Előbb engem kell megölnöd, atyám.
– Azt hiszed, nem tenném meg? – kérdezte nyersen, majd felém tartotta csonka kezét.
Egy pillanatra megragadtam a tagot, majd figyeltem, ahogy kantárszáron levezeti lovát a
domboldalon.
Issa szórakozott pillantással méregetett, mikor visszatértem.
– A szavak csatáját mi nyertük – szóltam komoran.
– Az is valami, uram – biztatott Issa.
– Csak épp nem elég – fordultam el, hogy lássam, amint az ellenséges királyok embereik
felé indulnak. A dobok újra rákezdtek. Az utolsó szászok is felvették helyüket a roppant
embertömegben, mely nem soká megindult felfelé a Mynydd Baddon oldalán, és, hacsak
nem Guinevere valóban a harc istennője, nem volt semmi, ami megállíthatta volna őket.
A szászok nehézkesen lendültek mozgásba, mert a domb lábánál húzódó sövények
megtörték a gondosan felállított egységeket. A napkorong egyre sebesebben zuhant a
nyugati látóhatár felé, hiszen a támadás előkészületeire ráment az egész nap, de most
elérkezett az ostrom ideje, és ide hallatszott a kürtök szava, amint az ellenség lándzsásai
átverekedték magukat a sövényeken és keresztülvágtak a földeken.
Embereim énekelni kezdtek. Mindig éneket mondtunk az ütközetek előtt, és ezen a
napon, miként minden sorsdöntő csata előtt, Béli Mawr harci énekét zengtük. Mennyire
megindította a férfit ez a gyászos ének! Öldöklésről szólt, vérről és összezúzott testekről,
és ellenségeinkről, kiket vágómarha gyanánt kaszaboltunk le mészárszékeinken. Béli
Mawr csizmái hegyeket zúztak porrá és asszonyok ezreit juttatták özvegyi sorba. Az ének
minden egyes versszaka diadalmas üvöltéssel zárult, és minden erőfeszítésem ellenére
könnyek szöktek a szemembe, amint védőink elszántságát láttam.
Lepattantam a nyeregből és felvettem a helyem az első sorban, közel Borshoz, aki a
kettős zászló alatt állt. Összezártam arcvédőmet, pajzsomat szorosan bal karomra
hurkoltam, míg jobbomban harci lándzsámat tartottam. Körülöttem mindenfelé erős
férfihangok keltek versenyre a szász dobolással, de az én torkomon egy hang se jött ki,
annyira elteltem baljós előérzettel. Tudtam előre, mi fog történni. Egy ideig a pajzsfalban
harcolunk, ám azután a szászok ledöntik a gyatra sövénytorlaszt és hátulról törnek ránk
lándzsáikkal, azután pedig egyenként levágnak bennünket és örömüket lelik
gyötrődésünkben. Akik utolsónak maradnak, még hallhatják meggyalázott asszonyaink
sikolyait, mégsem tehetnek ellene semmit. Halálra ítélt harcosaink énekeltek most torkuk
szakadtából, és néhányan még a kardok táncát is eljárták a sánc tetején, ahol nem
emeltünk sövénytorlaszt. A sánc közepét meghagytuk kopáran, abban a halovány
reményben, hogy ellenségünk így talán nem próbál az oldalunkba kerülni.
A szászok az utolsó sövényen is átverekedték magukat és nekiindultak a hosszú,
meredek kaptatónak. Legjobb embereik meneteltek az első sorokban, és én
megfigyeltem, milyen szorosan zárják össze pajzsaikat, milyen sűrűn meredeznek előre
lándzsáik, és miként szikráznak csatabárdjaik a nap fényében. Lancelot embereinek
nyomát se lehetett látni; úgy tűnt, a mészárlást ráhagyták a szászokra. Varázslók
ugrándoztak a támadók előtt, kürtök buzdították gyorsabb haladásra őket, és maguk felett
ott hordozták királyaik jelvényeit. Az első sorban többen harci kutyákat vezettek pórázon,
melyeket néhány lépésnyire az állásainktól elengednek majd. Atyám az első sorban
harcolt, míg Cerdic lóháton és a szász horda mögött maradt.
Nagyon lassan közeledtek. A domboldal meredek volt, a vértezet súlyos, és a szászok
semmi szükségét nem érezték, hogy elsiessék a gyilkolást. Tudták, hogy véres munka vár
rájuk, ha mégoly rövid is. Szorosan tartják pajzsfalukat, s amint elérik a sáncot, a pajzsok
egymásnak csapódnak, ők pedig igyekeznek hátrébb vetni bennünket. Csatabárdjaik éle
ott villódzik majd pajzsaink pereme felett, lándzsáik döfködnek, szúrnak, hasítanak.
Morgás, üvöltés, halálsikoly hangzik majd, emberek jajveszékelnek és emberek halnak,
ám az ellenség számban messze felülmúl bennünket és végül lebír bennünket. A
farkasprémes sisak a porba hull.
Harcosaink azonban még teli torokból énekeltek, mintha igyekeznének túlkiabálni a kürtök
nyers zengését és a kitartó dobolást. A szászok közelebb araszoltak. Most már láthattuk
pajzsuk jelvényeit is; Cerdic embereinek farkasfőjét, Aelle bikáját; közöttük pedig a
törzsfők jelképeit, sólymokat, sasokat, ágaskodó lovat. A vérebek szíjaikat tépték, és alig
várták, hogy léket üthessenek sorainkban. A varázslók a szemüket forgatták és megállás
nélkül bennünket átkoztak. Egyikük csontokkal teli bőrzacskót rázott felénk, a másik
négykézlábra ereszkedett és kutyaként acsarkodott ránk.
A sánc déli kiszögellésénél álltam, mely úgy nyúlt ki a völgy fölé, akár egy hajó orra. Itt, a
sánc középpontjában rontanak majd ránk az első támadók. Eljátszottam az ötlettel, hogy
közelebb engedem őket, majd a legutolsó pillanatban visszahúzódok, hogy erős
pajzsgyűrűt vonjak az asszonyok köré. így azonban feladtam volna a lapos dombtetőt és
a magaslatból fakadó előnyöket egyaránt. Inkább engedtem, hogy embereim minél több
ellenségünket a Túlvilágra küldjék, mielőtt körülvennének bennünket.
Próbáltam nem gondolni Ceinwynre. Meg sem csókoltam búcsúképpen, miként lányaimat
sem, és nekik talán nem is kell meghalniuk, ha Aelle lándzsásai a borzalmak közepette is
felismerik és a biztonságba menekítik őket.
Embereim elkezdték lándzsáik nyelével püfölni pajzsaikat. Nem jött még el az ideje, hogy
összezárjuk a pajzsfalat. Ezzel várhatunk egészen az utolsó pillanatig. A szászok
aggodalmasan tekingettek felfelé, amint a csörömpölés bántani kezdte a fülüket. Egyikük
sem rontott előre, hogy felénk hajítsa lándzsáját – ehhez a domboldal túlontúl meredek
lett volna –, ám az egyik harci kutya elszakította pórázát és egyenesen felénk loholt.
Eirrlyn, vadászaim egyike, felé küldött egy nyilat, és az állat szűkölve terült el, a hasából
kiálló nyílvesszővel. Vadászaim lődözni kezdtek a többi vérebre is, és a szászok
visszavonták a bestiákat pajzsaik védelmébe. A varázslók kezdtek kiaraszolni az arcvonal
elől, jól tudva, hogy a csata nemsoká kezdetét veszi. Az egyik nyílvessző egy szász
pajzsba csapódott, egy másik lepattant egy fénylő sisakról. Már nem jártak messze. Talán
száz lépésnyire. Megnyaltam kiszikkadt ajkamat, kitöröltem a verítéket a szememből, és
végigmértem az ádáz, szakállas arcokat. Az ellenség üvöltött, mégsem hiszem, hogy a
hangjukat hallottam volna. Csak a kürtök zengésére emlékszem, a dobok morajára, a
csizmatalpak dübörgésére, a vértezetek csörgésére, és az egymásnak verődő pajzsok
tompa kondulására.
– Utat! – harsant mögöttem Guinevere örömteli, mégis harcias hangja. – Utat! – kiáltotta
ú j r a .
Megfordultam és láttam, hogy húsz emberem két szekerünket tolja a sánc felé. Az
ökrösszekerek hatalmas, ormótlan jószágok, tömör fakorongokkal a kerekek helyén, és
Guinevere még halálosabbá tett puszta tömegüket – a szekérrúd helyén lándzsák
meredeztek, míg a kocsifenékben az élelem helyére jókora lángoló máglyák kerültek.
Guinevere roppant, lángoló lövedékeket formált a nehézkes szekerekből, és most ezekkel
akarta szétzilálni az ellenség tömött sorait, míg a kocsi mögött asszonyok és gyermekek
tolongtak izgatottan.
– Gyerünk! – kiáltottam rá embereimre. – Segítsetek! – A harcosok felhagytak az énekkel
és szétváltak, védtelenül hagyva a sánc teljes középső részét. A szászok hetven-nyolcvan
lépésnyire járhattak, s amint látták sorainkat szétválni, máris győzelmet szagoltak és
gyorsítottak lépteiken.
Guinevere buzdítására egyre több lándzsásom vetette neki vállát a lángban álló
s z e k e r e k n e k .
– Gyerünk! – kiáltozta Guinevere –, gyerünk! – Elégedetten mordult fel, amint a kocsik
gyorsulni kezdtek. – Gyerünk! Toljátok! – rikoltozta, és még többen jöttek, hogy átfordítsák
a félelmetes járműveket a döngölt földsáncokon. Egy pillanatig már azt hittem, az
alacsony partoldal ellenünk szegődik. Mindkét szekér haladása megtorpant és a füst
egyre inkább fojtogatta embereimet, ám Guinevere ösztökélésére lándzsásaim
összeszorították fogukat, hogy még egy utolsó erőfeszítéssel átlendítsék a kocsikat a
h o l t p o n t o n .
– Toljátok! – kiáltozta Guinevere –, toljátok! – A szekerek vonakodtak átfordulni a sáncon,
majd lassan átbillentek, amint katonáim alájuk férkőztek.
– Most! – üvöltött Guinevere, és a lángoló kocsikat hirtelen már semmi sem tartotta. A
férfiak, akik letaszították a súlyos tömeget, zihálva rogytak a fűre, miközben a szekerek
dübörögve megindultak lefelé a domboldalon.
Kezdetben csak alig gurultak, ám azután már lendületre kaptak és döcögve gyorsultak az
egyenetlen talajon. A domboldal egyre meredekebben zuhant alá, és a két tüzes lövedék
fékevesztetten robogott lefelé; a lángoló fa roppant tömege egyenesen a szász alakzat
közepét célozta.
A szászoknak nem maradt választása. A sorokat túlontúl összepréselték ahhoz, hogy a
rémült katonák elmenekülhettek volna, és a szekereket úgy irányoztuk be, hogy azok
füstöt és lángokat okádva egyenesen az ellenség szívébe hatoljanak.
– Visszazárni! – rivalltam rá embereimre. – Pajzsfalat! Pajzsfalat!
Mire felvettük régi helyünket, a szekerek is célt értek. Az ellenséges sorok megtorpantak
és néhányan kétségbeesetten próbáltak kitörni, de nem menekülhetett senki, aki a
szekerek útjába esett. Hallottam a sikolyokat, amint a kocsik elejébe ékelt hosszú
lándzsák befurakodtak a tömegbe, majd az egyik szekér felágaskodott, amint kerekei
ráfutottak az elhullottak tetemeire, mégis tovább dübörgött előre, szétzúzva, felégetve,
összetörve maga előtt mindenkit. Egy pajzs kettéhasadt, amint a kerék végiggázolt rajta.
A második szekér elfordult, mielőtt a szászok közé vágódott volna. Egy szemvillanásnyi
ideig két kerekén egyensúlyozott, majd oldalára fordult, hogy a rémült szászokra zúdítsa
lángoló terhét. Ahol eddig tömör, fegyelmezett pajzsfal húzódott, most káosz és páni
rémület uralkodott. Még azok a sorok is felbolydultak, melyeket nem érintettek a szekerek.
– Rohamra! – bömböltem. – Gyerünk!
Szilaj harci kiáltást hallattam, amint előrevetettem magam a sáncról. Eleddig nem akartam
követni a völgybe lezúduló szekereket, de azok akkora pusztítást vittek végbe, és az
ellenségen akkora rémület uralkodott el, hogy elérkezettnek láttam az időt.
Torkunk szakadtából üvöltve zúdultunk alá a domboldalon. Diadalittasan ordítottunk, hogy
még több félelmet ültessünk a félig máris legyőzött ellenség szívébe. A szászok ugyan
most is túlerőben voltak, de a pajzsfaluk felbomlott, sokan rémülten menekültek, és mi
bosszúálló démonokként vetettük rájuk magunkat. Lándzsámmal átdöftem a legközelebbi
szász hasát, és már meg is szabadítottam Hywelbane-t a hüvelyétől, hogy eszelős
módjára vagdalkozni kezdjek magam körül. Harcunk híján volt minden számításnak,
minden taktikának. Nem maradt egyéb, csak a túláradó öröm, hogy felülkerekedtünk
ellenségeinken, hogy láttuk a félelmet a szemükben, és meghátrálásra kényszerítettük
őket. Vad üvöltések szakadtak fel a torkomból és minden ízében kiélveztem az öldöklést,
miközben lándzsásaim ádáz indulattal aprították az ellenséget, mely nem is olyan rég
még azt hitte, hogy napnyugta előtt tort ülhet hulláinkon.
Még most is legyőzhettek volna, hiszen számban messze felülmúltak bennünket, egy
felmorzsolódott pajzsfallal azonban nem könnyű magaslattal szemben küzdeni, és
rohamunk felőrölte a szászok minden harci kedvét. Túl sokan itták le magukat az
összecsapás előtt. Egy részeg harcos a győzők oldalán jó szolgálatot tesz, ám veszteség
esetén túl gyorsan rémületbe esik, és bármennyire is igyekezett Cerdic egyben tartani
csürhéjét, a lándzsások fejvesztve menekültek. Az ifjoncok közül sokan kísértést éreztek
arra, hogy kövessék őket, s néhányan engedtek is a kísértésnek, amiért súlyos árat kellett
fizetniük, de jobbára mindenkit sikerült megtartanunk a helyén. Az ellenség zöme
elmenekült és mi győzelmet arattunk. Ott álltunk a domboldalon, melyet a szászok vére
öntözött, s ahol az ő halott harcosaik és fegyvereik hevertek mindenfelé. A felfordult
szekér a lanka egy lejjebb eső részén lángolt, egy alatta rekedt szász eszelősen
sikoltozott fájdalmában, miközben a másik szekér tovább tört előre, míg csak a domb
lábánál fel nem akadt egy sövényen.
Asszonyaink közül többen elősiettek, hogy kifosszák a holtakat és leöljék a sebesülteket.
Sem Aelle, sem Cerdic nem volt a dombon maradt szászok között, viszont találtunk egy
törzsfőt, ki gazdagon felékesítette magát ékszerekkel, és arannyal futtatott kardot viselt,
melyet ezüsttel átszőtt puha, fekete bőrhüvelybe rejtett. Elvettem az aranyat és a kardot a
halott embertől, hogy elvigyem azokat Guinevere-nek, és olyat tegyek, mint még soha
azelőtt. Letérdepeltem Guinevere elé. – Tiéd a győzelem, úrnőm. – Felé nyújtottam a
t r ó f e á t .
Guinevere felkötötte magára a pengét, majd felsegített a földről. – Köszönöm, Derfel.
– Igazán értékes fegyver... – kezdtem.
– Nem a kardot köszönöm – vágott közbe Guinevere –, hanem hogy megbíztál bennem.
Mindig is tudtam, hogy jól harcolnék, ha alkalmam nyílna rá.
– Nálam is jobban, úrnőm – biztosítottam róla. Nekem vajon miért nem jutott eszembe,
hogy a szekereket hasznosítsam?
– Jobban, mint ők, az biztos – intett Guinevere a legyőzött szászok felé. Elmosolyodott. –
És holnap újra megtehetjük ugyanezt.
A szászok aznap este már nem tértek vissza. Az aranyló fényű szürkületben őreink ott
sétáltak a sáncokon, miközben alattunk, a sűrűsödő árnyak közt, újra fellángoltak a szász
tábortüzek. Ettünk, azután találkoztam Issa feleségével Scarachhal, aki asszonyokat
gyűjtött maga köré. A szükséges tűket, késeket és cérnát az asszonyok hozták, míg én a
halott szász harcosok köpenyeit vittem el nekik. Az asszonyok még szürkületkor
munkához láttak, és éjjel, a tüzek fényénél is tovább varrtak.
És másnap reggel, mire Guinevere felébredt, már három zászló lengett Mynydd Baddon
déli sáncán. Ott volt Arthur medvéje és Ceinwyn csillaga, ám közöttük, a tisztesség
helyén, ahogy az egy harci diadalt aratott úrnak dukál, ott állt az új zászló, rajta Guinevere
jelvényével, a félholddal koronázott szarvasbikával. A hajnali szellő belekapott az
anyagba, és amikor Guinevere meglátta jelvényét, büszkén mosolygott.
Miközben alattunk a szászok újra egybegyűjtötték lándzsáikat.
A dobok hajnalban kezdték rá, és alig egy órán belül az öt varázsló tűnt fel a Mynydd
Baddon lankáin. Ma, úgy tűnt, Cerdic és Aelle elszánta rá magát, hogy bosszút vesz a
m e g a l á z t a t á s é r t .
Varjak tépdesték a több mint ötven szász áldozatot, mely a mostanra kiégett szekér körül
feküdt, és embereim közül többen fel akarták vonszolni a tetemeket mellvédfalunkra,
hogy ezzel a szörnyű látvánnyal fogadjuk a ránk támadó szászokat, de én megtiltottam
nekik. Nemsokára, okoskodtam, a saját tetemeink felett is a szászok rendelkeznek majd,
és ha megbecstelenítjük holtaikat, mi magunk sem várhatunk különb elbánást.
Hamarosan az is kiderült, hogy a szászok még egyszer nem kockáztatnak olyan
támadást, melyet szekerek segítségével visszaverhetünk. Tucatnyi oszlopot készítettek
fel, melyek egyszerre rohamoztak a déli, keleti és nyugati oldalon. A csoportok egyenként
alig hetven-nyolcvan embert számláltak, ám együttes erejükkel könnyedén lebírhattak
bennünket. Három-négy ilyen oszlopot talán még visszaverhettünk, de a többiek már
bizonyosan áthatolnak a sáncokon, így nem sok mindent tehettünk azonkívül, hogy
imádkoztunk, énekeltünk, ettünk, és ha szükségét éreztük, ittunk. Jó halált ígértünk
egymásnak, a végsőkig kitartottunk és nem adtuk könnyen az életünket, bár ekkor már
valamennyien tudhattuk, hogy a vég nem hősi ének és dicső halál, sokkal inkább
megaláztatás, kín és lelki gyötrelem. És az igazi szörnyűség az asszonyokra várt.
– Megadjam magam? – kérdeztem Ceinwynt. Meglepettnek tűnt. – Ezt nem nekem kell
e l d ö n t e n i .
– Soha semmit nem tettem a megkérdezésed nélkül – tiltakoztam.
– Háborúban nem adhatok neked tanácsot – rázta a fejét Ceinwyn –, legfeljebb azt
kérdezhetem, mi történik az asszonyokkal, ha nem adod meg magad?
– Meggyalázzák, rabszolgasorba hajtják őket, vagy azok asszonyai lesznek, kik
hajlandóak elvenni őket.
– És ha megadod magad?
– Jobbára akkor is ugyanez – ismertem el. Talán némi haladékkal, gondoltam hozzá.
E l m o s o l y o d o t t .
– Akkor hát nincs is szükséged a tanácsomra. Menj és harcolj, Derfel, és ha a Túlvilágig
nem is találkozunk, tudd, hogy a szerelmem is magaddal viszed a kardok hídján.
Magamhoz öleltem, azután megcsókoltam leányaimat is, és visszatértem a déli sánc
kiszögelléséhez, ahonnét jól láthattam a dombnak nekiinduló szászokat. Ez a támadás
nem tarthatott olyan soká mint az első, hiszen itt nem kellett akkora tömeget ráncba
szedni és bátorítani, amellett ellenségünk nem is szorult rá az ösztökélésre. Bosszút
akartak venni rajtunk, és olyan kis csapatokat alkottak, hogy ha le is gurítottunk volna egy
szekeret, ők könnyűszerrel kitérhettek az útjából. Nem siettek, de nem is lett volna okuk a
s i e t s é g r e .
Tíz csoportra osztottam embereimet, melyek mindegyike két szász oszlopért felelt, bár
kételltem, hogy akár legjobb embereim is képesek lettek volna három-négy percnél
tovább ellenállni ekkora túlerőnek. Az a legvalószínűbb, döntöttem el, hogy amint az
ellenség bekerítéssel fenyegeti őket, lándzsásaim visszahúzódnak az asszonyok
védelmére, és a küzdelem hamarosan egyoldalú mészárlássá fajul. Hát legyen, tettem
hozzá gondolatban, majd körbejártam embereimet, hogy megköszönjem a helytállásukat,
és arra bíztassam őket, öljenek meg annyi szászt, amennyit csak tudnak. Emlékeztettem
őket arra is, hogy az ellenségek, kiket a csatában leölnek, szolgáik lesznek a Túlvilágon.
– Öljetek úgy – buzdítottam őket –, hogy a szászok túlélői haláluk napjáig borzadva
emlékezzenek erre a napra. – Néhányan kántálni kezdték Werlinna halotti énekét, a lassú
és szomorú dallamot, melyet hőseink halotti máglyái mellett szoktunk felidézni. Együtt
énekeltem velük, figyeltem a közeledő szászokat, s mert énekeltem és szorosra zártam
arcvédőimet, nem figyeltem fel a Feketepajzsos Niall kiáltására, mely a dombtető túlsó
pereme felől harsant.
Csak mikor az asszonyok rikoltozását meghallottam, akkor fordultam oda, de még ekkor
sem láttam semmi szokatlant. Azután, a szász dobok moraja felett, egy kürt éles, metsző
hangjára lettem figyelmes.
Korábban is hallottam már ezt a hangot; legelőször akkor, mikor ifjú lándzsás koromban
Arthur eljött megmenteni az életemet. Ahogy tette azt most is.
Lóháton érkezett, emberei élén, és Niall lelkesen kiáltott fel, amint a súlyos vértezetbe
öltözött lovasok korbácsként hasítottak végig a nyergen túli domboldalon, és a szászokat
szétszórva maguk előtt lezúdultak a lankán. Mynydd Baddon asszonyai a sáncokra
szaladtak, hogy érkezését figyeljék, ám Arthur nem kaptatott fel a dombra, hanem körbe
került a domboldal felső részén. Felfényezett pikkelypáncélját viselte, a hozzá való
aranyozott sisakkal és ezüst pajzzsal. Feje felett ott repkedett lobogója, és a fekete
medve tisztán rajzolódott ki a vászonanyagon, mely éppúgy fehérlett, akár a lúdtollak
Arthur sisakján. Fehér köpenye ott dagadozott vállán, és vékony fehér szalagot kötött
lándzsája hosszú nyelére is. A Mynydd Baddon alacsonyabban fekvő lankáin felfelé
kapaszkodó szászok valamennyien tudták, kit látnak maguk előtt, és tudták azt is, mit
művelhetnek a nehéz harci csatalovak törékeny oszlopaikkal. Arthur alig negyven emberét
hozta el, hisz az előző évben Lancelot elrabolta lovainak nagyrészét, ám negyven nehéz
páncélzatot viselő lovas negyven ilyen bestia hátán bármely gyalogságot felőrölt volna.
Arthur csak a déli sáncok alatt fogta vissza paripáját. Szellő alig rezdült, így nem
ismerhette fel Guinevere lobogóját, mely ernyedten tapadt a hevenyészett zászlórúdhoz.
Lassan végigmért, majd végül felismert sisakomról és vértezetemről.
– Kétszáz lándzsásom jár innét alig egy mérföldnyire! – kiáltott oda nekem.
– Helyes, uram! – kiáltottam vissza. – És üdvözöllek!
– Meg kell tartanunk őket, míg a lándzsások ideérnek! – kiáltott még egyszer, majd előre
intette embereit. Nem hatolt le a völgybe, csak körbe-körbe lovagolt Mynydd Baddon
sáncai alatt, mintha kihívná maga ellen a szászokat.
A lovak látványa is elégségesnek bizonyult, hogy megakassza az ellenséges rohamot, és
nem akadt egyetlen szász sem, aki odavetette volna magát a felfegyverzett bestiák elé.
Ha az ellenség minden erejét összeszedi, könnyűszerrel lebírhatta volna Arthur embereit,
ám a domboldal íve miatt a szász csoportok jobbára láthatatlanok maradtak egymás
számára, s miután minden csapat abban reménykedett, hogy a másik indítja meg a
támadást, nem történt semmi. Néha egy-egy merészebb harcos elvált a többiektől és
megindult felfelé, ám valahányszor Arthur lovasai feltűntek a kerengőn, idegesen
húzódtak visszább. Cerdic maga próbálta csatarendbe terelni embereit, de mikor Arthur
emberei szembefordultak velük, a szászok óhatatlanul meghátráltak. Könnyű ütközetre
számítottak egy maréknyi halálra vált lándzsás ellen, és nem készültek fel arra, hogy a
lovassággal csatázzanak, ráadásul dombnak felfelé. Más lovasok talán nem rémítették
volna őket ennyire, de nagyon is tisztában voltak a fehér köpeny, a lúdtollas sisakdísz és
a napkorongként fénylő ezüstpajzs jelentésével. Arthur lovasai megalázó vereséggel
fenyegettek, és nem akadt szász, aki ezt siettette volna.
Alig félóra múlva Arthur gyalogsága is megérkezett a nyeregbe. A szászok, kik a nyeregtől
északra eső dombgerincet tartották, elmenekültek erősítésünk útjából, és a kimerült
lándzsások gond nélkül felkapaszkodtak az erősségbe, ahol fülsiketítő üdvrivalgás
fogadta őket. A szászok is hallották az örömkiáltásokat, és látták feltünedezni a sáncokon
az új lándzsákat, ami aznapra le is törte minden becsvágyukat. Az oszlopok
visszafordultak, és Mynydd Baddon egy újabb napra megmenekült.
Arthur levette sisakját, amint a megfáradt Llamrei hátán felügetett a dombtetőre. Váratlan
széllökés támadt, és mikor felnézett, Arthur Guinevere holddal koronázott szarvasát látta
szökkenni saját medvéje mellett, ám a széles mosoly az arcán ettől sem hervadt le, és
szóvá sem tette a lobogót, amint lecsusszant Llamrei nyergéből. Tudnia kellett, hogy
Guinevere is velünk van, hiszen Bálin látta őt Aquae Sulisnál, és két hírvivőm is tudathatta
vele az újságot, ő mégis úgy tett, mintha nem tudna semmiről. Ehelyett, akárcsak a régi
időkben, mielőtt a sértődöttség közénk férkőzött volna, szorosan magához ölelt.
Mostanra minden levertsége magára hagyta. Új élet költözött az arcába; új hév, melyet
megosztott embereimmel is, kik körébe gyűltek, hogy meghallgassák híreit, habár először
ő akarta tudni a mi híreinket. Szász tetemek mellett lovagolt el a domboldalon, és
legelőször is tudni akarta, mikor és miként haltak meg. Embereim beleestek a bocsánatos
bűnbe, hogy jócskán felnagyították mind az ellenség számát, mind harciasságát, és
Arthur tiszta szívből felnevetett, mikor meghallotta, hogy két lángoló szekeret küldtünk le
k ö z é j ü k .
– Helyesen tetted, Derfel – dicsért.
– Nem az én érdemem, uram – ráztam a fejem –, csakis az övé. – Guinevere zászlója
felé böktem. – Mindent neki köszönhetünk, uram. Rég halottak lennénk, ha ő nincs.
– Mindig kitalál valamit – bólintott Arthur, de többet nem kérdezett. Guinevere-t magát
semerre sem lehetett látni, és Arthur nem tudakolta, merre lehet. Meglátta viszont Borst,
akit szorosan magához vont, és akitől a híreket tudakolta, s csak ezután lépett ki a
sáncfalra, hogy felmérje a szász erőket. Hosszú ideig mozdulatlanul állt ott, hogy
megmutassa magát az elkedvetlenedett ellenségnek, azután magához intette Borst és
engem. – Soha nem terveztem, hogy itt küzdjünk meg velük – kezdte –, de ez is van
olyan jó hely, mint bármelyik. Talán még jobb is, mint a legtöbb. Mindenki itt van? –
kérdezte Borst.
Bors a szász rohamra való készülődésben megint alaposan leitta magát, és most mindent
megpróbált, hogy minél józanabbnak tűnjék.
– Valamennyien, uram. Kivéve Caer Ambra helyőrségét. Nekik Culhwcht kell felkutatniuk.
– Bors szakállával a keleti domb felé bökött, ahol újabb szászok tűntek fel, hogy a
táborhoz csatlakozzanak. – Talán ők lehetnek, uram? Vagy csak kiküldtek egy csapatot
é l e l e m é r t ?
– Caer Ambra helyőrsége sosem találja meg Culhwcht – jelentette be Arthur. – Épp
tegnap kaptam tőle üzenetet. Nincs messze tőlünk, miként nincs messze Cuneglas sem.
Két napon belül még ötszáz emberünk érkezik ide, és akkor már csak kétszeres túlerőben
lesznek ellenünk. – Felnevetett. – Remekül csináltad, Derfel!
– Remekül? – kérdeztem meglepetten. Arthur rosszallására számítottam, amiért hagytam
magam csapdába ejteni, ilyen messzire Coriniumtól.
– Valahol meg kellett küzdenünk velük – vonta meg a vállát –, és te jól választottad meg a
helyet. Tetszik. Miénk a magaslat. – Fennhangon beszélt, hogy magabiztosságot
plántáljon embereimbe. – Hamarabb jöttem volna – toldotta meg –, de nem voltam biztos
benne, hogy Cerdic bekapja a csalit.
– A csalit, uram? – zavarodtam össze.
– Téged, Derfel, téged. – Felnevetett és leugrott a sáncról. – Minden háború a véletlenen
áll vagy bukik. És te merő véletlenségből olyan helyet találtál, ahol legyőzhetjük őket.
– Arra gondolsz, hogy kimeríti majd őket a dombra mászás? – kérdeztem epésen.
– Annyira ők sem lehetnek ostobák – kiáltotta vidáman. – Nem, attól tartok, nekünk kell
lemennünk a völgybe, ha meg akarunk vívni velük.
– Mégis hogyan? – kérdeztem keserűen, hiszen Cuneglas embereivel együtt is csak
feleannyian voltunk, mint az ellenség.
– Minden emberünkkel – felelte Arthur magabiztosan. – Persze az asszonyokat nem
számítva. Nagyon is itt az ideje, hogy biztonságba helyezzük őket.
Asszonyaink és gyermekeink nem mentek messzire; alig egy órányira északra találtunk
egy falut, ahol valamennyien menedéket lelhettek. Alighogy elhagyták Mynydd Baddont,
máris újabb emberek érkeztek észak felől. Ezeket a lándzsásokat gyűjtötte Arthur
Corinium köré, és közöttük voltak Britannia legvitézebb harcosai. Sokat tapasztalt emberei
élén eljött Sagramor, és akárcsak Arthur, ő is megállt Mynydd Baddon déli kiszögellésén,
ahonnét végigmérhette az ellenséget, és ahol az ellenség is tisztán láthatta a tiszta égbolt
előtt kirajzolódó magas, fekete alakot. Sagramor még egy mosolyt is megengedett
m a g á n a k .
– A túlzott elbizakodottság teszi őket bolonddá – szólt megvetően. – Önmagukat ejtették
csapdába, és még most sem próbálnak elmenni.
– Itt maradnak?
– Ha a szászok már megépítették kunyhóikat, csak vonakodva mennek arrébb. Cerdicnek
legalább egy hete rámegy, mire kiássa őket onnét.
A szászok és családjaik csakugyan kényelembe helyezték magukat, és mostanra a
folyóparton két falu is terpeszkedett. Az egyik közelebb esett Aquae Sulishoz, míg a
másik kétmérföldnyire keletre feküdt, ahol a folyóvölgy élesen délnek fordult. A keleten
emelt zsúpfedeles kunyhókban Cerdic emberei húzódtak meg, míg Aelle lándzsásai vagy
a városba vették be magukat, vagy annak falai előtt emeltek új házakat. Meglepett, hogy
a szászok a városban is menedéket keresnek, ahelyett hogy egyszerűen felgyújtanák.
Minden reggel katonák végtelen harcoszlopai araszoltak ki a kapuk alól, maguk mögött
hagyva a meghitt családi tűzhelyek füstjét, mely ott bodorodott Aquae Sulis
zsúpszalmával vagy cseréppel fedett tetői fölött. A szász benyomulás, lehetett bármily
váratlan, mostanra elveszítette lendületét.
– Vajon miért osztották ketté seregüket? – kérdezte Sagramor, aki hitetlenkedve meredt a
két tábort elválasztó jókora hasadékra.
– Hogy csak egyetlen irányba indulhassunk el – feleltem –, oda le – mutattam a völgyre –,
ahol csapdába esnénk kettejük között.
– És ahol megosztva tarthatjuk őket – mutatott rá Sagramor –, és ahol néhány napon
belül a ragály tizedelné a soraikat.
A ragály elkerülhetetlennek tűnt, valahányszor egy nagyobb sereg megtelepedett egy
helyen. Legutóbb éppen a hirtelen járvány gátolta meg Cerdicet abban, hogy elfoglalja
Dumnoniát, és a betegség saját seregünket is alaposan legyengítette, mikor London ellen
v o n u l t u n k .
Tartottam tőle, hogy a ragály ezúttal is leapasztja erőnket, ám az valamely okból elkerült
bennünket – talán mert még most sem voltunk elegen ahhoz, hogy seregnek nevezzenek,
vagy mert Arthur szétszórta seregét a három mérföld hosszú gerincen, mely Mynydd
Baddon mögött húzódott. Én és embereim megmaradtunk a dombtetőn, de a frissen
érkezett lándzsások az északi dombok vonalát tartották. Az Arthur érkezése utáni egy-két
napban az ellenség még elfoglalhatta volna azokat a dombokat, hiszen elszórtan
állíthattuk csak fel harcosainkat, ám Arthur lovasai és lándzsásai állandóan mozgásban
maradtak, így azt a benyomást keltették, mintha sokkal többen lennének valódi
számuknál. A szászok figyeltek, de nem támadtak, és az Arthur érkezését követő
harmadik napon Cuneglas és emberei is megjöttek Powysból, mi pedig végre
tisztességes őrláncot állíthattunk a dombgerincen, mely időben figyelmeztethetett egy
küszöbönálló szász támadásra. Számban még mindig messze felülmúltak bennünket, de
miénk maradt a magaslat, és most már elég lándzsát kiállítottunk, hogy meg is tartsuk azt.
A szászoknak ott kellett volna hagyniuk a völgyet. Erőltetett menetben elérhették volna a
Severnt, hogy ostromot intézzenek Glevum ellen, mi pedig rákényszerültünk volna, hogy
hátrahagyjuk a magaslatot és a nyomukba eredjünk, csakhogy Sagramor tudta, mit
beszél: ha a szászok egyszer kényelembe helyezték magukat, vonakodtak odébb állni.
Aelle és Cerdic megmaradt a folyóvölgyben, ahol hitük szerint bennünket ostromoltak,
holott a valóságban sokkal inkább mi ostromoltuk őket. Végül intéztek néhány támadást a
dombtető ellen, de mi könnyűszerrel visszavertük valamennyit. A szászok elözönlötték a
dombokat, ám amikor erős pajzsfal emelkedett velük szemben a dombtetőn, és Arthur
vértezetbe öltözött lovasai is felbukkantak, hogy leeresztett lándzsákkal az oldalukba
kerüljenek, a szászok elveszítették minden harci kedvüket, és visszasomfordáltak
falvaikba, míg mi minden ellenséges kudarcból új önbizalmat merítettünk.
Bizakodásunk oly magasra hágott, hogy alig érkezett meg Cuneglas serege, Arthur máris
el akart hagyni bennünket. A döntés meglepett, és Arthur nem is kínált rá egyéb
magyarázatot, mint hogy sürgős feladat vár rá, egynapi lovaglásra északra. Döbbenetem
bizonyára megmutatkozott, mert Arthur vállamra tette kezét.
– Még nem nyertük meg a háborút – mondta.
– Tudom, uram.
– De ha megtesszük, Derfel, úgy akarom, hogy mindent elsöprő győzelmet arassunk.
Nincs más, ami távol tarthatna innét. – Elmosolyodott. – Megbízol bennem?
– Mindig, uram.
Arthur Cuneglast hagyta hátra seregünk parancsnokának, de elrendelte, hogy semmiképp
nem intézhetünk támadást a völgy ellen. A szászokat meg kellett hagynunk hitükben,
hogy sarokba szorítottak bennünket, s hogy e hitüket erősítsük, maroknyi önkéntesünk
szökevénynek színlelte magát, és a szászok táborába menekült a hírrel: embereink harci
szelleme olyannyira alacsony, hogy sokan inkább elmenekülnek, mintsem vállalkozzanak
a harcra, és vezéreink máris dühödt vitákat folytatnak arról, maradjanak-e a dombtetőn és
szenvedjék el a szászok rohamát, avagy meneküljenek északra, Gwent oltalmát kérni.
– Még mindig nem vagyok bizonyos benne, mi lesz a vége ennek – vallotta meg Cuneglas
másnap, miután Arthur eltávozott. – Elég erősek vagyunk, hogy megtartsuk a magaslatot
– folytatta –, ám ahhoz már nem, hogy lemenjünk a völgybe és hazakergessük őket.
– Akkor Arthur talán segítséget indult toborozni, felség – vetettem fel.
– Miféle segítséget? – kérdezte Cuneglas.
– Talán Culhwchét? – kérdeztem vissza, bár ezt magam sem hittem, hiszen Culhwch
állítólag keleten rekedt, míg Arthur északnak indult el. – Oengus mac Airemét? –
folytattam a sort. Demetia királya megígérte Feketepajzsos seregét, ám eleddig egyetlen
ír sem érkezett hozzánk.
– Talán Oengusét – engedte meg Cuneglas –, de még a Feketepajzsosokkal együtt sem
lennénk annyian, hogy lebírjuk a szászokat – biccentett kurtán a völgy felé. – Ahhoz
Gwent lándzsái kellenének.
– Márpedig Meurig nem fog segíteni.
– Meurig nem fog segíteni – értett egyet Cuneglas –, de akadnak Gwentben olyanok, akik
szíves-örömest segítenének. Akik nem feledték még el a Lugg völgyét. – Félénk mosoly
játszott az arcán, hisz Cuneglas akkor még ellenségünkként lépett fel, míg Gwent
szövetségesként sem merte Cuneglas atyja ellen vezetni csapatait. Gwentben sokan ma
is szégyenkeztek akkori nyúlszívűségük miatt, és szégyenüket éltette, hogy Arthurnak a
segítségük nélkül is sikerült győznie. Előfordulhatott tehát, hogy amennyiben erre Meurig
is áldását adja, Arthur Aquae Sulishoz vezeti Gwent önkénteseit, bár még mindig nem
láttam, hogy szedhetne össze akkora sereget, mely eldönthetné a csata sorsát.
– Talán – vetette fel Guinevere – elment felkutatni Merlint? Guinevere nem volt hajlandó a
többi asszonnyal távozni, és erősködött, hogy velünk akar maradni a győzelemig vagy a
teljes bukásig. Arthur bizonyosan ragaszkodott volna a távozásához, ám valahányszor
Arthur feltűnt a dombtetőn, Guinevere mindig elrejtőzött előle a fennsíkon emelt durva
csarnokban, ahonnét csak azután jött elő újból, hogy Arthur elment. Arthurnak ezzel
együtt tudnia kellett, hogy a Mynydd Baddonon maradt, hiszen árgus szemmel figyelte
asszonyaink távozását, s bár látta, hogy Guinevere nincs közöttük, egyetlen szót sem
szólt. Guinevere sem szólt Arthurról, valahányszor előbújt rejtekhelyéről, csupán
elégedetten mosolygott, mikor látta, hogy zászlaját meghagyták a helyén. Próbáltam arra
bátorítani, hogy hagyja el a dombot, de ő gúnyt űzött javaslatomból, és embereim közül
se kívánta senki a távozását. Lándzsásaim Henis Wyren hercegnőjének tulajdonították
túlélésüket, méghozzá jogosan, és elismerésük csak még inkább megedzette Guinevere-t
a csatára. Embereim az egyik szász tetemen finom láncinget találtak, s miután lesikálták
róla a rászáradt vért, az inget habozás nélkül felajánlottak Guinevere-nek. Az egyik
zsákmányolt pajzsra felfestették a holddal koronázott szarvasbikát, és embereim egyike
még saját farkasprémes sisakját sem restellte nekiadni, így Guinevere éppúgy öltözött,
mint akármelyik lándzsásom, bár a harci öltözetben is sikerült megőriznie érzékiségét.
Guinevere a talizmánunkká lett, valóságos hőssé embereim szemében.
– Senki sem tudja, Merlin merre jár – válaszoltam a felvetésére.
– Azt beszélik, Demetiába ment – szólt közbe Cuneglas. – Talán Oengusszal együtt ő is
e l j ö n ?
– És a te druidád? – fordult Guinevere Cuneglashoz.
– Malaine itt van – felelte Cuneglas –, és nagyon ért az átkokhoz. Nem Merlin persze, de
m e g j á r j a .
– És Taliesin? – kérdezte Guinevere.
Cuneglas nem mutatott meglepetést, amiért Guinevere is hallott az ifjú bárdról, kinek híre
futótűzként terjedt. – Ő elment megkeresni Merlint – felelte.
– Csakugyan olyan jó? – firtatta Guinevere.
– Csakugyan – válaszolt Cuneglas. – Hangja úgy szárnyal, akár az ég madarai.
– Imádkozzunk hát, hogy egyszer mi is hallhassuk – szólt Guinevere, és azokon a furcsa
napokon, ott fenn a napfényes dombtetőn, inkább tűnt helyénvalónak az énekszó, mint a
harc. A tavasz melege szétáradt a földeken, nem járt messze a nyár sem, mi pedig lustán
heverésztünk a langy fűben és ellenségünket figyeltük, akit gúzsba kötött a tehetetlenség.
A szászok még megpróbálkoztak néhány elvetélt rohammal, de láthatóan nem szívesen
hagyták el völgyüket. Később hallottuk, hogy szüntelenül vitában álltak egymással. Aelle
egyesíteni akarta a szász hadat, hogy északról támadjon a dombokra és ketté ossza
seregünket, melyet azután már könnyedén felszámolhat, ám Cerdic szívesebben várt
volna addig, míg élelmiszerkészleteink kifogynak és bizakodásunk alábbhagy. Cerdic
csak hiú reményt táplált, hisz tartalékaink kimeríthetetlennek tűntek, és
magabiztosságunk napról napra nőtt, míg a szászokat annál inkább mardosta az éhség,
hisz Arthur fürge lovasai elejét vették a fosztogatásnak, és az önbizalmuk alaposan
lelohadt. Alig egy héttel később friss földhalmok kezdtek feltünedezni a kunyhókhoz közeli
földeken, melyekből tudhattuk, hogy ellenségünk sírokat ás szaporodó halottainak. A
ragály, mely elfolyatta a beleket és megrabolta a férfiak erejét, lesújtott ellenségünkre, és
a szászok minden nappal tovább gyengültek. A szász asszonyok halcsapdákat állítottak a
folyóban, hogy valami élelmet adhassanak gyermekeiknek, a szász férfiak sírokat ástak,
miközben mi a fűben heverésztünk és dalnokokról csevegtünk.
Arthur másnap tért vissza, hogy az első szász sírok feltünedeztek. Lovával átügetett a
nyergen és felkaptatott a Mynydd Baddon meredek északi oldalán, mire Guinevere
gyorsan felöltötte sisakját, és lekuporodott embereim közé. Vörös haja árulkodva omlott a
vállára sisakja pereme alól, de Arthur úgy tett, mintha nem venné észre. Elébe mentem,
hogy illően köszöntsem, ám félúton a dombtetőn megtorpantam, és döbbenten meredtem
r á .
Arthur mindig olyan pajzsot viselt, melynek fűzfadeszkáit keményre cserzett bőrrel vonták
be, majd vékonyra kalapált ezüstlemezzel borították, mely tündökölve verte vissza a nap
fényét, ám ezúttal egy új jelvény díszelgett a pajzson. Egy kereszt volt az; egy vörös
kereszt, melynek posztóanyagát ragasztóval rögzítették a fémhez. A keresztények
jelképe. Felfigyelt döbbenetemre, és elvigyorodott.
– Nem tetszik, Derfel?
– Keresztény lettél, uram? – Elképedésemben alig találtam a hangom.
– Valamennyien azok lettünk – felelte –, téged is beleértve. Izzítsd meg a lándzsád
hegyét és égesd a keresztet a pajzsodba.
Kiköptem, hogy elűzzem magamtól a gonoszt. – Mit akarnál tőlem, uram?
– Hallottad, Derfel – válaszolta, majd lecsusszant Llamrei hátáról, és kilépett a déli
sáncra, ahonnét beláthatta az ellenséget. – Még itt vannak – bólintott –, nagyon helyes.
Cuneglas is velem tartott, így kihallgathatta Arthur szavait. – Azt akarod, hogy a keresztet
tegyük a pajzsunkra? – kérdezte.
– Nem parancsolhatok neked, felség – felelte Arthur –, de ha keresztet égetnél a
pajzsodra, és ezt tétetnéd embereid pajzsára is, nagyon hálás lennék érte.
– De hát miért? – akarta tudni Cuneglas. Powys királya hírhedetten gyűlölte az új vallást.
– Mert – felelt Arthur, miközben le sem vette tekintetét az ellenségről – a kereszt az ár
Gwent seregéért cserébe.
Cuneglas úgy meredt Arthurra, mint aki nem mer hinni a saját füleinek.
– Meurig mégis eljön? – kérdezte hitetlenkedve.
– Nem – fordult hozzánk Arthur –, nem Meurig. Tewdric király jön, a jó Tewdric.
Tewdric Meurig atyja volt; a király, ki feladta trónusát, csak hogy remetének állhasson, és
Arthur azért lovagolt Gwentbe, hogy az öregembert felkeresse.
– Tudtam, hogy meg tudjuk győzni – tudatta Arthur –, hisz Galahad és én az egész telet
Tewdrickel töltöttük. – Kezdetben, mesélte Arthur, a vénember vonakodott feladni ájtatos,
jámbor életét, ám Gwentben egyre többen hallatták hangjukat, és támogatták Arthur
kérését, s miután egy álló éjszakát imádkozott kis kápolnájában, Tewdric hajlandónak
mutatkozott arra, hogy egy időre visszavegye a trónt és délnek vezesse Gwent seregét.
Meurig szembehelyezkedett a döntéssel, melyet joggal tartott feddőnek és megalázónak,
ám Gwent serege régi királyát támogatta, és most már valamennyien úton vannak dél
felé. – Ez hát az ár – tette hozzá Arthur. – Meg kellett hajtanom a térdem istenük előtt, és
megígérnem, hogy neki ajánlom e győzelmet. Márpedig én kész vagyok bármely istennek
nekiajánlani a győzelmet, amíg Tewdric engem támogat Gwent lándzsáival.
– Csak ennyit akar? – kérdezte Cuneglas fanyarul. Arthur elfintorodott.
– Be kell engedned Gwent térítőit Powysba.
– Csak ennyi? – kérdezte Cuneglas.
– Talán azt a látszatot is keltettem – vallotta meg Arthur –, hogy szívesen fogod látni őket.
Sajnálom, felség. Az árat csak két nappal ezelőtt szabták meg, akkor is Meurig
felvetésére, és Meurig arcát mindenképp meg kellett menteni. – Cuneglas elfintorodott.
Tőle telhetően mindent megtett, hogy távol tartsa a kereszténységet királyságától, és úgy
vélte, Powysnak semmi szüksége a bősz indulatokra, mellyel az új hit terjedése együtt
járt, most mégsem tiltakozott Arthur elgondolása ellen. Úgy gondolhatta, inkább legyenek
a keresztények Powysba, mintsem a szászok.
– Csak ennyit ígértél Tewdricnek, uram? – kérdeztem gyanakodva, és visszaemlékeztem
Meurig követelésére, hogy magának akarja Dumnonia trónját, melynek terhétől Arthur
olyannyira szabadulni igyekezett.
– Az ilyen szövetségek mindig egy sor apró részletet felvetnek, melyekkel ilyenkor nincs
idő bajlódni – felelt Arthur könnyedén –, de annyi biztos, hogy Sansumot szabadon kell
engednünk. Ő tehát újra Dumnonia püspöke. Amellett a király tanácsadója. Tewdric
ragaszkodott ehhez. Valahányszor lenyomjuk a jó püspököt a víz alá, ő mindig újra
felszínre bukkan – nevetett fel.
– Mindössze ennyit ígértél? – firtattam még mindig mély gyanakvással.
– Eleget ígértem ahhoz, hogy Gwent a segítségünkre siessen – vetett véget Arthur a
kérdezősködésnek –, és két napon belül hatszáz lándzsás sorakozik fel mögénk. Még
Agricola is úgy döntött, hogy sosem késő hadba szállni. Emlékszel Agricolára, Derfel?
– Hát persze hogy emlékszem, uram – feleltem. Agricola, Tewdric kivénhedt hadura,
lehetett bármily koros, még mindig Britannia leghíresebb vitézei közé tartozott.
– Valamennyien eljönnek Glevumból – mutatott Arthur nyugatra, ahol a glevumi út
beleveszett a folyóvölgybe –, s amikor megérkeznek, egyesítjük a sereget, és rohamra
indulunk a völgy ellen.
Megállt a sáncon, ahonnét végigmérhette az egész völgyet, de lelki szemei előtt már nem
a mezőket, az utakat, a szélben hullámzó búzaföldeket, vagy a római temető köveit látta,
hanem a sorsdöntő ütközetet.
– A szászok először megzavarodnak – folytatta –, de végül egyetlen roppant
embertömeggé állnak össze, mely az út mentén halad – mutatott a Mynydd Baddon alatt
kanyargó Fosse Wayre –, és te, felség – hajolt meg Cuneglas felé –, és te, Derfel –
pattant le az alacsony sáncról, hogy a hasamba bökjön – oldalról támadtok rájuk.
Egyenest le a domboldalon és neki a pajzsfalaknak! Mi hozzátok csatlakozunk –
görbítette ujjait, hogy megmutassa a szászok északi oldalába kerülő lovasok haladásának
ívét –, és beszorítjuk őket a folyóba.
– Arthur jön nyugatról, mi támadunk északról. Ők pedig elmenekülnek keleten – szóltam
k e s e r ű e n .
Arthur a fejét rázta. – Culhwch holnap északnak indul, hogy csatlakozzék Oengus mac
Airem Feketepajzsosaihoz, és ők Corinium felől támadnak majd.
Láthatóan elégedett volt önmagával, és lehetett is, hiszen ha a terv bevált, körülvehettük
és lemészárolhattuk az ellenséget. Nem szabadott azonban elfeledkezni a kockázatokról
sem. Úgy számítottam, hogy amint Tewdric emberei megérkeznek, és Oengus
Feketepajzsosai csatlakoznak hozzánk, nagyjából kiegyenlítődnek az erőviszonyok, ám
Arthur három részre akarta felosztani seregünket, és ha a szászok észnél voltak,
egyenként lebírhattak bennünket. Ha azonban páni rémület uralkodott el rajtuk, ha
megzavarta őket a váratlan zaj, a por és a borzalmak, akkor vágóállatként hajthattuk őket
lándzsáink elé.
– Két nap – ismételte Arthur. – Csak két napra van szükségünk. Imádkozzunk, hogy a
szászok ne értesüljenek a tervről, és maradjanak, ahol vannak. – Magához intette
Llamreit, vetett egy pillantást vörös hajú lándzsásunkra, majd indult, hogy a nyereg
túloldalán találkozzék Sagramorral.
A csata előtti éjszakán valamennyien keresztet égettünk pajzsainkba. Csekély árat
fizettünk a győzelemért, bár jól tudtam, hogy korántsem a teljes árat. A többit már
vérünkkel kell megadnunk.
– Szerintem, úrnőm – fordultam Guinevere-hez –, a legjobb lenne, ha holnap idefent
m a r a d n á l .
Guinevere és jómagam megosztottunk egymással egy kupa mézsört. Azt találtam, hogy
éjszaka szívesen beszélget, és lassan megszokásommá vált, hogy lefekvés előtt mellé
telepedtem a tűzhöz. Most jóízűt kacagott az ötleten, hogy a Mynydd Baddonon
maradjon, míg mi odalent harcolunk.
– Mindig is végtelenül unalmasnak tartottalak, Derfel – közölte –, unalmasnak,
mosdatlannak és áporodottnak. Most, hogy kezdelek megkedvelni, kérlek, ne ronts el
mindent. Még azt hinném, hogy mindvégig igazam volt.
– Úrnőm – könyörögtem –, egy pajzsfal nem asszonyoknak való hely.
– A börtön sem az, Derfel. Amellett, ugye nem hiszed, hogy nélkülem is győzhetnétek? –
A menedék előtt ültünk, melyet a szekerekből és fatörzsekből emeltünk. A hevenyészett
csarnok egyik végét Guinevere rendelkezésére bocsátottuk, és aznap éjjel meghívott,
hogy osszam meg vele vacsoráját, az egyik igavonó ökör tűzön perzselt húsának jókora
darabját. Tűzünk mostanára elhalt; foszladozó füstkígyó szökött a világra borult csillagos
boltozatra. A holdsarló alacsonyan állt a déli dombok felett, és kirajzolta a sáncokon álló
őrök alakját. – Végig itt akarok lenni – izzott fel Guinevere szeme a sötétben. – Évek óta
semmit nem élveztem ennyire, Derfel. Hosszú évek óta.
– Ami holnap a völgyben történik, úrnőm – igyekeztem lehűteni lelkesedését –, már nem
lesz ilyen élvezetes. Véres mészárosmunka vár ránk.
– Tudom – bólintott –, de az embereid hisznek abban, hogy nekem köszönhetik a
győzelmet. Épp akkor fosszam meg őket a hitüktől, mi kor a legnagyobb szükségük lenne
r á ?
– Nem, úrnőm – adtam meg magam. – Csak kérlek, vigyázz magadra.
Guinevere kedvesen elmosolyodott.
– Az életemet félted, Derfel, avagy amiatt aggódsz, hogy Arthur dühös lesz rád, ha valami
bajom esik?
Haboztam a válasszal.
– Nem hiszem, hogy szívesen veszítene el, úrnőm – feleltem. Guinevere ezen
elgondolkodott egy ideig.
– Kérdezett rólam? – érdeklődött végül.
– Nem – feleltem az igazsághoz híven –, egyetlenegyszer sem. A hamvába holt tűzre
m e r e d t .
– Talán szerelmes Argantéba – szólt ábrándos hangon.
– Nem hiszem, hogy még csak látni is akarná – véltem. Egy héttel ezelőtt még nem lettem
volna ilyen őszinte Guinevere-hez, de most úgy éreztem, sokkal közelebb állunk
egymáshoz. – Ő túlságosan is fiatal – toldottam meg –, és közel sem olyan okos.
Mikor felnézett rám, dacos kihívás csillant a szemében. – Nem elég okos – ismételte. –
Én valaha nagyon okosnak hittem magam. De ti valamennyien ostobának gondoltok,
i g a z ?
– Dehogy, úrnőm.
– Sosem tudtál hazudni, Derfel. Ezért is nem lett belőled jó udvaronc. Egy jó udvaronc
nevetve hazudik a képedbe. – Újra a tűzre meredt. Sokáig néma maradt, s amikor
megszólalt, minden gúny eltűnt a hangjából. Talán a csata közelsége indította arra, hogy
oly őszintén beszéljen, mint korábban soha. – Ostoba voltam – szólt csendesen, olyan
csendesen, hogy előre kellett hajolnom, ha hallani akartam őt a tűz pattogásán és a
katonák komor énekén túl. – Most azt mondom magamnak, hogy az őrület vett rajtam erőt
– folytatta –, pedig nem így történt. Nem vezérelt más, csakis a becsvágy. – Újra
elcsendesedett, és az apró, táncoló lángnyelveket figyelte. – Egy Caesar felesége
akartam lenni.
– Az voltál.
Guinevere csak a fejét rázta.
– Arthur nem Caesar. Ő nem zsarnok, de azt hiszem, én mégis annak akartam látni,
olyasvalakinek, mint Gorfyddyd. – Gorfyddyd, Ceinwyn és Cuneglas atyja, egykor Powys
királya és Arthur felesküdött ellensége volt, s ha a szóbeszéd igaz, akkor Guinevere az ö
ágyasa is. Ő maga is a szóbeszéden gondolkodhatott, mert hirtelen egyenesen a
szemem közé nézett. – Meséltem neked, hogy egyszer meg akart erőszakolni?
– Igen, úrnőm – feleltem.
– Nem volt igaz – szólt színtelen hangon. – Nem csak meg akart erőszakolni, de meg is
tette. Vagy csak én mondom magamnak, hogy erőszak volt. – A szavak görcsös
rohamokban törtek fel belőle, mintha még önmaga előtt is rettegné bevallani az igazat. –
Talán szó sem volt erőszakról. Mindennél jobban vágytam az aranyra, a tisztességre, a
rangra. – Bőr ujjasának szegélyét kezdte babrálni mély zavarában, de én nem szóltam
közbe, mert tudtam, hogy valakivel meg akarja osztani az igazat. – De sosem kaptam
meg tőle. Pontosan tudta, mit akarok, ám ennél is jobban, mit akar magának, és soha
nem is akart megfizetni. Inkább Valerin jegyesévé tett. Tudod, mit akartam tenni
Valerinnel? – A dacos tekintet újra kihívott maga ellen, ám ezúttal nem a tűz, hanem
könnyfátyol fénylett fel szemében.
– Nem, úrnőm.
– Powys királyává akartam tenni – szólt bosszúszomjasan. – Valerint akartam
felhasználni, hogy bosszút vegyek Gorfyddyden. Meg is tettem volna, ha nem találkozom
A r t h u r r a l .
– Lugg Vale-nél – szóltam vonakodva –, én öltem meg Valerint.
– Tudom, hogy te tetted.
– És egy gyűrűt találtunk az ujján, úrnőm – mentem tovább –, rajta a te jelvényeddel.
Egy hosszú pillanatig némán meredt rám. Tudta jól, mit jelent a gyűrű.
– A szerelmesek keresztjével? – kérdezte csendesen.
– Igen, úrnőm – feleltem, és megérintettem saját gyűrűmet, Ceinwyn gyűrűjének
ikertestvérét. Sokan keresztet vájtak szerelmesük gyűrűjébe, de csak kevesen
engedhették meg maguknak, hogy Clyddno Eiddyn Üstjéből vett arannyal keresztezzék a
gyűrűt, miként azt Ceinwyn és én tettük.
– Mit tettél a gyűrűvel? – kérdezte lassan Guinevere.
– A folyóba vetettem.
– Beszéltél róla valakinek?
– Egyedül Ceinwynnek – feleltem. – És Issa is tud róla – tettem hozzá. – Ő találta meg a
gyűrűt és hozta el nekem.
– Nem beszéltél róla Arthurnak?
– Nem.
Elmosolyodott. – Azt hiszem, sokkal jobb barátom voltál, mint amilyennek valaha is
tartottalak, Derfel.
– Arthur barátja voltam, úrnőm. Őt védtem, nem téged.
– Igaz barátja voltál, igen. – Egy ideig figyelte a lángok táncát. – Mikor ennek az egésznek
vége lesz – mondta –, meg akarom adni Arthurnak, amit akar.
– Magadat?
A felvetés láthatóan meglepte. – Ezt akarná? – kérdezte.
– Szeret téged – feleltem egyszerűen. – Talán nem kérdez rólad, de a tekintetével téged
keres, valahányszor csak jön. Akkor is csak rád gondolt, mikor Ynys Wydrynbe zárt.
Velem sosem beszélt rólad, de Ceinwyn nem győzte hallgatni.
Guinevere elfintorodott.
– Érted már, mennyire megcsömörlöttem az imádattól? Soha nem vágytam rá, hogy
imádjanak. Nem akartam, hogy minden szeszélyemet kielégítsék. Azt akartam, hogy
legyen valaki, aki ellentmond nekem. – Szenvedélyes indulattal beszélt, s amikor
próbáltam védelmembe venni Arthurt, egyetlen szemvillanással belém fojtotta a szót. –
Tudom, Derfel – intett le. – Igazán nincs jogom követelőzni. Jó leszek, megígérem neked.
– Elmosolyodott. – Tudod, miért nem vesz rólam Arthur tudomást?
– Nem, úrnőm.
– Mert addig nem akar szembenézni velem, míg meg nem szerezte a győzelmet.
Talán igaza lehetett, ám Arthur mégoly apró jelét sem adta vonzódásának, és úgy
gondoltam, legjobb, ha figyelmeztetem erre. – Talán a győzelem önmagában is elég lesz
neki – véltem.
Guinevere megrázta a fejét.
– Jobban ismerem nálad, Derfel. Olyannyira ismerem, hogy egyetlen szóval
j e l l e m e z h e t n é m .
Próbáltam kitalálni, melyik szóra gondol. Bátor, merész? Minden bizonnyal, de akkor nem
említjük a törődést és elhivatottságot. Talán mégsem az elhivatottság a megfelelő szó, de
másként nem írhattam le nyugtalan lelkületét. Jó? Kétségkívül az, de az egyszerű szó
elfedte a bősz indulatot, mely néha olyannyira kiszámíthatatlanná tette.
– Mi lenne az a szó, úrnőm? – kérdeztem rá.
– Magányos – felelte Guinevere, és eszembe jutott, hogy Mithras barlangjában Sagramor
is pontosan ugyanezt a szót használta. – Magányos – ismételte Guinevere –, akárcsak
én. Ha megkapja a győzelmet, talán soha többé nem kell annak lennie.
– Az Istenek óvjanak, úrnőm.
– Inkább az istennő – mondta, s mikor látta a döbbenetet eluralkodni az arcomon,
hangosan felkacagott. – Nem Isis, Derfel, dehogyis. – Isis imádata vezette Guinevere-t
Lancelot ágyába, és Arthurt a nyomorúságba. – Azt hiszem – ment tovább –, ma éjjel
Sulishoz imádkozom majd. Ő bizonyosan segít.
– Az én imáim is hozzá szállnak, úrnőm – ígértem. Felegyenesedtem, hogy útnak
induljak, de ő felém nyújtott kezével tartott vissza.
– Győzni fogunk, Derfel – szólt szenvedélyesen –, győzni fogunk, és minden megváltozik.
– Oly sokszor ígértük ezt, mégis minden maradt a régiben. És most, Mynydd Baddonnál,
újra változtatni próbáltunk.
Olyan tündöklő nap köszöntött ránk, hogy a szívünk belesajdult, és hosszú nap ígérkezett,
hiszen éjszakáink egyre kurtábbak lettek.
A csata előestéjén Arthur visszavonta valamennyi emberét a Mynydd Baddon mögötti
dombokról. Megparancsolta a lándzsásoknak, hogy távozásuk előtt rakjanak a
tábortüzekre, s ily módon hitessék el a szászokkal, hogy megmaradtak a helyükön, majd
nyugatnak vezette harcosait, hogy csatlakozzon Gwent glevumi úton közeledő seregéhez.
Cuneglas emberei is elhagyták a dombokat, de ők a Mynydd Baddon csúcsán
gyülekeztek, ahol lándzsásaimmal együtt magam is várakoztam.
Powys legfőbb druidája, Malaine a lándzsások között járt azon az éjjelen, hogy vasfüvet,
tündérköveket és szárított fagyöngyöt osztogasson. A keresztények is összegyűltek és
egy helyütt imádkoztak, bár sokan közülük nem utasították el a druida ajándékait sem. Én
a sáncokon mondtam imát, és Mithrashoz fohászkodtam diadalért, azután aludni tértem,
de Mynydd Baddon nem nyugodhatott aznap éjjel a mormoló hangoktól és az acélnak
csapódó fenőkövek pengésétől.
Jómagam korábban megfentem lándzsámat, és Hywelbane pengéjébe is új élt
köszörültem. Soha nem engedtem, hogy szolgák élezzék meg fegyverem az ütközetek
előtt; magam végeztem a munkát, miként tették azt embereim is. Miután
megbizonyosodtam róla, hogy ennél élesebbre már nem fenhetem fegyvereimet,
lefeküdtem Guinevere menedékének közelében. Pihenni akartam, de képtelen voltam
lerázni magamról a félelmet, hogy másnap a gyilkos pajzsfalban kell helytállnom.
Mindenfelé baljós előjeleket kerestem, és miközben egy percre sem hagytam fel az
imádsággal, leginkább attól rettegtem, hogy bagoly repül át felettem. A végén csak
elbólintottam, bár a rémálmokkal átszőtt görcsös vergődést aligha nevezhettem alvásnak.
Az idejét sem tudtam, mikor harcoltam utoljára, nemhogy feltörjek egy ellenséges
p a j z s f a l a t .
Fázósan, korán, és borzongva ébredtem. Harmat ülte meg a fűszálakat. Embereim
körülöttem morogtak és köhögtek, zsémbeltek és vizeltek. A domb csak úgy bűzlött, mert
hiába ástunk latrinákat, nem volt patak, hogy elvezesse mocskunkat.
– Ezek a férfias hangok és szagok – szólt epésen Guinevere menedéke árnyai közül.
– Aludtál, úrnőm? – kérdeztem.
– Egy keveset. – Előmászott az alacsonyan fekvő rönkök és ágak alól, melyek tető
gyanánt szolgáltak. – Hűvös van.
– Nemsoká felmelegszik az idő.
Lekuporodott mellém, és szorosan bebugyolálta magát köpenyébe. Haja
összekuszálódott; szeme felpüffedt a kialvatlanságtól.
– Mit gondolsz a csatáról? – kérdezte.
– Életben maradunk – feleltem –, végzünk ellenségeinkkel, győzelmet aratunk.
– Ez itt mézsör? – bökött a kezemben szorongatott kupa felé.
– Víz, úrnőm. A mézsör lelassítja az embert.
Elvette tőlem a vizet, és néhány cseppet a szemére locsolt, majd a többit '6Degitta.
Nyugtalannak tűnt, de tudtam, hogy hiába győzködném, nem maradna meg a dombtetőn.
– És Arthur mit gondol a csatáról? – firtatta. Elmosolyodtam.
– Ő már az utána következő békére gondol, úrnőm. Neki minden csata a végső.
– A csatáknak, úgy tűnik – szólt Guinevere álmos hangon –, mégsincs soha vége.
– Talán így van – engedtem meg –, de a mai ütközetben, úrnőm, maradj a közelemben.
Legyél minél közelebb.
– Úgy lesz, Lord Derfel – szólt csúfolódva, majd tündöklő mosolyt villantott felém. – És
köszönöm, Derfel.
Mire a napkorong felragyogott a keleti dombok mögött, hogy bíborszínnel kirajzolja a
felhők csipkézett élét és mély árnyakat vessen a szászoktól nyüzsgő völgyekre, már
valamennyien magunkra öltöttük vértezetünket. Az árnyékok megritkultak és
elfonnyadtak, amint a nap magasabbra kúszott. Ködfoszlányok szakadtak fel a folyó
tükréről, hogy belemosódjanak a tábortüzek gomolygó füstjébe, amely mögött
ellenségeink szokatlanul mozgékonynak mutatkoztak. – Valami készül odalenn –
mormolta Cuneglas.
– Talán neszét vették, hogy megyünk? – találgattam.
Úgy igencsak megnehezíthetik az életünket – szólt Cuneglas komoran. Ha a szászok
tudtak is közelgő kirohanásunkról, semmi jelét nem adták előkészületnek. Nem formáltak
pajzsfalat a Mynydd Baddonnal szemközt, és csapataikat sem küldték nyugatnak, a
glevumi út felé. Miközben a nap elég magasra szökött, hogy felperzselje a folyó part
harmatját, a szászok, úgy tűnt, végképp elszánták magukat a völgy elhagyására, bár hogy
nyugatnak, északnak vagy délnek térnek-e, azt nehéz lett volna megmondani, hisz
mindenekelőtt egybe kellett gyűjteniük szekereiket, igavonó állataikat, jószágaikat.
Bagolyvárunkból mintha felbolydult hangyafészket láttunk volna, és csak hosszú idő után
fedeztük fel a rendszer jeleit. Aelle emberei úti csomagjukat Aquae Sulis északi kapuja
előtt hordták össze, míg Cerdic szászai a folyó melletti tábornál készülődtek a menetre.
Egy maroknyi kunyhó máris lángokban állt, és kétségkívül fel akarták égetni mindet,
mielőtt még útnak indultak volna. Elsőként néhány könnyű vértezetet viselő lovas
vágtázott el Aquae Sulistól nyugatra, a glevumi úton.
– Kár – szólt Cuneglas csendesen. A lovasok a szászok által használni kívánt utat
derítették fel, és egyenesen szembelovagoltak Arthur meglepetésszerű rohamával.
Várakoztunk. Addig nem indulhattunk meg lefelé, míg Arthur erői fel nem tűntek a
láthatáron, azután pedig igencsak igyekeznünk kellett, hogy még betölthessük az Aelle és
Cerdic tábora közt tátongó űrt. Aelle-nek Arthur haragjával kellett szembesülnie, míg saját
embereim és Cuneglas lándzsásai visszatartották Cerdicet attól, hogy szövetségese
segítségére siessen. Szinte bizonyosan létszámfölénnyel kell megküzdenünk, de Arthur
remélte, hogy könnyűszerrel átverekszi magát Aelle csapatán, és kisegít bennünket.
Elnéztem bal felé, abban a reményben, hogy a Fosse Wayn végre megpillantom Oengus
mac Airem közelgő embereit, de a távoli út üresen futott végig a folyóparton. Ha a
Feketepajzsosok nem jöttek, Cuneglasszal együtt csapdába esünk a szász sereg két fele
között. Ahogy végignéztem embereimen, felfigyeltem nyugtalanságukra. Ők nem láthattak
le a völgyre, mert ragaszkodtam hozzá, hogy a támadás megkezdéséig maradjanak rejtve
a szászok elől. Néhányan lehunyták a szemüket, a keresztények közül többen kitárt
karokkal térdepeltek és fohászkodtak, míg mások újra végighúzták fenőköveiket amúgy is
borotvaéles pengéiken. Malaine, a druida, oltalmazó varázsigéket kántált; Pyrlig
imádkozott; Guinevere meredt tekintettel engem figyelt, akárha arckifejezésemről
leolvashatná, mi fog történni.
A szász felderítők csak nemrég tűntek el nyugat felé, de máris lélekszakadva tértek
vissza. Por csapott fel lovaik vasalt patái nyomán. Pusztán sebességük alapján
megmondhattuk, hogy találkoztak Arthurral, és hamarosan, gondoltam magamban, a
mostani káosz helyébe szorosra vont pajzsfalak lépnek. Megragadtam saját lándzsám
kőrisfa nyelét, lehunytam szememet, és imádságot rebegtem az égieknek.
– Nézd! – kiáltott Cuneglas izgatottan, míg én fohászkodtam, s amikor kinyitottam a
szemem, Arthur támadását láttam kibontakozni a völgy nyugati végében. Napfény csillant
az arcokon és verődött vissza a több száz kifent penge éléről, a tündöklő sisakokról.
Délre, a folyó mellett, Arthur lovasai vágtáztak, hogy elfoglalják az Aquae Sulistól délre
fekvő hidat, míg Gwent csapatai egyetlen oszlopban a völgy közepe felé meneteltek.
Tewdric emberei római harci öltözéket viseltek; bronz mellvértet, vörös köpenyt és tömött
tolldíszeket. Innét, a Mynydd Baddon csúcsáról fegyelmezett, karmazsinba és aranyba
öltözött falanxnak tűntek, mely Gwent fekete bikája helyett a keresztények keresztje alatt
vonult előre. Tőlük északra, Sagramor vezetése és sötét jelvénye alatt közeledtek Arthur
lándzsásai. Ha lehunyom a szemem, a mai napig látom azt a sereget; látom, ahogy a szél
belekap a kitartóan menetelő sorok felett repkedő zászlókba, ahogy a csizmák nyomában
magasra szökik az út pora.
A sorok előtt pedig a fékevesztett káosz vette át az uralmat. Szászok rohantak, hogy
megkapják fegyverüket, hogy mentsék asszonyaikat, hogy megkeressék törzsfőiket, vagy
hogy csatlakozzanak a csoportokhoz, melyek az Aquae Sulis-i tábor közelében lassan
felépítették az első pajzsfalat, bár a hevenyészett, ritkás alakzat nem állhatott volna ellen
a rohamnak, és nemsokára fel is tűnt egy lovas, hogy hátrébb parancsolja a szászokat. A
bal oldalon Cerdic emberei már fürgébben alakították ki a maguk oszlopait, ám ők több
mint kétmérföldnyire estek Arthur előretörő csapataitól, ami azt jelentette, hogy Aelle
harcosainak kellett magára vállalnia a roham oroszlánrészét. Az Aelle-t fenyegető ék
mögött pedig, rongyosán és a porfelhő által homályosan, ott közeledett gyülevészhadunk,
kaszáit, fejszéit, csákányait és furkósait lóbálva.
Láttam, hogy Aelle lobogói felkapnak a római temető sírkövei közül, és hogy a lándzsások
eszelős igyekezettel próbálnak a véres koponya alá gyűlni. A szászok már elhagyták
Aquae Sulist, a nyugati tábor maradványait és a csomagokat a városfalon kívül halmozták
fel, s talán abban reménykedtek, hogy Arthur emberei megtorpannak, míg kifosztják a
szekereket és a málhás állatokat, ám ezt a veszélyt Arthur is felismerte, és embereit a
városfaltól jócskán északra vezette. Gwenti lándzsások foglalták el a hidat és tették
lehetővé, hogy a nehéz vértezetet viselő lovasok elszabaduljanak. Minden olyan lassúnak
tetszett. A Mynydd Baddon csúcsán egy sólyom szemszögéből láthattuk, hogy az utolsó
szászok is átugrálnak Aquae Sulis málladozó falain, ahogy Aelle pajzsfala végre alakot
ölt, ahogy Cerdic emberei eliramodnak az úton és Aelle segítségére sietnek. Némán
biztattuk Arthurt és Tewdricet, hogy tapossák el Aelle embereit, mielőtt még Cerdic is
bekapcsolódhatna az ütközetbe, de úgy tűnt, az események csigalassúsággal
következnek csak be. Lovas hírnökök cikáztak a lándzsások csapatai között, de rajtuk
kívül senki se sietett.
Aelle erői jó félmérföldnyire visszahúzódtak Aquae Sulistól, mielőtt felálltak volna, és most
mozdulatlanul várták Arthur rohamát. Varázslóik ott szökdécseltek a sorok előtt, de
Tewdric emberei előtt egyetlen druidát sem láttam. Ők a keresztény Isten védelme alatt
meneteltek, s miután kiegyenesítették pajzsfalukat, végre az ellenség közelébe kerültek.
Arra számítottam, hogy a két sereg vezére szokás szerint válogatott sértéseket vág
egymás fejéhez, és hogy a pajzsfalak hosszasan méregetik majd egymást. Láttam már
olyat, hogy a pajzsfalak órákon át mozdulatlanságba dermedtek, míg valamelyik sereg
össze nem szedett magában annyi bátorságot, hogy a másiknak rontson, ám Gwent
keresztényei még csak meg sem torpantak. Az ellenséges vezérek nem váltottak szót, és
a szász varázslóknak sem maradt idejük átkot vonni a keresztények fejére, mert azok
egyszerűen csak leeresztették lándzsáikat, és összezárták rikító keresztekkel tarkított
hosszúkás pajzsaikat, hogy egyenest a római síremlékek és az ellenség sorai közé
masírozzanak.
Még a dombtetőn is hallottuk, ahogy a pajzsfalak egymásnak csapódtak. Tompa, csikorgó
hang hallatszott, akár a földfelszín alatt morajló vihar, amint a pajzsok és lándzsák százai
birokra keltek egymással. Gwent emberei megtorpantak, visszatartotta őket az ellenük
feszülő szászok puszta tömege, és tudtam, hogy odalent, a két arcvonal között, máris
haldoklók tucatjai hevernek. Harcosokat ökleltek fel, vágtak le, tapostak agyon. Férfiak
köpködtek és acsarkodtak egymásra pajzsaik pereme felett, és a pajzsfalak olyan erővel
feszültek egymásnak, hogy a küzdők még kardot sem emelhettek egymásra.
Azután Sagramor harcosai ékelődtek az északi szárnyba. A numíbiai abban
reménykedett, hogy Aelle hátába kerülhet, de a szász király is felismerte a veszélyt, és
kiküldte tartalék csapatait, hogy pajzsfalat formálva megakasszák Sagramor rohamát.
Újra felhangzott az egymásnak csapódó pajzsfalak csörrenése, majd számunkra, kik
madártávlatból szemléltük az eseményeket, a csata szinte teljes mozdulatlanságba
merevedett. Kétszer két embertömeg állt ellen egymásnak, s miközben a hátsók erejüket
megfeszítve tolták előre az alakzatot, az első sorokban azért küzdöttek, hogy
kiszabadítsák és végre használják lándzsáikat. Mindeközben Cerdic emberei ott szaladtak
a Fosse Wayn alattunk, s ha elérték a csatázókat, könnyűszerrel Sagramor hátába
kerülhettek. Arthur éppen ezért tartott meg bennünket a dombtetőn.
Cerdicnek legalábbis sejtenie kellett, hogy ott várakozunk. A völgyből ugyan semmit se
látott, hiszen embereim elrejtőztek Mynydd Baddon alacsony sáncai mögött, de láttam,
hogy odavágtázik egy csapatnyi emberéhez és a kaptató felé mutat. Úgy véltem, lassan
nekünk is indulnunk kellett, és Cuneglashoz fordultam, aki ugyanebben a pillanatban
nézett rám és mosolyodott el.
– Az Istenek legyenek veled, Derfel.
– És veled is, felség. – Megérintettem felém nyújtott kezét, azután nekipréseltem
tenyerem lánckabátomnak, hogy megérezzem Ceinwyn fibulájának megnyugtató dudorát.
Cuneglas kilépett a sáncra, és megfordult, hogy szembenézzen velünk.
– Nem vagyok a szavak embere – kiáltotta –, de odalent hemzsegnek a szászok, és
rólatok azt tartják, a szászok ostorai vagytok. Akkor hát bizonyítsatok! És ne feledjétek!
Amint elértük a völgyet, szorosra vonjátok a pajzsfalat! Amilyen szorosra csak tudjátok!
I n d u l á s !
Üdvrivalgásban törtünk ki, amint átzúdultunk a dombtető peremén. Cerdic emberei, akik a
dombtetőt indultak felderíteni, megtorpantak, majd lassan hátrálni kezdtek, amint egyre
több és több lándzsás tűnt fel felettük. Ötszázan özönlöttük el a domboldalt, és sebesen
haladtunk, hogy nyugat felé térve elvágjuk Cerdic erősítésének útját.
A talaj zsombékos volt, meredek és csúszós. Semmiféle alakzatot nem vettünk fel, csak
egymást hívtuk versenyre, melyikünk ér elsőként a domb lábához, és odalent, miután
átrohantunk a letaposott búzamezőn és keresztülverekedtük magunkat két tüskés
sövényen, megformáltuk a pajzsfalat. Enyém lett a bal oldal, Cuneglasé a jobb, s miután
annak rendje és módja szerint felálltunk, hogy pajzsaink éle összeérjen, megindultunk
előrefelé. Hevenyészett ellenséges pajzsfal alakult ki előttünk, amint a szászok lerohantak
az útról, hogy szembeálljanak velünk. Ahogy jobbra kaptam a fejem, felmérhettem a
köztünk és Sagramor emberei közt tátongó rést, mely olyan szélesre nyílt, hogy még a
numídiai zászlaját sem láthattam. Gyűlöltem ezt az űrt; gyűlöltem belegondolni, milyen
gonosz csapdába kerülünk, ha valaki elfoglalja és így oldalról ronthat ránk, ám Arthur
hajlíthatatlan maradt. Ne habozz, mondta, ne várd, hogy Sagramor csatlakozzék hozzád,
csak támadj. Gwent keresztényeit is Arthur győzhette meg arról, hogy pillanatnyi szünet
nélkül rontsanak a szászokra. Páni rémületet akart támasztani az ellenség soraiban azzal,
hogy megtagadta tőlük az időt, és most annak érkezett el az ideje, hogy mi is
csatlakozzunk az ütközethez.
A szászok erőtlen, egy-két ember mély pajzsfalat vontak; talán ha kétszáz ember
sorakozott fel ellenünk. A szászok nem számítottak rá, hogy itt kell harcba bocsátkozniuk,
és sokkal inkább erősítették volna Aelle hátsó sorait. Nyugtalannak, idegesnek tűntek. Mi
sem voltunk kevésbé azok, de nem hagyhattuk, hogy félelmeink felülkerekedjenek
merészségünkön. Azt kellett tennünk, amit Tewdric emberei is megtettek; megállás nélkül
kellett támadnunk, hogy kibillentsük az ellenséget egyensúlyából, így hát ádáz harci
kiáltást hallattam, és tovább fokoztam a tempót. Elővontam Hywelbane-t és a bal
kezemben szorongattam felfelé meredő pengéjét, miközben engedtem pajzsomat
felcsúszni a felső karomra; jobb kezembe nehéz harci lándzsámat vettem. Az ellenséges
katonák összébb húzódtak, pajzsok értek pajzsokhoz, lándzsák ereszkedtek le, és valahol
a balomon egy termetes véreb szabadult el, hogy ránk vesse magát. Még hallottam a
bestia ugatását, azután a harc tébolya elfeledtetett velem mindent, kivéve az előttem
vicsorgó szakállas arcokat.
Iszonyatos gyűlölet tör felszínre egy ütközetben; gyűlölet, mely a lélek sötétjéből ered,
hogy ádáz és véres indulattal töltse el a férfit. És szilaj örömmel is. Tudtam, hogy a szász
pajzsfal meg fog törni. Tudtam már azelőtt, hogy rátámadtam volna. A fal túlontúl vékony
volt, túl sietősen és kapkodva állították fel, én pedig kitörtem az arcvonalból, és rohanás
közben ellenségem arcába köptem gyűlöletem. Azokban a pillanatokban mást sem
akartam, csak ölni. Nem, mégis többet akartam; azt, hogy a bárdok énekeljék meg Derfel
Cadarnt a Mynydd Baddon alatt. Azt akartam, hogy az emberek rám nézzenek és azt
mondják, ez a harcos törte fel az ellenséges pajzsfalat Mynydd Baddonnál. A hatalmat
akartam, mely ekkora hírnévből fakad. Britanniában alig tucatnyi ember birtokolhatta csak
e hatalmat; Arthur, Sagramor és Culhwch közéjük tartozott; és e hatalom a királyokat nem
számítva mindenki fölé emelte őket. A mi világunkban csakis a kard adhatott hatalmat, és
aki kivonta magát a harcból, tisztességét játszotta el, így hát inam szakadtából rohantam,
a téboly megtöltötte a lelkemet, és a diadalmámor rettenetes erővel ruházott fel, amint
kiválasztottam áldozataimat. Két ifjonc lett az, mindkettő kisebb nálam, mindkettő ideges
és feszült, mindkettő sarjadzó szakállú, és mindkettő összegörnyedt előttem, mielőtt még
megüthettem volna. Ők egy briton hadurat láttak teljes pompájában, én pedig két halott
szászt láttam teljes nyomorúságában.
Lándzsám már át is járta egyikük torkát. Elhagytam lándzsámat, amint egy csatabárd
pajzsomba hasított, de már előre készültem a csapásra, s miután hárítottam, nekivetettem
pajzsomat a második ifjoncnak, és minden erőmből tolni kezdtem hátrafelé, miközben
átvettem Hywelbane-t a jobb kezembe. Lefelé hasítottam a pengével, és láttam, ahogy
faszilánkok szakadtak fel az egyik szász lándzsanyélről, azután embereim beértek, és az
ellenségre vetették magukat. Meglengettem Hywelbane-t a fejem felett, újra
belehasítottam a tömegbe, és újra kiáltottam, és tovább vagdalkoztam, míg magam előtt
hirtelen nem láttam egyebet, csak a zöldellő mezőt, réti boglárkákat, az utat és a mögötte
elterülő folyóvölgyet. Átjutottam a falon, és diadalittasan üvöltöttem fel. Visszafordultam,
beékeltem Hywelbane pengéjét egy szász harcos lapockájába, majd megcsavarva
kiszabadítottam az acélt, és több ellenséget hirtelen nem is láttam magam körül. A szász
pajzsfal semmivé foszlott, vagy még inkább halott és haldokló szászok formátlan
tömegévé, mely vérével öntözte földünket. Emlékszem, a napkorong felé emeltem
pajzsom és fegyverem, hogy Mithrasnak ajánljam győzelmemet.
– Pajzsfalat! – hallottam Issa parancsát még örömünnepem közben. Lehajoltam, hogy
magamhoz vegyem lándzsámat, azután megpördülve újabb szász csapatot láttam
közeledni kelet felől.
– Pajzsfalat! – visszhangoztam Issa parancsát. Cuneglas saját falat formált, mely nyugat
felé fordult, hogy megóvjon bennünket Aelle hátrahúzódó embereitől, miközben mi kelet
felé álltunk, ahonnét Cerdic emberei rohantak felénk. Embereim ordítottak és gúnyos
kacajjal hívták ki az ellenséget. Egy pajzsfalat már szétrontottak, és most még többet
akartak. Mögöttem, Cuneglas emberei és saját pajzsfalam között néhány sebesült szász
még élt, de három jó emberem rövid úton véget vetett siránkozásuknak. Valamennyiük
torkát elvágták; foglyokat ejteni nem maradt időnk. Guinevere, amint láttam, szívesen
segédkezett nekik.
– Uram! Uram! – kiáltott Eachern rövid pajzsfalunk jobb oldali végéről, és amint arra
kaptam a fejem, szász embertömeget láttam befészkelődni a hasadékba, mely bennünket
elválasztott a folyótól. A rés szélesre nyílt, de a szászok nem bennünket fenyegettek,
sokkal inkább Aelle-t akarták megtámogatni.
– Hadd menjenek! – kiáltottam. Inkább aggódtam a szemből közeledő szászok miatt, kik
most megtorpantak, hogy zárt alakzatot vegyenek fel. Látták, mire vagyunk képesek, s
nem engedhették, hogy velük is ezt tegyük, ezért négy-öt ember mély falat formáltak,
majd lelkesen kiáltoztak, amint egyik varázslójuk szökdécselve átkot szórt a fejünkre. A
varázsló teljesen átadta magát a tébolynak; arca görcsösen vonaglott, miközben mocskait
köpködte felénk. A szászok mindig kedvelték a háborodottakat, és az Istenek
szócsövének tartották őket.
– Megöljem? – kérdezte Guinevere előzékenyen. Már magához is vette az íját.
– Bárcsak ne lennél itt, úrnőm – nyögtem fel.
– Kicsit késő van már ehhez, Derfel – korholt.
– Hagyd élni – legyintettem. A varázsló átkai nem zavarták meg embereimet, kik
csúfolódva kiáltották oda a szászoknak, hogy jöjjenek és tegyék próbára merészségüket,
ám a szászok vonakodtak harcba szállni velük. Az erősítésre vártak, és az már nem is járt
messze tőlük.
– Felség! – kiáltottam oda Cuneglasnak. – Látod Sagramort? – kérdeztem.
– Még nem.
Miként nem láttuk Oengus mac Airemet sem, akinek Feketepajzsosaira várt a feladat,
hogy a dombok közül még mélyebb éket üssenek a szászok szárnyai közé. Kezdtem attól
tartani, hogy túlontúl korán indultunk rohamra, és ezzel csapdába estünk Aelle és Cerdic
csapatai között, akik kezdtek magukhoz térni az első döbbenettől, és most gondosan
építgették pajzsfalukat.
Azután újra felharsant Eachern kiáltása, és amint elnéztem dél felé, azt találtam, hogy a
szászok nyugat helyett immár keletnek rohannak. A pajzsfalunk és a folyó közti területen
kétségbeesett szászok rohantak fejvesztve, és magam sem értettem, mi rémíthette meg
őket ennyire, míg meg nem hallottam a zajt. A mennydörgésszerű robajt. A vasalt patákat.
Arthur lovasai mindig is hatalmas bestiákat ültek meg. Sagramor egyszer elmondta, hogy
a lovakat Arthur Clovistól, a frankok királyától zsákmányolta, s mielőtt még Clovishoz
kerültek volna, a rómaiak nemesítették ki őket. Britanniában nem akadt csataló, mely
méretben versenyre kelhetett volna ezekkel a példányokkal, és Arthur mindig a
legnagyobb testű állatokat válogatta össze a rohamokhoz. A csatamének közül sokat
Lancelot ejtett fogságba, és jómagam tartottam attól, hogy az ellenséges oldalon látom
felbukkanni őket, de Arthur egy legyintéssel félresöpörte félelmeimet. Elmondta, hogy
Lancelot csupán tenyészállatokat és egyéves csikókat zsákmányolt, márpedig ezeket a
lovakat éppoly nehéz betörni, mint kitanítani egy harcost arra, hogy lóháton is hatékonyan
használja lándzsáját. Lancelotnak nem szolgáltak ilyen képzett lovasok, Arthurnak
azonban igen, és az északi oldalról most ő maga vezetette embereit Aelle ellen, aki
Sagramorral viaskodott.
Talán ha hatvan bestia érkezett, és ezek is kimerültek, mire elvágtáztak a déli híd
védelmére, azután az ütközet ellenkező oldalán tértek vissza, ám Arthurnak így is sikerült
vágtára fognia őket, és a lovasroham ádáz kérlelhetetlenséggel csapott le Aelle
utóvédjére. A hátul maradt szászok eddig előretolakodtak és igyekeztek nekipréselni
társaikat Sagramor pajzsfalának, Arthur pedig oly hirtelenséggel bukkant fel mögöttük,
hogy már nem maradt idejük megfordulni és önálló pajzsfalat állítani. A lovak szétzilálták
soraikat, és széles hasadékot nyitottak, mikor pedig a szászok szétszóródtak, Sagramor
harcosai kezdték meghátrálásra bírni az arcvonalat, és Aelle seregének jobb szárnya
hirtelen összeroppant. A legtöbben délnek menekültek, hogy Aelle maradék seregében
találjanak biztonságra, míg mások Cerdic felé rohantak; őket láthattuk a folyóvölgyben.
Arthur és emberei könyörtelenül levágták a menekülőket. A lovasok hosszú kardjaik
segítségével kaszabolták a rémült embertömeget, mígnem a folyópartot a szászok
tetemei, pajzsai és kardjai lepték el. Láttam, amint Arthur elvágtázik pajzsfalunk mellett,
vértől pettyes fehér köpenyében, Excalibur vöröslő pengéjével a kezében, és szilaj harci
ölömmel elvadult vonásain. Szolgálója, Hygwydd, magasra tartott hatalmas medvéjét, és
a zászló sarkában immár ott vöröslött a kereszt is. Hygwydd, ki rendesen birkához illő
türelmével és szófukarságával tüntetett, felém vigyorgott elhaladtában, majd követte
Arthurt a dombra, ahol a lovak kifújhatták magukat, és immár Cerdic szárnyát
fenyegették. Morfans, a Rút odaveszett az Aelle elleni ütközetben, de Arthur rajta kívül
senkit sem veszített.
Arthur rohama megtörte Aelle jobbszárnyát, és Sagramor most a Fosse Way mentén
vezette embereit, hogy csatlakozzon hozzánk. Még most sem vettük körül Aelle seregét,
de beszorítottuk azt az út és a folyó közé, Tewdric fegyelmezetten harcoló keresztényei
pedig ezen a folyosón haladtak végig, hogy levágjanak minden ellenséget menet közben.
Cerdic még kívül állt a csapdán, és bizonyosan megfordult a fejében, hogy magára hagyja
Aelle-t, egyszer és mindenkorra megszabadulva ezzel vetélytársától, ám ehelyett úgy
döntött, hogy még diadalt arathat. Ha ma sikerül győznie, Britannia egésze Lloegyrré
v á l i k .
Cerdic ügyet sem vetett hát Arthur lovaira. Tudta, hogy ott zilálták szét Aelle embereit,
ahol azok nem tartottak rendet, és hogy a szoros pajzsfalba tömörült, fegyelmezetten
küzdő lándzsásoknak nincs mit félni a lovasságtól, ezért megparancsolta embereinek,
hogy érintsék egymáshoz pajzsaik élét, szegezzék előre lándzsáikat, és induljanak meg.
– Szorosabbra! Szorosabbra! – kiáltottam, és odafurakodtam az első sorba, ahol
nyomban megbizonyosodtam róla, hogy pajzsomat átlapolja szomszédaim pajzsa. A
szászok lassan araszoltak előrefelé, míg tekintetükkel pajzsfalunk gyenge pontjait
kutatták. Varázslóikat semerre sem láttam, de Cerdic zászlaját magasan tartották az
alakzat közepén. Felmértem a torzonborz szakállakat és szarvas sisakokat, hallgattam a
kürtök érces, reszelős zengését, és figyeltem, amint a lándzsák és kardok pengéi
megcsillannak. Cerdicnek magának is ott kellett lennie valahol, mert egyszer hallottam a
h a n g j á t .
– Szorosabbra a pajzsokat! Szorosabbra! – kiáltozta a szász király. Két testes harci kutyát
szabadjára engedtek, s nemsokára kiáltások harsantak a jobbomon, és éreztem, hogy
fellazul a szorítás. A szászok kedvező előjelnek tekintették, hogy kutyáik befurakodtak az
alakzatba, és diadalittas üvöltéssel vetették magukat ránk.
– Szorosabbra! – üvöltöttem, majd fejem fölé emeltem lándzsámat. Legkevesebb három
szász fordult felém mohó pillantással. Úr voltam, teliaggatva aranyakkal, és ha át tudták
küldeni a lelkem a Túlvilágra, egyszerre nyerhettek hírnevet és vagyont. Egyikük
megelőzte társait, és pajzsomra célzott lándzsájával, bár gyanítottam, hogy az utolsó
pillanatban leszegi a lándzsahegyet, és a bokámat veszi majd célba. Azután már nem
maradt idő gondolkodni, csakis harcolni. Előredöftem lándzsámmal a férfi arcába, majd
előrébb és lejjebb toltam pajzsomat, hogy hárítsam a lándzsát. A penge így is felsebezte
bokámat, amint borotvaként hasította fel a bőrt Wulfger lábszárvédője alatt, de lándzsám
véresre szabdalta ellenségem arcát, és az épp időben zuhant el, hogy hátralépjek és
felvegyem a harcot a következő támadóval.
A két pajzsfal akkora robajjal csapódott egymásnak, akárha világok ütköztek volna össze.
Most már a szászok szagát is éreztem, a bőr, a veríték és a mocsok bűzét, de nem az
ale-ét. Az ütközet túl korán kezdődött, és meglepetésként érte a szászokat, kik így nem
kereshettek az italban bátorságot. Embereim nekünk vetették a vállukat, és odapréseltek
pajzsomnak, mellyel egy szász harcost igyekeztem hátrébb tolni. Beleköptem egy
szakállas arcba, átlendítettem a lándzsát a vállamon, és éreztem, hogy egy kéz nyomban
megragadja. Minden erőmet beleadva hirtelen előrelöktem a pajzsot, és kiszabadítottam
magam annyira, hogy elővonhassam Hywelbane-t. A pengével pörölyként csaptam le a
legközelebbi szászra. A férfi sisakja rongyokkal felcicomázott bőrsapka volt csupán, és
Hywelbane frissen megfent pengéje kevés híján kettéhasította ellenségem koponyáját. Az
acél egy szemvillanásnyi időre foglyul esett a csontban, és nekem meg kellett küzdenem
a halott ember súlyával, és amíg küzdöttem, egy szász csatabárd a fejem felé lendült.
A sisakom vette fel a csapást. A csengő hang sokáig betöltötte egész világomat, és
hirtelen a szemem láttára sötétedett be, hogy a feketeségbe csak néha csapjon bele a
külvilág fehér villáma. Embereim később elmondták, hogy percekre elveszítettem az
eszméletemet, mégsem buktam el, annyira szorosan tartott a pajzsfal nyomása. Én
magam semmire sem emlékszem, bár ezekben a percekben nem is történt sok
érdemleges. Az ember ilyenkor csak köpköd, átkozódik, tolakodik, és vagdalkozik maga
előtt. Szomszédom szerint megrogytam a bárdcsapást követően, talán rá is zuhantam
volna a halottak és haldoklók tömegére, ha valaki hátulról meg nem ragadja övemet és
egyenesen nem tart. Az ellenség ráérzett, hogy megsebesültem, és még elszántabban
küzdött; bárdok csaptak le a horpadozott pajzsokra és kicsorbult kardélekre; ám azután
már kezdtem öntudatra térni, s bár a második sorban találtam magam, pajzsom most is
oltalmazott, és kezemben görcsösen ott szorongattam Hywelbane markolatát. A fejem
még mindig sajgott, de akkor nem voltam tudatában, csakis a szükségnek, hogy döfjek,
vagdalkozzak, üvöltsék és gyilkoljak. Issa egymaga tartotta a rést, melyet a vérebek
ütöttek; némán öldökölte a szászokat, akik próbáltak éket verni az első sorba, és az
ellenség tetemeivel foldozta be a hiányt.
Cerdic számban felülmúlt bennünket, viszont a lovasok miatt északról nem kerülhetett az
oldalunkba, és dombnak felfelé sem akarta vezetni embereit, hogy elűzze Arthur
lovasságát, ezért inkább délről került, de Sagramor időben felismerte a veszélyt, és
arrafelé vezette embereit. Jól hallottam az egymásnak csapódó pajzsokat. Vér öntötte el
jobb csizmámat, hogy hangosan szortyogott, valahányszor arra a lábamra helyeztem a
súlyt; a fejem majd szétszakadt a fájdalomtól; ajkaim görcsös vicsorgásba dermedtek. A
harcos, aki felvette a helyem az első sorban, nem akart visszaengedni.
– Már engednek, uram – kiáltotta –, már engednek! – És csakugyan, az ellenség
nyomása gyengülni látszott. Még nem adták fel a küzdelmet, csupán hátrébb húzódtak,
de néhány utolsó döfés és kardlengetés után egy kiáltás még hátrébb parancsolta őket.
Nem követtük őket. Túlontúl véresek, fáradtak és viharvertek voltunk az üldözéshez, és
minket akadályozott az a hullahegy is, amely a két pajzsfal összecsapásának helyén
magasodott. Sokan már elhaltak, még többen vérükbe fagyva gyötrődtek és halálért
k ö n y ö r ö g t e k .
Cerdic vonta hátrébb embereit, hogy új pajzsfalat állítson, elég hatalmasat ahhoz, hogy
áttörjön vele Aelle embereihez, akiket Sagramor emberei vágtak el biztonságból, mikor
feltöltötték az embereim és a folyó közti űrt. Később megtudtam, hogy Aelle embereit
Tewdric szorította vissza a folyóhoz, és hogy Arthur épp csak annyi emberét hagyta hátra,
akikkel csapdában tarthatta őket; a többieket elküldte Sagramor erősítésére.
Sisakom bal oldalán jókora horpadás éktelenkedett, melynek alján ujjnyi szélesen
felhasadt a fém és a belső bőrbélés egyaránt. Mikor lerángattam sisakom, úgy kellett
letépnem alvadt vértől csatakos hajamról. Óvatosan kitapogattam fejbőrömet, de nem
éreztem törött csontot, csupán egy jókora horzsolást és a lüktető fájdalmat. Sebhely
húzódott a bal karomon, kék zúzódás csúfoskodott mellkasomon, és jobb bokám még
most is vérzett. Issa is sántikált, bár állította, hogy csak megkarcolták. Niall, a
Feketepajzsosok vezére, meghalt; egy lándzsa hatolt át a mellvértjén. Niall a hátán
feküdt, véres ajkakkal, míg a lándzsa nyele az égnek meredt. Eachern az egyik szemét
veszítette el. Egy rongydarabbal itatta fel a vért az üres gödörből, majd a hevenyészett
kötésre visszahúzta sisakját, és százszoros bosszút fogadott elvesztett szeméért.
Arthur leügetett a dombról, hogy dicsérettel illesse embereimet. – Tartsátok őket tovább!
– kiáltotta. – Tartsátok őket, míg Oengus meg nem érkezik.
Mordred lovagolt Arthur mögött, hatalmas zászlaja ott lengett Arthur medvéje mellett.
Királyunk kivont kardot viselt, és szeme elkerekedett a páratlan izgalmaktól. A folyóparton
két mérföld hosszan egyebet sem lehetett látni, csak vért, halottakat és haldoklókat.
Tewdric arany- és skarlátsorai összezárultak Aelle túlélői körül. A szászok még nem adták
fel a harcot, miként Cerdic se adta fel a kísérletezést, hogy eljusson hozzájuk. Arthur
visszavitte Mordredet a dombra, míg mi újra egymásnak szorítottuk pajzsainkat.
– Harciasak – jegyezte meg Cuneglas, amint a szász alakzat újra előrelendült.
– Nem itták le magukat, azért.
Cuneglas sebesülés nélkül megúszta, és eltelt egy olyan ember magabiztosságával, aki
sérthetetlennek hiszi magát. A csata első sorában küzdött, végzett ellenségeivel, és azok
egyetlen karcolást sem ejthettek rajta. Atyjával ellentétben ő sosem szerzett magának
harcosi babérokat, és elérkezettnek látta az időt, hogy megszolgálja koronáját.
– Csak vigyázz, felség – óvtam, mielőtt visszaindult volna embereihez.
– Győzni fogunk, Derfel! – kiáltotta, és sietett, hogy farkasszemet nézzen a támadókkal.
Jócskán nagyobb támadás készülődött, mint az előbb, hisz Cerdic saját testőreit állította
az arcvonal közepébe, akik hatalmas harci kutyákat engedtek rá Sagramorra és
pajzsfalunk közepére. Alig egy pillanattal később a szász lándzsák is előrelendültek, hogy
bevegyék magukat a vérebek által ütött résekbe. Hallottam az egymásnak csapódó
pajzsokat, azután már nem gondoltam Sagramorral, hiszen a szász jobbszárny
embereimet fenyegette.
Újra összecsaptak a pajzsok. Újra előrerontottunk lándzsáinkkal, és vagdalkoztunk
kardjainkkal, és újra igyekeztünk eltolni mindenki mást az utunkból. A velem szemközti
szász hagyta elhullani lándzsáját, és rövid késével próbált utat találni bordáim közé. A kés
nem szúrhatta át láncból szőtt kabátomat, ő pedig morogva, tolakodva, a fogát
csikorgatva csavargatta a kitompult pengét a láncszemeken. Annyi helyem se maradt,
hogy megragadjam a csuklóját, így a sisakját kellett püfölnöm Hywelbane
markolatgombjával, és addig csapkodtam magam előtt, míg ellenségem a lábam elé nem
zuhant és én rá nem taposhattam. Még most is próbált megvágni a késsel, de a
mögöttem érkező felöklelte a lándzsájával, majd nekivetette pajzsát a hátamnak, hogy
még tovább toljon előre. A balomon egy szász bajnok jobbra-balra csapkodott kétkezes
csatabárdjával, hogy utat hasítson magának a falunkon, de valaki megszúrta a
lándzsájával, és utána már tucatnyian vetették rá magukat a felbukott hősre, hogy halálra
kaszabolják. Saját áldozatai közt szenvedett ki.
Cerdic fel s alá lovagolt a sorok mögött, hogy embereit biztassa a tülekedésre és
gyilkolásra. Ráförmedtem, hogy szálljon le és küzdjön férfi módjára, de vagy nem hallotta
kihívásom, vagy nem törődött vele. Inkább ellovagolt dél felé, ahol Arthur harcolt
Sagramor oldalán. Arthur felismerte a Sagramor embereire nehezedő nyomást, és a
sorok mögé vezette lovasait, hogy megerősítse a numídiait. A lovasok most az első sor
feje felett hadakoztak hosszú lándzsáikkal. Mordred is ott harcolt, és akik látták, később
azt mondták, bosszúálló démonként küzdött. Királyunk sosem nélkülözte a nyerseséget,
csupán a tisztességet. Nem termett lóra, ezért inkább leszökkent nyergéből, és az első
sorban harcolt. Később láttam, tetőtől talpig vér borította, noha egyetlen csepp sem az ő
vére. Guinevere hátrébb húzódott. Meglátta Mordred elhagyott lovát, felpattant a
nyergébe, és lóhátról küldözgette nyilait. Láttam, amint az egyik egyenesen Cerdic
pajzsába vágódik, de a szász király úgy söpörte félre a tollas szárat, mintha csak egy
szúnyog próbálta volna megcsípni.
A második összecsapásnak a puszta kimerültség vetett véget. Elérkezett az idő, mikor
már ahhoz is fáradtak voltunk, hogy fegyvert tartó kezünket emeljük, mikor már csak
rátámaszkodtunk ellenségünk pajzsára és sértéseket fröcsögtünk a pereme felett. Olykor
egy-egy harcos összeszedett magában annyi erőt, hogy bárdját emelje vagy lándzsájával
előredöfjön, és ilyenkor egy pillanatra újra fellángolt a küzdelem, csak hogy a küzdők
zihálva újabb szünetet tartsanak. Valamennyien véreztünk, testünket sebek csúfították, a
torkunk kiszáradt, és amikor az ellenség hátrébb húzódott, hálásak voltunk az apró
k e g y e l e m é r t .
Mi magunk is hátráltunk, hogy elszabaduljunk a holtaktól, kik hegyekben gyülekeztek a
két pajzsfal összecsapásának vonala mentén. Magunkkal vittük sebesültjeinket is.
Halottaink közt akadt, akit Lancelot lázadása után tüzes lándzsaheggyel bélyegeztünk
meg, ám ezek a harcosok most mégis Arthurért ontották vérüket. Sebesülten találtunk rá
Borsra is, aki egész testében reszketett és a hidegre panaszkodott. Egy lándzsavágás oly
mélyen feltépte a hasfalát, hogy mikor megemeltem, belei kiömlöttek a földre. Nyöszörgő
hangot hallatott, mikor lefektettem a fűre, és azzal biztattam, hogy a Túlvilágon már
várnak rá a dübörgő tüzek, a jó cimborák és a mézsörös hordók, ő pedig megmarkolta bal
kezemet, amint Hywelbane egyetlen gyors villanásával elmetszettem a torkát. Egy szász
vonszolta magát szánalomra méltóan, vakon és vérben úszva a holtak közt, míg Issa fel
nem emelt egy elhullott bárdot, és el nem vágta vele a férfi gerincét. Figyeltem, ahogy
egyik ifjoncunk görcsösen okádik, majd néhány lépést arrébb botorkál, ahol egyik
barátjára támaszkodik. Többen sírva fakadtak, amiért csata közben megürítették beleiket,
és szégyelltek magukat, pedig nem ők voltak az egyetlenek. Az egész csatatér ürüléktől
és vértől bűzlött.
Messze mögöttünk Aelle emberei szoros pajzsfalba tömörültek, háttal a folyónak. Tewdric
emberei velük szemben sorakoztak fel, de inkább csak azért, hogy nyugton tartsák őket.
És Cerdic még ekkor sem adta fel a kísérletezést, hogy szövetségese segítségére
siessen. Még mindig reménykedett abban, hogy átverekedheti magát Arthur lándzsásain,
majd Aelle-lel egyesülve egyetlen rohamban megoszthatja erőinket. Kétszer már
próbálkozott, és most egybegyűjtötte serege maradékát egy utolsó, mindent eldöntő
támadásra. Még mindig ki tudott állítani pihent embereket, jobbára azokat a harcosokat,
kiket Clovis frank királytól kölcsönzött, és most ezeket állította az első sorba, mi pedig
némán figyeltük, ahogy a varázslók megacélozzák és felvértezik őket a küzdelemre, hogy
azután átkokat vonjanak valamennyiünk fejére. A támadást semmi sem siettette. A nap
még alacsonyan járt, a delelőt sem érte el, és Cerdic időt engedett embereinek, hogy
egyenek, igyanak és felkészüljenek. A szászok harci dobjai tompán dübörögni kezdtek, és
még többen csatlakoztak a szárnyakhoz, néhányan vicsorgó harci kutyákkal.
Valamennyien halálosan kimerültünk. Elküldtem néhány emberemet a folyóhoz, és
megosztoztunk a hűsítő vízen, melyet a halottak sisakjaiból lefetyeltünk ki. Arthur
elfintorodott, mikor látta szánalmas állapotomat.
– Kitartasz harmadszor is? – kérdezte.
– Muszáj lesz, uram – feleltem, noha nem sok meggyőződéssel. Tucatszám veszítettünk
embereket, és a pajzsfalunk egyre csak vékonyodott. Lándzsáink és kardjaink mostanra
kicsorbultak, és nem találtunk elég fenőkövet, hogy megélezzük őket, miközben az
ellenség friss embereket és pengeélesre fent fegyvereket állított ki ellenünk. Arthur
lecsusszant Llamrei nyergéből, odavetette a gyeplőt Hygwyddnek, majd elsétált velem a
halottak vonaláig. Néhányukat név szerint ismerte, és szomorúan csóválta fejét, mikor
felismerte az ifjoncokat, kiknek alig volt idejük élni egy keveset, mielőtt találkoztak az
ellenséggel. Lekuporodott és mutatóujjával érintette Bors homlokát, majd továbblépett,
hogy egy szász tetem mellett állapodjon meg, kinek eltátott szájából nyílvessző
meredezett felfelé. Egy pillanatig azt hittem, mondani fog valamit, de azután csak
elmosolyodott. Tudta, hogy Guinevere is embereimmel harcol, látnia kellett őt Mordred
lován, miként látnia kellett lobogóját is, mely az enyém mellett repkedett. Újra a nyílvessző
felé fordult, és láttam, hogy futó boldogság suhan át az arcán. Megérintette a karomat, és
visszavezetett embereimhez, kik a földön hevertek vagy lándzsáikra támaszkodtak.
Egy férfi a gyülekező szász alakzatban felismerte Arthurt, és most kivágtázott a seregek
közti nyílt térre, hogy kihívja őt maga ellen. Liofa volt az, a kardforgató, kivel
Thunresleában kellett megvívnom, és aki most minden asszonynak, gyáva féregnek
elmondta Arthurt. Nem fordítottam, és Arthur nem is kért erre. Liofa közelebb ólálkodott.
Nem hordozott pajzsot, és nem viselt vértezetet, de még sisakot sem, és egyedül könnyű
kardját hozta el, melyet látványos mozdulattal elővont, hogy mutassa, nem tart tőlünk.
Láttam a sebhelyet az arcán, és kísértést éreztem rá, hogy még egyszer megvágjam,
lehetőleg valami végzetes helyen, ám Arthur visszatartott. – Hadd kérkedjem – csitítgatott.
Liofa tovább incselkedett velünk. Asszonyként ringatta magát, hogy mutassa lesújtó
véleményét, és hátat fordított, hogy legalább így merjünk megküzdeni vele. Még mindig
nem mozdult senki. Újra szembefordult, a fejét csóválta nyúlszívűségünk láttán, majd
peckes léptekkel odalépett a halottakhoz. A szászok megéljenezték, míg embereim
némán figyelték. Igyekeztem mindenkivel tudatni, hogy ő Cerdic bajnoka, veszedelmes
fickó, akit jobb békén hagyni. Embereimet keserűséggel töltötte el a szász kérkedése, de
inkább hagytam élni Liofát, mintsem esélyt kínáljak neki, hogy megalázza egyik kimerült
lándzsásomat. Arthur próbált lelket verni a lándzsásokba, és újra felült Llamrei hátára,
hogy Liofa kötekedésére fittyet hányva végiglépdeljen a halottak sora mentén. Szétszórta
maga előtt a csupasz szász varázslókat, majd elővonta Excaliburt, és még közelebb
lovagolt a szász arcvonalhoz. Vörös keresztes pajzsa és fehér köpenye felragyogott a
napfényben, és embereim üdvrivalgásban törtek ki merészsége láttán. A szászok
elhátráltak előle, míg Liofa, akit háttérbe szorított Arthur felbukkanása, válogatott
szidalmakkal illette vezérünket. Arthur elfordította lovát, és a hátát mutatta a szász bajnok
felé. A gesztus azt sugallta, hogy Cerdic bajnoka nem érdemes ellenfél, és az elutasítás
bizonyosan sértette Liofa büszkeségét, mert még közelebb merészkedett, hogy ellenfélre
akadjon.
Liofa a tetemek vonalánál állapodott meg. Előrehajolt, majd megragadott egy elhullott
pajzsot és előrángatta a véres tömegből. Jó magasra feltartotta, hogy valamennyien
láthassuk Powys sasmadarát, majd maga elé dobta a pajzsot, szétnyitotta nadrágját, és a
jelvényre vizelt. Úgy célzott, hogy a vizeletből alaposan kijusson a pajzs halott
birtokosának is, és ezt a sértést már csak vérrel lehetett lemosni.
Cuneglas torkából dühödt kiáltás tört fel, és Powys királya kirontott a sorok közül.
– Ne! – kiáltottam, és Cuneglas felé indultam. Akkor már inkább én vívok meg Liofával,
gondoltam, engem legalább nem érnek váratlanul a fortélyai, de már elkéstem. Cuneglas
elővonta kardját, és ügyet sem vetett a tiltakozásomra. Sebezhetetlennek hitte magát
azon a napon. A csata királya volt, akinek illett megmutatnia merészségét és vitézségét, s
miután ezt sikerült elérnie, azt hitte, már semmi sem árthat neki. Saját emberei előtt fogja
levágni az elbizakodott szászt, és a bárdok még évek múltával is énekeket zengnek
Cuneglasról, a Magasztosról; Cuneglasról, a Szászok Ostoráról; Cuneglasról, a Harcos
K i r á l y r ó l .
Nem menthettem meg, hiszen minden tekintélyét elveszítette volna, ha most hátat fordít,
és engedi, hogy valaki más vegye át a helyét, és döbbenten figyeltem, ahogy
magabiztosan lépked a szikár szász felé, aki még csak vértezetet sem viselt. Cuneglas
atyja régi harci öltözékét hordta; arannyal szegélyezett vaspáncélt és sasszárnnyal ékes
sisakot. Mosolygott. A fellegekben járt azokban a pillanatokban, eltelt a nap hősi tetteivel,
és úgy hitte, maguk az Istenek oltalmazzák. Pillanatig sem habozott, csak Liofa felé
csapott kardjával, és valamennyien megesküdtünk volna, hogy az a vágás telibe is talál,
ám Liofa eltáncolt a sziszegő penge elől, felnevetett, majd megint félrelépett, amint
Cuneglas pengéje másodízben is csak a levegőt hasította.
Embereim és a szászok torkuk szakadtából biztatták a harcolókat. Egyedül Arthur és én
álltunk döbbent némaságban. Végig kellett néznem Ceinwyn fivérének halálát, és nem
tehettem ellene semmit. Vagy legalábbis nem tehettem semmit, amivel az életét és a
tisztességét is megmentettem volna. Arthur aggodalmas arccal nézett le rám a nyeregből.
Én sem oldhattam Arthur aggodalmát.
– Én is megküzdöttem vele – szóltam keserűen –, és halálos.
– Mégis élsz.
– Én harcos vagyok, uram. – Cuneglas maga sosem volt igazi harcos, épp ezért is
igyekezett most bizonyítani, ám Liofa csak a bolondját járatta vele. Cuneglas rárontott,
ketté akarta hasítani Liofát a kardjával, de a szász minden alkalommal alábukott vagy
félretáncolt, és meg sem próbált viszont támadni. Embereink lassan elcsendesedtek,
miután látták, hogy királyuk egyre fárad, és Liofa csak játszadozik vele.
Azután Powys harcosainak egy csoportja rohant elő, hogy királyát mentse, Liofa pedig
fürgén elhátrált, és kardjával némán feléjük mutatott. Cuneglas elfordult, és szembetalálta
magát embereivel.
– Vissza! – kiáltott rájuk. – Vissza! – ismételte, még dühödtebben. Tudnia kellett, hogy
halálra van ítélve, mégsem veszíthette el az arcát. A tisztesség többet ér, mint az élet.
Powys emberei megtorpantak. Cuneglas visszafordult Liofához, ám ezúttal nem rontott rá,
hanem óvatosan közelítette meg. Ezúttal kardja el is érte Liofa pengéjét, és én döbbenten
néztem, ahogy Liofa elcsúszik a füvön, Cuneglas diadalmasan kiált és emeli kardját, hogy
levágja kínzóját, ám Liofa elfordul az útjából, és alig néhány hüvelyknyire a fű felett széles
ívben meglendíti a kardját, hogy annak pengéje belehasítson Cuneglas jobb lábába.
Cuneglas egy pillanatig mozdulatlanul állt, a kard kihullt a kezéből, majd amint Liofa
felegyenesedett, ő összerogyott. A szász kivárta, míg a király elzuhan, azután félrerúgta
Cuneglas pajzsát, és előredöfött kardja hegyével.
A szászok üdvrivalgásban törtek ki, hisz Liofa győzelme a sereg diadalát zengte be.
Liofának magának csak arra maradt ideje, hogy megragadja Cuneglas kardját, azután
már rohannia kellett Powys bosszúért lihegő lándzsásai elől. Könnyedén lefutotta őket,
majd visszafordult és gúnyosan vicsorgott velük szemben. Nem kellett megküzdenie
velük, hiszen a párviadalt megnyerte. Legyőzte az ellenség királyát, és nem kételltem,
hogy a szász bárdok nemsokára Liofa, a Rettenetes és Liofa, a Királyok Gyilkosa
dicséretét zengik majd. Cerdic bajnoka megadta a szászoknak az első diadalt.
Arthur lassan leszállt nyergéből, és elhozatta Cuneglas holttestét. Mindketten zokogtunk.
Ennyi hosszú éven át nem akadt kitartóbb szövetségesünk Cuneglas ap Gorfyddydnél,
Powys királyánál. Soha nem szállt vitába Arthurral, és soha nem hagyta őt cserben, míg
engem fivéreként szeretett. Jó ember volt, bőkezű adakozó és az igazság szerelmese,
most mégis holtan feküdt előttünk. Powys harcosai átvették halott királyukat, és elvitték őt
a pajzsfal mögé.
– A gyilkos neve Liofa – szóltam fennhangon –, és száz aranyat adok annak, aki elhozza
a fejét.
Hirtelen kiáltás riasztott meg. A szászok, immár bizonyosan győzelmükben, elindultak a
döntő rohamra.
Embereim felálltak. Kitörölték a verítéket szemükből. Felvettem viharvert sisakom,
lecsuktam az arcvédőket, és megragadtam egy gazdátlan lándzsát.
Újra eljött a harc ideje.
Ez volt a legnagyobb valamennyi szász roham közül, és ezúttal magabiztos lándzsások
vezették ellenünk, kik mostanra felocsúdtak a kezdeti meglepetésből, és akik elszánták rá
magukat, hogy szétforgácsolják sorainkat és kimenekítik Aelle-t. Háborús énekeiket
kántálták roham közben, lándzsanyeleikkel püfölték pajzsukat, és valamennyien tucatnyi
briton trófeát ígértek be maguknak. A szászok tudták, hogy győzni fognak. Átvészelték a
legrosszabbat, amit csak Arthur kimérhetett rájuk; megvívták velünk az állóháborút;
végignézték, miként mészárolja le bajnokuk a királyunkat, és most, kipihent harcosaik
vezetésével, nekilendültek, hogy végezzenek velünk is. A frankok hátrahúzták könnyű
hajítódárdájukat, és felkészültek rá, hogy kifent acél záporát zúdítsák pajzsfalunkra.
Amikor hirtelen kürt harsant a Mynydd Baddonról.
Eleinte csak alig néhányan hallottuk, hisz mindent elnyomtak a harci kiáltások, a trappoló
lábak, a halók fájdalmas nyögései, ám a kürt újra felzendült, majd harmadszor is, és
harmadszorra embereink álmélkodva fordultak a Mynydd Baddon elhagyott sáncai felé.
Még a frankok és szászok is megtorpantak. Talán ha ötvenlépésnyire járhattak tőlünk,
mikor a kürt szava megakasztotta haladásukat, és ők velünk együtt a zöldellő domb felé
f o r d u l t a k .
Hogy egy magányos lovas és zászlaja tűnjék fel előttük.
Egyetlen, noha jókora zászló repkedett a szélben; hatalmas fehérlő vászonanyag, melybe
Dumnonia vörös sárkányát hímezték. A fenevad, csupa karom és tűz, fennen szárnyalt az
égen, és kevés híján magával ragadta a zászlót tartó lovast is. Még ebből a távolságból is
láthattuk, milyen mereven és nehézkesen üli meg a lovat, akárha képtelen lenne
egyszerre megtartani a zászlót és a fekete paripát is, ám ekkor két lándzsás tűnt fel
mögötte, hogy fegyverével előreösztökélje az állatot, mely neki is lendült a domboldalnak,
hogy magával rántsa görcsös lovasát. A hirtelen indulás után a férfi ismét egyenesbe
lendült a nyeregben, és amint lova nekiiramodott a lejtőnek, fekete köpenye mögötte
repkedett. Láttam, hogy vértezete fehéren fénylik a köpeny alatt, oly fehéren, akár a
zászló anyaga. Mögötte, lezúdulva a Mynydd Baddon oldalán, ahogyan azt hajnalban mi
is tettük, teli torokból üvöltő embertömeg közeledett, maga elé tartva feketére mázolt és
vadkanagyarral ékesített pajzsát. Oengus mac Airem és Culhwch érkezett, nem a
coriniumi út felől, hanem a Mynydd Baddon csúcsáról, hogy csatlakozzon hozzánk.
Mégis a magányos lovas vonta magára a figyelmem. Esetlenül ülte meg az állatot, és
most láttam csak, hogy odakötözték a nyereghez. Bokáit az állat hasa alatt kötéllel
fogatták össze, míg a testet a nyeregkápához szögeit falécek tartották egyenesen. Nem
viselt sisakot, így hosszú haja szabadon repkedett a szélben, s hajzata alatt a lovas arca
nem volt egyéb, csupán vicsorgó koponya, rajta a rászikkadt, kisárgult bőrrel. Gawain
közelgett, a halott Gawain; ajka és ínye visszahúzódott fogáról; orrlyuka két hasíték,
szemei kopár üregek. Feje ide-oda gurult nyakán, miközben teste, melyhez Britannia
sárkányos zászlaját erősítették, a mozgás ütemére ingadozott a nyeregben.
A halál ülte meg azt a fekete lovat, melyet Anbarrnak neveztek, és az elszabadult démon
láttára a szászok minden elbizakodottsága semmivé porlott. A Feketepajzsosok ott
rikoltoztak Gawain mögött, és tovább ösztökélték a halott lovast a sövényeken át,
egyenesen neki a szászok szárnyának. A Feketepajzsosok nem egy vonalban támadtak,
hanem egyetlen zabolátlan, üvöltő tömegként. Az írek mindig is így viseltek hadat;
tébolyba lovalt harcosok vezettek szilaj, ám minden rendszert nélkülöző rohamot.
Egy kurta pillanatra a csata holtpontra jutott. A szászok a diadal küszöbén álltak, ám
Arthur meglátta habozásukat, és váratlanul előreparancsolt bennünket.
– Előre! – üvöltötte. – Támadás!
Mordred maga is királyi parancsot adott. – Előre! – rikoltozta.
Ezzel megkezdődött a mészárlás a Mynydd Baddon alatt. A bárdok mindent elbeszélnek,
és ez egyszer nem is túloznak. Átvergődtünk a halottak során és a szász sereg ellen
vezettük lándzsáinkat, épp amikor a Feketepajzsosok és Culhwch beérték az ellenség
szárnyát. Néhány pillanatig kardok csendültek össze kardokkal, csatabárd csapódott
tompán a pajzsokhoz, megkezdődött a pajzsfalak verítékes, küzdelmes párharca, majd a
szász sereg felbomlott, és mi a szertefoszló sorokat ritkítottuk a frank és szász vértől
iszapos mezőn. A szászok menekülőre fogták, menekültek a szilaj rohamtól, melyet egy
halott ember vezetett éjfekete lován; mi pedig addig öldöstük őket, míg az ölés már
semmit sem jelentett a számunkra. A kardok hídján szász holtak lelkei tülekedtek.
Felökleltük, kizsigereltük őket, és akadtak, akik a folyóba fulladtak. Eleinte nem ejtettünk
foglyokat, csak kiéltük évek óta halmozódó bosszúvágyunkat. Cerdic serege
szétforgácsolódott a kettős támadás alatt, és mi diadalittas üvöltéssel vetettük magunkat
a menekülők közé, hogy elmerüljünk a gyilkolásban. A halál ült tort a Mynydd Baddon
alatt. Akadtak szászok, kik rémületükben moccanni sem tudtak, akik tágra nyílt szemmel
várták, hogy valaki levágja őket; mások fékevesztett démonokként küzdöttek; míg megint
mások menekülés közben leltek csúfos halált, avagy a folyó mélyére merültek. Már csak
alig emlékeztettünk pajzsfalra vagy bármely más alakzatra; már nem voltunk egyebek
veszett harci kutyáknál, melyek ízekre tépték az ellenséget. Láttam, ahogy Mordred
nyomorék lábán bicegve aprítja a szászokat, ahogy Arthur lovának patái alá gyűri a
menekülőket, ahogy Powys emberei százszorosán bosszút vesznek elvesztett királyukért.
Láttam, ahogy Galahad nyugodt és egykedvű arccal, jobbra-balra vagdalkozik lova
hátáról. Láttam Tewdricet a papok köntösében, csontvázszerűen soványán és tonzurára
nyírt hajzattal, amint szilaj kitartással lengeti hosszú kardját. Ott volt az öreg Emrys
püspök, nyakában hatalmas kereszttel, köntösén öreg mellvérttel.
– Eridjetek a pokolba! – bömbölte, amint lándzsájával agyondöfte a megkövült szászokat.
– Égjetek az örök kárhozat tüzében! – Láttam Oengus mac Airemet, vértől csatakos
szakállával, amint egyre csak aprította a szászokat. Láttam Guinevere-t Mordred lován és
azzal a karddal vagdalkozni, melyet még mi adtunk neki. Láttam Gawaint, kinek feje
mostanra lehullt helyéből, és teste ide-oda lengett vérző lován, mely békésen legelészett
a szász tetemek közt. És végül megláttam Merlint, aki elhozta nekünk Gawain tetemét, s
aki lehetett bármennyire vén, most is ott páholta a szászokat botjával, miközben
rettenetes átkokat vont a fejükre. Kíséretként egy csapatnyi Feketepajzsost kapott, s
amikor meglátott, az öldöklés közepette is elmosolyodott és felém intett.
Lerohantunk Cerdic táborát, hol az asszonyok és gyermekek meghúzódtak a viskókban.
Culhwch és tucatnyi embere vérfürdőt rendezett a szász lándzsások közt, kik oltalmazni
próbálták családjukat és Cerdic hátrahagyott csomagjait. A szász testőrök kiszenvedtek, a
rabolt arany pelyvaként ömlött szét. Emlékszem a porra, mely ködként gomolygott, az
asszonyok és férfiak sikolyaira, a fejvesztetten rohanó gyermekekre és jószágokra, a
füstöt okádó, lángoló kunyhókra, és Arthur hatalmas lovaira, melyek mindenütt ott
morajlottak, miközben lovasaik hosszú lándzsáikkal a menekülő szászokat vadászták.
Nincs ahhoz fogható öröm, mint felszámolni egy szétszéledt sereget. A pajzsfal megtörik
és a halál veszi át az uralmat. Addig gyilkoltunk, míg karunkat is alig tudtuk emelni, és
amikor az öldöklés véget ért, vérben úszó ingoványon találtuk magunkat. Ekkorra esett,
hogy embereink rátaláltak a szászok sörére és megkezdődött a részeg tivornya. A szász
asszonyok közül többen józan harcosainknál próbáltak menedékre lelni, kik vizet hoztak a
folyóról sebesültjeinknek. Megkerestük életben maradt barátainkat és magunkhoz öleltük
őket; felkutattuk a holtakat és elsirattuk őket. Megismertük a diadal semmi máshoz nem
hasonlítható tébolyát; megosztottuk egymással nevetésünket és könnyeinket; és sokan
közülünk, lehettünk bármily fáradtak, táncra perdültek örömükben.
Cerdic elmenekült. Ő és testőrei átvágták magukat a forgatagon, és felkapaszkodtak a
keleti dombokra. Néhányan keresztülúszták a folyót, mások követték Cerdicet, és
akadtak, akik halottnak színlelték magukat, és az éjszaka sötétjében oldottak kereket, ám
a legtöbben ottmaradtak Mynydd Baddon völgyében, és azóta is ott kísértenek.
Mi pedig győzelmet arattunk. Mészárszékké változtattuk zöldellő mezőinket.
Megmentettük Britanniát és beteljesítettük Arthur álmát. Gyilkos démonokká, a halál
uraivá lettünk, és égnek kürtöltük véres dicsőségünket.
Megtörtük a szászok hatalmát.
HARMADIK RÉSZ
Nimue átka
Igraine királyné az ablakomban ült, hogy a legfrissebb pergameneket elolvassa, és csak
néha kérdezte meg egy-egy szász szó jelentését. Sebesen végigfutotta az ütközet
leírását, majd viszolyogva vetette az íveket a padlóra.
– Mi történt Aelle-lel? – akarta tudni. – És Lancelottal?
– Rátérek az ő végzetükre is, úrnőm – feleltem. Épp egy írótollat préseltem az
asztallaphoz bal karom csonkjával, miközben késemmel a hegyét farigcsáltam. A
forgácsot a földre fújtam. – Mindent a maga idejében.
– A maga idejében! – űzött belőlem csúfot. – Nem hagyhatsz abba csak úgy egy
történetet, Derfel!
– Időben megtudod a végét – ígértem.
– Itt és most akarom megtudni – erősködött királyném. – Épp ezért mesélünk
történeteket. Az életben a dolgok sosem végződnek fényesen, legalább a meséknek
legyen jó végük. – Igraine egészen formátlanná dagadt; nemsoká elérkezik a szülés ideje.
Imádkozni fogok érte, és ő nagyon is jó hasznát veszi majd minden fohásznak. Annyi
asszony halt már el szülés közben. A tehenek nem szenvedik meg így a vemhességet,
sem a macskák, a szuka kutyák, az emsék, nőstény rókák, sem bármely más teremtmény
az emberen kívül. Sansum szerint ez azért van így, mert Éva szakította le az almát az
édenkertben, s ezzel megrontotta a szent paradicsomot. Az asszonyok, prédikálja a
szent, Isten büntetései a férfiaknak, míg a gyermekek Isten büntetései az asszonyoknak.
– Akkor hát, mi történt Aelle-lel? – firtatta Igraine, mikor nem feleltem a szavaira.
– Meghalt – válaszoltam –, egy lándzsa öklelte fel. Épp itt hatolt belé – tapogattam meg a
bordáimat a szívem táján. A lándzsaszúrás története persze nem ennyire kurta, és
bármennyire szívesen tartanám meg a magam titkának, mindenképpen ide kell
jegyeznem, hogy kerekké tegyem a mesémet. Arthur megengedte, hogy emberei
szabadon fosztogassanak Cerdic táborában, mielőtt visszalovagolt, hogy megtudja,
miként bántak Tewdric keresztényei Aelle csapdába esett seregével. Rátalált a maradék
szászokra, kik legyőzötten és ezer sebből vérezve is ellene szegültek. Aelle maga is
megsebesült, és többé már a pajzsát sem tudta megtartani, mégsem adta meg magát.
Ehelyett testőreivel és megmaradt lándzsásaival vétette körbe magát, és arra várt, hogy
Tewdric emberei harcban vegyék el életét.
Gwent lándzsásai azonban vonakodtak támadni. A sarokba szorított ellenség mindig
veszélyes, és ha megtartja pajzsfalát is – miként azt tették Aelle emberei –, akkor
kétszerte olyan veszélyes. Máris túlontúl sokan hulltak el Gwent lándzsásai közül, köztük
a jó öreg Agricola is, és a túlélőknek eszük ágában sem volt még egy szász pajzsfallal
megütközni. Arthur nem is erősködött, inkább tárgyalt Aelle-lel, s amikor Aelle nem volt
hajlandó feladni a küzdelmet, engem hívatott magához. Mikor megálltam Arthur előtt, arra
gondoltam, hogy hófehér köpenyét egy vörös darabra cserélte el, pedig ugyanaz a
köpeny volt, csak épp vérvörösre festette az ellenség felfreccsenő vére. Arthur magához
ölelt üdvözlésképpen, majd karját megtartva a vállamon elvezetett a két egymásnak
szegülő pajzsfal közti üres területre. Ma is emlékszem a döglődő lovakra, a halottakra, az
eldobott pajzsokra, a szétforgácsolódott fegyverekre.
– Atyád nem adja meg magát – tudatta Arthur –, de talán rád hallgatni fog. Mondd neki,
hogy fogságba kell vetnünk, de tisztességben élhet és kényelemben töltheti hátralévő
napjait. Életben hagyom embereit is. Nem kell egyebet tennie, mint átadnia a kardját. –
Végigmérte a legyőzött, megtizedelt és csapdába ejtett szászokat. Valamennyien néma
csendben álltak. A helyükben mi halotti énekeket harsogtunk volna, ám azok a
lándzsások csendben várakoztak a halálra. – Mondd neki, hogy elég volt az öldöklésből –
fejezte be Arthur.
Leoldottam Hywelbane-t, ráfektettem pajzsomat és lándzsámat, majd elindultam, hogy
szembenézzek atyámmal. Aelle elkínzottnak, összetörtnek és halálosan kimerültnek tűnt,
mégis előbotorkált, hogy felvetett fejjel találkozzék velem. Nem hordozott pajzsot, de
kardját ott szorongatta megnyomorodott jobb kezében.
– Tudtam, hogy téged küld majd – mordult fel. A kard élén mély csorbák sorakoztak, és a
pengét markolatig elborította a rákérgesedett vér. Aelle ingerült, kurta mozdulatot tett a
fegyverrel, mihelyt bele kezdtem Arthur ajánlatába. – Tudom, mit akar tőlem – szakított
félbe. – A kardomat akarja, de én akkor is Aelle vagyok, Britannia Bretwaldája, és
senkinek sem adom a kardomat.
– Atyám – kezdtem neki újra.
– Királyodnak szólíts! – förmedt rám.
Mosolyogva fogadtam dacos kihívását, és meghajtottam a fejem. – Felség, felkínáljuk
neked embereid életét, és... Ezúttal is félbevágta mondandómat.
– Ha egy férfi csatában hal – mondta –, áldott otthonra lel a másik világon. Ha be akar
jutni az égi csarnokba, lábon kell meghalnia, karddal a kezében. – Itt elhallgatott, s mikor
újra megszólalt, a hangja ellágyult. – Nem tartozol nekem semmivel, fiam, én mégis arra
kérlek, add meg nekem a kegyet, hogy bevezetsz abba az ünnepi csarnokba.
– Felség – kezdtem, de ő negyedszer is félbeszakított.
– Itt temessenek el – folytatta, mintha meg sem szólaltam volna –, a lábammal észak felé,
a kezemben karddal. Semmi mást nem kérek tőled.
Visszafordult embereihez, és én láttam, hogy már alig áll meg a lábán. Bizonyosan súlyos
sérülést szerzett, de a hatalmas medveprém köpeny, mint mindig, most is beburkolta
egész alakját.
– Hrothgar! – kiáltott oda egyik harcosának. – Add át fiamnak a lándzsád. – Szálas, fiatal
szász vált el a pajzsfaltól és tartotta felém engedelmesen a fegyverét.
– Fogd! – reccsent rám Aelle, és én szót fogadtam. Hrothgar nyugtalan pillantást vetett
rám, majd visszasietett bajtársaihoz.
Aelle egy hosszú pillanatra lehunyta a szemét, és láttam, hogy keserű fintor szalad át a
vonásain. Arca sápadtan fény lett a por és a veríték alatt, és a fogak hirtelen
összekoccantak, amint a fájdalom újabb hulláma szabadult el a testében, ő mégis ellenállt
a kínoknak, és még mosolyogni próbált, amint előrébb lépett, hogy magához öleljen.
Vállamra támasztotta testének súlyát, és hallottam, hogy a lélegzet reszelősen kaparja a
t o r k á t .
– Azt gondolom – súgta a fülembe –, hogy te vagy a legkülönb a fiaim között. És most
várom az ajándékod. Adj nekem jó halált, Derfel, hogy együtt ünnepelhessek az igaz
h a r c o s o k k a l .
Nehézkesen hátralépett, és testének támasztotta kardját, majd kínos lassúsággal
kioldotta a köpenyét tartó bőrszíjakat. Mikor ledobta magáról a medveprémet, láthattam,
hogy testének egész bal oldala vérben ázik. Az ellenséges lándzsa a mellvértje alatt hatolt
belé, míg egy másik kardcsapás magasan, a vállán érte, és hasznavehetetlenné tette bal
karját. Megnyomorodott jobb kezével kellett leoldania magáról a mellvértet is. Sokáig
motozott a bőrszíj csatjaival, de mikor előreléptem, hogy segítsek, ingerült mozdulattal
hessegetett el.
– Megkönnyíteni a számodra – mondta –, de miután meghaltam, kössétek rám vissza a
mellvértet. Vértezetre is szükségem lesz abban a csarnokban, annyi a verekedés. Csak
verekszünk, ünneplünk, és... – Itt elhallgatott, és görcsösen összerándult a fájdalomtól.
Összeszorította a fogát, felmordult, majd kiegyenesedett, hogy a szemembe nézhessen.
– Most ölj meg – parancsolta.
– Nem ölhetlek meg – tört fel belőlem, miközben háborodott anyám jóslatára gondoltam,
hogy tulajdon fia végez Aelle-lel.
– Akkor én öllek meg téged – vicsorogta, és nehézkesen felém lendítette a kardját.
Elléptem a csapás elől, ő pedig megtántorodott, és kevés híján elzuhant, ahogy követni
próbált. Zihálva nyerte vissza az egyensúlyát és nézett esdekelve a szemembe.
– Tedd meg anyád kedvéért, Derfel – könyörgött. – Elnéznéd, hogy a földön fekve
szenvedjek ki, mint egy rühes kutya? Hát nincs benned irgalom? – Újra felém lendült, ám
ezúttal túlontúl hevesen, és vészesen megingott, én pedig láttam, hogy könnyek
csillannak a szemében, és megértettem, hogy tisztelnem kell akaratát. Egyenes gerinccel
akart meghalni, és hallatlan erőfeszítéseket tett azért is, hogy megtarthassa kardját. A vér
újra elöntötte az oldalát, tekintete üvegesen csillant fel, mégis keményen a szemembe
nézett, amint tett még egy utolsó lépést és erőtlenül lendítette felém pengéjét.
Isten bocsássa meg nekem, de én akkor előredöftem a lándzsával. Beleadtam minden
súlyomat és erőmet abba a döfésbe, és a súlyos penge magára vette az elzuhanó súlyt,
és megtartotta még akkor is, mikor szétmorzsolta atyám bordáit és mélyen a szívébe
hatolt. Görcsös rázkódás áradt szét a testében, és komor elszántság költözött haldokló
arcára, én pedig arra gondoltam, hogy talán még utolsó csapásra emelné kardját, de csak
megbizonyosodott róla, hogy jobb kezében még mindig ott szorongatja kardja markolatát.
Azután súlyosan elzuhant, és meghalt, mielőtt még a talajt érintette volna, de a kard, az a
kicsorbult és véres kard, most is ott volt a kezében. Fájdalmas sóhaj szakadt fel
embereiből. Sokan könnyekre fakadtak.
– Derfel? – szólongatott Igraine. – Derfel!
– Úrnőm?
– Elaludtál – szólt vádaskodva.
– Az öregkor, úrnőm – védekeztem.
– Úgy hát Aelle a csatában halt meg – siettetett. – De mi lett Lancelottal?
– Arra is rátérek majd – szóltam határozottam.
– Most! – erősködött.
– Mondtam – ráztam a fejem –, a maga idejében. Gyűlölöm az olyan történeteket,
melyeknek vége szakad, mielőtt még elkezdődhetnének.
Egy pillanatig azt hittem, újra tiltakozni fog megátalkodottságom láttán, ám ehelyett csak
felsóhajtott, és felvett egy újabb elvarratlan szálat.
– Mi történt a szász bajnokkal, Liofával?
– Meghalt – feleltem. – Rút egy halála volt.
– Helyes! – csillant fel Igraine szeme. – Meséld el.
– Tudod, beteg lett, úrnőm. Valamitől felduzzadt az ágyéka, és a végén már nem tudott
se ülni, se feküdni, de még állni se nagyon. Egyre csak fogyott és fogyott, míg ki nem
szenvedett, verítékben úszva és reszketve. Legalábbis így hallottuk.
– Nem ölted meg a Mynydd Baddon alatt? – méltatlankodott Igraine.
– Elszökött Cerdickel együtt.
Igraine ingerülten vonta meg a vállát, mintha neheztelne amiatt, hogy engedtük elszökni a
szász bajnokot.
– De hát a bárdok – kezdte, én pedig felsóhajtottam. Tudtam, hogy valahányszor
királyném a bárdokat említi, nekem óhatatlanul meg kell küzdenem Igraine történelemről
alkotott képével, még ha én jelen is voltam, mikor a történelmet csinálták, a bárdok pedig
még meg sem születtek. – A bárdok úgy mondják – folytatta, ügyet sem vetve
tiltakozásomra –, hogy Cuneglas fél napon át küzdött Liofával, és a szászok hat bajnokát
is levágta, mielőtt hátulról leterítették volna.
– Én is hallottam azt az éneket – szóltam óvatosan.
– És? – vetett rám egy epés pillantást. Cuneglas volt férje nagyatyja, így a családi
becsület forgott kockán. – Nos?
– Én ott voltam – szóltam egyszerűen.
– Az öregek hajlamosak elfelejteni a dolgokat, Derfel – korholt Igraine, hogy semmi
kétségem se lehessen: Dafydd, az írástudó, ki lejegyzi pergamenjeim brit fordítását, mikor
majd Cuneglas halálához ér, úgy fogja alakítani a részleteket, hogy megfeleljen úrnője
ízlésének. És miért is ne? Cuneglas igazi hősként harcolt, és mit fáj az a történelemnek,
ha hatalmas harcosként emlékezünk rá, még ha nem is volt igazi katona? Mindvégig
megőrizte tisztességét és értelmét, és messze bölcsebb volt évei számánál, ha nem is
dobbant nagyot a szíve, mikor megragadta a lándzsa nyelét. Halála Mynydd Baddon igazi
tragédiája, amit azonban a győzelem hevében egyikünk sem látott tragikusnak. A
csatamezőn égettük el a testét, halotti máglyája három napon és három éjen át lángolt, és
az utolsó hajnalon, mikor csak a hamvak maradtak Cuneglas vértezetének összeolvadt
maradványai közt, a zsarátnok köré gyűltünk, és elmondtuk Werlinna halotti énekét. Húsz
szász foglyunkat is leöltük, hogy illő tisztességben kísérjék el Cuneglas lelkét a Túlvilágra,
és emlékszem, arra gondoltam, milyen jó lesz az én kis Dianemnek, mikor a nagybátyja
átkel a kardok hídján és társul szegődik mellé Annwn komor világában.
– És Arthur? – faggatott tovább Igraine. – Megbocsátott Guinevere-nek?
– Nem láttam őket egyesülni.
– Mit számít, mit láttál – kiáltotta ingerülten Igraine. – Az számít, ami ezekben van. –
Lábával arrébb rúgta a már befejezett pergamenek halmát. – írnod kellett volna a
találkozásukról, Derfel.
– Mondtam már, én nem láttam ilyet.
– Mit számít az? Így lehetett volna illő vége a csatának. A lándzsák és az öldöklés nem
dobogtatja meg mindenki szívét, Derfel. A harcoló férfiakról szóló történetek hamar
unalomba fúlnak, ha nem fűszerezed meg egy kis szerelemmel. – Nem kétséges, hogy
ütközetünk meg is telik romantikus elemekkel, amint ő és Dafydd ráteszik a kezüket a
történetre. Néha azt kívánom, bárcsak a briton nyelvén írhatnék, csak hogy szerzeteseink
közül többen is tudnak olvasni, és bármelyikük beárulhat Sansumnál; ezért hát szászul
írok mindent, és Igraine-re bízom, mit változtat meg, mikor Dafydd ellátja őt a fordítással.
Tudom, mire vágyik Igraine: azt akarja, hogy Arthur holtakon gázoljon át, hogy Guinevere
kitárt karokkal várja őt, és ők ketten ujjongva leljenek békét egymás ölelésében, s talán
csakugyan így történt – bár gyanítom, hogy inkább nem, hiszen ehhez Guinevere túlontúl
büszke, Arthur pedig túlontúl bátortalan lett volna. Talán zokogtak, mikor újra találkoztak,
de soha egyikük sem beszélt erről, én pedig nem pótoltam ki a hiányt képzeletemmel.
Annyit tudok, hogy Arthur boldog emberként élt Mynydd Baddon után, és hogy nemcsak a
szászok felett aratott győzelem tette őt boldoggá.
– És mi lett Argantéval? – akarta tudni Igraine. – Olyan sok mindenről megfeledkezel,
D e r f e l !
– Rá fogok térni Argantéra is.
– De hát ott volt az atyja. Nem haragudott Oengus, amiért Arthur visszatért
G u i n e v e r e - h e z ?
– Mesélni fogok neked Argantéról – ígértem –, a maga idejében.
– És Amhar? És Loholt? Őket nem felejtetted el?
– Megmenekültek – feleltem. – Találtak egy gyékénycsónakot, és áteveztek a folyón. Attól
tartok, találkozunk még velük a történetben.
Igraine próbált még néhány részletet kipréselni belőlem, de én ragaszkodtam hozzá, hogy
a magam módja és rendje szerint meséljek el mindent. Királyném végül felhagyott a
kérdezősködéssel, és lehajolt, hogy a befejezett pergameneket elrejtse a bőrtáskában.
Nehezére esett a hajlongás, de nem fogadta el a segítségem.
– Olyan boldog leszek, ha végre megszületik – nyögött fel. – Sajognak a melleim, fáj a
lábam, a hátam. Már menni is alig tudok; úgy totyogok, akár egy liba. Brochvael is belém
fog unni.
– Egyetlen férj sem rajong a feleségéért, mikor az várandós – jegyeztem meg.
– Akkor talán nem kellene annyira igyekeznetek, hogy várandósak legyünk – csattant fel
Igraine. Megállt, hogy kihallgassa Sansumot, aki azért szidalmazta Llewellyn testvért,
mert az a folyosón hagyta a tejesrocskát. Szegény Llewellyn. Még csak novícius, és senki
sem dolgozik nála többet kevesebb köszönetért, most egyetlen apróság miatt mégis egy
héten át mindennap verést fog kapni Szent Tudwaltól, az ifjonctól, kit máris kikiáltottak
Sansum utódjának. Egész kolostorunk rettegésben él Tudwal miatt, és egyedül én
menekülök meg ártó rosszindulatától, hála Igraine barátságának. Sansumnak nagyon is
szüksége van Brochvael védelmére, ezért inkább nem kockáztatja meg Igraine
r o s s z a l l á s á t .
– Ma reggel – szólalt meg hirtelen Igraine – láttam egy szarvast egyetlen aganccsal. Ez
baljós előjel, Derfel.
– Mi, keresztények – korholtam –, nem hiszünk az előjelekben.
– És az asztalunk vasszögét sem szoktuk megérinteni – gúnyolódott.
– Nem lehetünk mindig jó keresztények. Igraine elgondolkodott. – Félek a szüléstől.
– Valamennyien érted imádkozunk – biztattam, bár tudtam, hogy nem erre a válaszra vár.
Én azonban többet is tettem az imádságnál. Találtam egy saskövet, belekarcoltam a
nevét, és eltemettem a követ egy kőrisfa alatt. Ha Sansum megtudná, hogy az ősi
mágiával éltem, még Brochvael iránti szüksége sem gátolná abban, hogy Szent Tudwal
gondjaira bízzon, aki egy hónapon át naponta véresre ostorozna. Ugyanezt tenné akkor
is, ha megtudná, hogy Arthur történetét írom.
Én pedig tovább írok, és mostantól könnyű dolgom lesz, hiszen boldog idők következnek,
a béke évei. A sűrűsödő sötétség évei is voltak, de mi nem láttuk ezt, csakis a tündöklő
napfényt. Úgy hittük, legyőztük a sötétséget, és a nap immár örökké csak Britanniára
ragyog. Mynydd Baddon lett Arthur diadala és legfényesebb győzelme. Talán itt illene is
befejeznem a történetet, de hát Igraine-nek van igaza – az életben minden rossz véget ér.
Ezért kell nekem is folytatnom a mesémet; a történetet Arthurról, uramról és legjobb
barátomról, Britannia megmentőjéről.
Arthur élni engedte Aelle embereit. Miután a szászok letették lándzsáikat, a győzők
rabszolgáivá süllyedtek, és én néhányukat arra használtam, hogy segítsenek kiásni atyám
sírját. Mélyen belevájtunk a folyó menti puha, agyagos földbe, és ott fektettük le Aelle-t, a
lábával északnak, a kezében karddal, átdöfött szíve felett véres mellvértjével, a hasán
pajzsával, és mellette a lándzsával, mely megrabolta életét. Miután visszatemettük a sírt,
imát mondtam Mithrashoz, miközben a szászok a viharistent szólongatták.
Estére már lángoltak az első halotti máglyák. Magam is segítettem tűzre vetni elhullott
embereim tetemét, azután hátrahagytam bajtársaikat, kik énekkel kísérték lelkűket a
Túlvilágra, és az elnyúlt árnyak közt északnak lovagoltam. A falut kerestem, ahol
asszonyaink menedéket leltek, és ahogy egyre magasabbra kapaszkodtam az északi
dombok közt, a csatatér hangjai lassan elenyésztek mögöttem. Odalent a völgyben tüzek
pattogtak, asszonyok zokogtak, énekszó harsogott, és részeg férfiak lármáztak.
Nekem kellett megvinnem Ceinwynnek Cuneglas halálhírét. Némán meredt rám, mikor
meghallgatott, és egy pillanatig nem mutatott érzelmet, de azután már patakzani kezdtek
könnyei. Fejére vonta köpenyét.
– Szegény Perddel – szipogta, Cuneglas egyetlen fiát értve, aki immár Powys királyává
emelkedett. Elmondtam neki, miként halt meg a fivére, azután visszavonult a kis házba,
ahol ő és a lányok meghúzták magukat. Bekötözte volna fejsebemet, mely sokkal
szörnyűbben festett, mint amilyen a valóságban volt, de nem tehette, mert neki és
lányainknak illően meg kellett gyászolniuk Cuneglast, ami azt jelentette, hogy három
napra és éjszakára el kellett zárkózniuk a napvilágtól, s ez idő alatt egyetlen más
emberrel sem érintkezhettek.
Ekkorra alaposan besötétedett. Megmaradhattam volna a faluban, de képtelen voltam
egy helyben ülni, ezért a fogyó hold sápadt fénye alatt inkább visszalovagoltam dél felé.
Először Aquae Sulisba tértem, hátha Arthurt a városban találom, de csak a korábbi
öldöklés fáklyafénnyel megvilágított nyomaira akadtam. Gyülevészhadunk könnyűszerrel
áthatolt az elégtelen falakon, és lemészárolt mindenkit, akit csak a városban talált, ám a
szörnyűségnek nyomban vége szakadt, ahogy Tewdric csapatai megszállták a várost. A
keresztények megtisztították Minerva templomát, elhordták a három kivéreztetett áldozati
bika maradványait, és miután kitakarították a szentélyt, keresztény módra tartottak
hálaadó szertartást. Hallottam kántálásukat, és inkább saját énekeinket kerestem a
levegőben, ám embereim Cerdic elhagyatott táborában maradtak, és Aquae Sulis arra az
éjszakára megtelt idegenekkel. Nem találtam Arthurt vagy más barátomat – az egy
Culhwch kivételével, aki máris eszméletlenre itta magát –, ezért a balzsamos sötétben
kelet felé lovagoltam a folyó partján. A levegő vértől bűzlött és eltelt szellemekkel, de én
még az ő haragjukat is megkockáztattam, csak hogy társra leljek. Sagramor emberei ott
énekeltek az egyik tábortűz körül, de egyikük sem tudta, merre járhat a vezérük, így hát
még tovább lovagoltam keletnek, ahol a távolban férfiak ropták a táncot hatalmas
tábortüzük körül.
Feketepajzsos harcosok voltak, és tánc közben magasra szökelltek, mert ellenségeik
levágott fején táncoltak. Megkerülhettem volna a zajos csapatot, ám ekkor két fehér
köntöst viselő alakra lettem figyelmes, kik a táncosok gyűrűjében is néma
mozdulatlanságban kuporogtak a tűz mellett. Az egyikükben Merlinre ismertem.
Kikötöttem lovamat egy tüskebokor csonkjához, majd átléptem a táncosok gyűrűjén.
Merlin és társa kenyérből, sajtból és ale-ből álló vacsoráját fogyasztotta, és annyira
belemerültek a foglalatosságba, hogy Merlin először meg sem ismert.
– Menj innét – förmedt rám –, vagy bűzhödt varanggyá változtatlak! Ó, te vagy az, Derfel!
– Csalódottnak tűnt. – Tudtam előre, ha találok egy kevés élelmet, mindjárt akad olyan is,
aki elvárná, hogy megosszam vele. Felteszem, korog a gyomrod az éhségtől?
– Így igaz, uram.
Intett, hogy telepedjek mellé.
– Gyanítom, a szászok csinálták ezt a sajtot – szólt kétkedve. – Egészen elborította a vér,
mikor ráakadtam, de azóta sikerült megtisztítanom. Akárhogy is, meglepő módon
emészthetőnek tűnik. Talán elég lesz ennyiünknek is. – Az igazat megvallva, tucatnyi
férfinak is elég lett volna. – Ez meg itt Taliesin – mutatta be társát. – Valamiféle bárd
P o w y s b ó l .
A híres dalnok felé fordultam, és értelmes arcú, nyílt ifjú embert láttam, aki leborotválta
homlokát, miként a druidák; kurta fekete szakállt, hosszú állkapcsot, beesett orcát és
keskeny orrt viselt. Borotvált homloka körül vékony ezüstpánt húzódott. Elmosolyodott,
amint meghajtotta a fejét.
– A híred messze előtted jár, Lord Derfel.
– Miként a tiéd is – viszonoztam a bókot.
– Ó, ne! – nyögött fel Merlin. – Ha egész este egymás előtt akartok hajbókolni, akkor
inkább menjetek máshová, és csináljátok ott. Derfel azért harcol – tudatta Taliesinnel –,
mert igazából sosem nőtt fel, te pedig azért vagy híres, mert kellemes hanggal áldottak
meg az Istenek.
– Nemcsak éneklek, de magam írom az énekeket – védekezett Taliesin alázatosan.
– Bárki képes éneket költeni, ha eleget ivott – vélte Merlin, majd utálkozva végigmért. –
Az ott vér a hajadon?
– Igen, uram.
– Még szerencse, hogy nem létfontosságú helyen sérültél meg. – Ezen jót nevetett, majd
a Feketepajzsosok felé intett. – Mit szólsz a testőreimhez?
– Szépen táncolnak.
– Van is miért táncolniuk. Micsoda egy dicsőséges nap – kiáltott Merlin. – Gawain is
remekül játszotta a ráosztott szerepet. Megelégedéssel tölt el, ha egy féleszűnek is lehet
valami hasznát venni, és ha valaki, hát Gawain született sültbolond volt! Micsoda unalmas
fráter! Jobbá akarta tenni a világot! Vajon miért hiszik mindig a fiatalok, hogy többet
tudnak elődeiknél? Te, Taliesin, nem szenvedsz ettől az unalmas önelégültségtől, azt
meg kell adni. Taliesin – magyarázta Merlin – azért jött, '68ogy merítsen a
b ö l c s e s s é g e m b ő l .
– Sokat kell még tanulnom – mormolta Taliesin.
– Igaz, nagyon igaz – bólogatott Merlin. Felém lökött egy kupa ale-ét. – Élvezted a mi kis
csatánkat, Derfel?
– Nem. – Az igazat megvallva, szörnyen éreztem magam. – Cuneglas meghalt – tettem
h o z z á .
– Hallottam Cuneglasról – mondta Merlin. – Hogy lehetett ilyen ostoba! Rá kellett volna
hagynia a hősködést a hozzád hasonló ostobákra. Mégis kár, hogy meghalt. Nem volt
éppen eszes fickó, vagy akit én eszesnek hívnék, de nem volt ostoba sem, ami igencsak
ritkaság az ilyen szomorú időkben. És velem mindig kedves volt.
– Velem meg éppenséggel a kedvesség mintaképe – toldotta meg Taliesin.
– Akkor hát kereshetsz új pártfogót – fordult Merlin a bárdhoz –, és Derfelre ne is nézz. Ő
még arra is képtelen, hogy egy valamirevaló éneket megkülönböztessen az ökörfingástól.
A sikeres élet titka – oktatta Taliesint –, hogy jó helyre szülessünk. Magam is
kényelmesen eléltem a bérletekből, noha az utóbbi években nem sok gondot fordítottam
a beszedésükre. Jut eszembe, hogy állsz a bérlettel, Derfel?
– Megfizettem volna, uram, csak sosem tudtam, hová küldhetném.
– Nem mintha bármit is számítana – legyintett Merlin. – Immár öreg vagyok és erőtlen.
Nem kétséges, hogy nemsokára meghalok.
– Képtelenség – vetettem ellene. – Pompásan nézel ki. – Öregnek tűnt persze, de
szemében még most sem aludt ki az a pajkos láng, és a megvénült, ráncos arc is eltelt
élettel. Szakállát és haját ápolt fonatokban hordta, míg köntöse, a rászáradt vértől
eltekintve, csak úgy fehérlett a tisztaságtól. Boldognak tetszett, s nemcsak a győzelem
miatt, hanem mert élvezhette Taliesin társaságát.
– A diadal életet plántál az emberbe – szólt elutasítóan –, de hamarosan úgyis mindenki
elfeledi a diadalt. Hol lehet Arthur?
– Senki sem tudja – feleltem. – Hallottam, hogy hosszasan elbeszélgetett Tewdrickel, de
már ott sincs. Gyanítom, találkozott Guinevere-rel.
Merlin felhorkant. – A kutya visszatér a saját piszkához.
– Kezdem megkedvelni őt – vettem a védelmembe Guinevere-t.
– No hiszen – szólt gúnyosan Merlin. – Nem mintha veszélyesnek tartanám, nem. Még jó
patrónus is válhat belőle – fordult újfent Taliesinhez. – Valamiért tiszteli a poétákat. Csak
ne próbálj az ágyába bújni.
– Ez a veszély nem fenyeget – mosolyodott el Taliesin.
Merlin felnevetett. – El is feledtem – mondta nekem. – Ifjú bárdunk cölibátusban él. Afféle
miskárolt pacsirta. Megtagadja magától a férfiember legnagyobb örömét, csak hogy el ne
pocsékolja a tehetségét.
Taliesin felfigyelt kérdő tekintetemre.
– Nem a hangomat, uram, hanem a jövőbelátás képességét.
– Igazi tehetség! – kiáltott Merlin, ezúttal hamisítatlan csodálattal. – Bár nem hinném,
hogy ez megérné a cölibátust. Ha tőlem valaha is ezt kérték volna, rég elhajítom a
botomat! Inkább lettem volna az urak alázatos szolgája, mondjuk egy bárd vagy egy
l á n d z s á s .
– Te látod a jövendőt? – kérdeztem Taliesint.
– Előre látta a mai győzelmet – felelt helyette Merlin –, és egy hónappal előbb tudott
Cuneglas haláláról. Bár arról nem szólt, hogy egy hasztalan szász fattyú idejön, és eleszi
előlem a sajtot. – Kiragadta kezemből a sajtját. – Felteszem – folytatta –, hogy most
szeretnéd, ha megmondaná a jövendődet, igaz, Derfel?
– Nem, uram.
– Nagyon helyes – bólogatott. – Jobb nem tudni, mit hoz a jövő. A végén úgyis könnybe
fúl minden, az a vége.
– De az öröm is új életre kél – vetette közbe Taliesin.
– Ó, csak ezt ne! – kiáltott Merlin. – Az öröm új életre kél! Eljő a hajnal! Virágba borulnak
a fák! Felszakadnak a felhők! Megolvad a jég! Többet kell mutatnod, mint ez a
szentimentális nyavalygás. – Elcsendesedett. Testőrei felhagytak a tánccal, és elindultak,
hogy a foglyul ejtett szász asszonyoknál keressenek szórakozást. Az asszonyok
kétségbeesetten vonták magukhoz gyermekeiket, és rémült sikolyaik csak Merlin
bosszúságát fokozták. – A végzet megkerülhetetlen – mondta keserűen –, és a végén
minden könnyekbe fül.
– Nimue is veled van? – kérdeztem, és Taliesin riadt tekintetéből azonnal láttam, hogy
nem kellett volna szóba hoznom Nimuét.
Merlin a tűzre meredt. A lángokról szikrák pattantak felé, ő pedig visszaköpött, hogy
viszonozza a tűz ártó szándékát. – Ne beszélj nekem Nimuéról – szólt ingerülten, miután
kiköpött. Korábbi jó kedélye elenyészett, és én mélységes zavart éreztem, amiért szóba
hoztam a kérdést. Merlin fekete botját érintette, majd felsóhajtott. – Nagyon dühös rám –
m a g y a r á z t a .
– Miért, uram?
– Mert nem lehetett meg az akarata, hát azért. Az emberek emiatt szoktak dühösek lenni.
– Újabb rönk pattant meg a tűzben és köpködött maga köré szikrákat, melyeket Merlin
indulatosan söpört le a köntöséről. – Vörösfenyő – mormolta. – A vörösfenyő nem szereti,
ha elégetik. – Komor tekintettel fordult felém. – Nimue helytelenítette, hogy elhozzam
Gawaint a csatába. Szerinte kárba veszett minden jó szándék, és azt hiszem, igaza is
l e h e t .
– Győzelmet hoztál nekünk, uram.
Merlin lehunyta a szemét, és mélyről fakadó sóhajával éreztette, ostobaságom túlontúl
nagy ahhoz, hogy továbbra is elviselje. – Egész életemet – kezdte idővel – egyetlen
dolognak szenteltem. Egyetlen dolognak. Vissza akartam hozni az Isteneket. Hát olyan
nehéz ezt megérteni? Ha valamit jól akarsz csinálni, Derfel, akkor rá kell szánnod az
életedet. A hozzád hasonló sültbolondok lehetnek egyik nap magisztrátusok, másnap
lándzsások, de mikor mindennek vége, vajon mit értetek el? Semmit! Ha meg akarod
változtatni a világot, Derfel, akkor konokul csak erre kell törekedned. Arthur közel jár
ehhez, azért mondom. Meg akarja szabadítani Britanniát a szászoktól, és egy időre ez
talán sikerült is neki, de a szászok még élnek, és idővel vissza is térnek. Talán nem az én
életemben, talán nem is tiédben, de a gyermekeidnek vagy a gyermekeid gyermekeinek
újra meg kell majd vívniuk ezt a csatát. A teljes győzelemhez csak egyetlen út vezet.
– Az Istenek útja – sóhajtottam.
– Az Istenek útja – helyeselt –, és én egész életemben ezt az utat kerestem. – Hosszú
ideig némán meredt fekete botjára, és Taliesin egyetlen nesszel sem törte meg a csendet.
– Gyermekként volt egy álmom – szólalt meg Merlin ábrándos hangon. – Elmentem Carn
Ingli barlangjába, és arról álmodtam, hogy szárnyam nőtt, és elég magasra repültem
ahhoz, hogy beláthassam Britannia egész szigetét, és minden olyan gyönyörűnek tetszett.
Gyönyörű és zöldellő sziget, melyet sűrű köd ölel körül, hogy távol tartsa ellenségeinket.
Áldott sziget, Derfel, az Istenek szigete, az egyetlen hely a földön, mely igazán érdemes
rájuk. Azóta is mindennap erről álmodom, Derfel, és mindig ezt akartam elérni. Hogy
visszakapjuk ezt az áldott szigetet. Hogy visszahozzuk az Isteneket.
– De... – próbáltam közbevágni.
– Ne légy képtelen! – rivallt rám Merlin, mosolygásra késztetve Taliesint. – Gondolkodj! –
utasított. – Az egész életem műve, Derfel.
– Mai Dun – szóltam csendesen.
Merlin bólintott, majd sokáig megint nem szólt. Férfiak énekeltek a távolban, és
mindenfelé tüzek gyúltak körülöttünk. Sebesültek jajongtak a sötétben, ahol kutyák és
dögevők martak a holtakba és a haldoklókba. Hajnalban a sereg ale-től ittasan ébred
majd rá a csata utáni mező borzalmaira, de most még valamennyien ott énekeltek és
döntötték magukba az erős szász sört.
– Mai Dunnál – törte meg a csendet Merlin –, közel kerültem a cél hoz. Nagyon közel. De
gyenge voltam, Derfel, túlontúl gyenge. Túlságosan megszerettem Arthurt. Ki tudja,
miért? Nem túl eszes, és éppoly unalmas, amilyen Gawain is volt, valósággal
megszállottja az erénynek, én mégis megkedveltem. Téged is, ami azt illeti. Ilyen a
gyengeség, tudd meg. A simulékony, gerinctelen emberek szórakoztatnak, de a
tisztességes embereket kedvelem. Nagyra becsülöm a nyers erőt, és Mai Dunnál
engedtem, hogy a rokonszenv elgyengítsen.
– Gwydre – szóltam. Merlin megint rábólintott.
– Meg kellett volna ölnöm, ugyanakkor tudtam, hogy nem lennék képes rá. Arthur fiával
nem. Micsoda átkozott gyengeség.
– Nem az.
– Ne légy ilyen megátalkodott – kérlelt fáradt hangon. – Mit számít Gwydre élete az
Istenek szemében? Vagy a lehetőség fényében, hogy visszakapjuk régi Britanniánkat?
Semmit! Mégsem tudtam megtenni. Hozhatnék persze mentségeket. Caleddin tekercse
meglehetősen egyértelműen fogalmaz, azt mondja, „az ország királyának fiát” kell
feláldozni, és Arthur maga nem király, de mindez csak köntörfalazás. Gwydre életét kellett
volna feláldoznunk, és én mégsem tudtam rávenni magam erre. Nem okozott gondot
feláldozni Gawaint, még örültem is, hogy véget vetek a locsogásának, de nem tudtam
ugyanezt megtenni Gwydrével, és így nem végeztem be a munkát. – Merlin immár
szánalmat ébresztett, ahogy nyomorúságosan a tűz fölé kuporgott. – Elbuktam – tette
hozzá keserűen.
– És Nimue nem tud neked megbocsátani? – kérdeztem habozva.
– Megbocsátani? Azt sem tudja, mit jelent ez a szó! A megbocsátás maga is gyengeség
Nimue szemében! Most ő fogja végrehajtani a rítust, Derfel, és ő bizony nem fog kudarcot
vallani. Ha meg kell ölnie hozzá Britannia összes gyermekét, akkor se habozik majd.
Beteszi az üstjébe, és a tűzön pörköli meg valamennyit! – Szomorúan elmosolyodott,
majd vállat vont. – De persze én se könnyítettem meg a dolgát. Amilyen érzelgős
vénember lettem, segítettem Arthurnak megnyerni ezt a csetepatét. Felhasználtam
Gawaint, és azt hiszem, ezzel megutáltattam magam a szemében.
– Miért?
A füstös égboltra emelte tekintetét, mintha az Istenekhez fohászkodna, hogy plántáljanak
végre némi értelmet a fejembe.
– Azt hiszed talán, féleszű – förmedt rám –, hogy minden bokorban szűz hercegek hullája
terem? Évekbe telt, hogy telebeszéljem annak a sültbolondnak a fejét ezzel a sok
ostobasággal, míg végül késznek nem mutatkozott feláldozni magát! És erre mit tettem?
Csak úgy félre hajítottam Gawaint! Hogy Arthurnak segítsek.
– De hát győztünk!
– Ne légy ilyen képtelen – vetett rám haragos pillantást. – Győztél? Ugyan mi az a
visszataszító jel a pajzsodon?
Elfordultam, hogy megnézzem a pajzsomat. – A kereszt. Merlin megdörgölte szemét.
– Háború dúl az Istenek között, Derfel, és ma Jahve aratott diadalt.
– Kicsoda?
– Így nevezik a keresztény istent. Olykor Jehovának. Eddig azt hittem, alávaló istenség
csupán, valami távoli, nyomorúságos országból, aki kapzsiságában el akarja orozni
minden más isten hatalmát. Pedig becsvágyó és furmányos kis féregnek kell lennie,
hiszen ma is győzött, és éppen én voltam az, aki megajándékoztam ezzel a győzelemmel.
Mégis mit gondolsz, mire fognak emlékezni az emberek?
– Arthur diadalára – állítottam.
– Száz év múlva – legyintett Merlin – azt sem tudják majd, győzelem volt-e, vagy vereség.
E l g o n d o l k o d t a m .
– Cuneglas halálára? – vetettem fel.
– Ki törődik majd Cuneglasszal? Eggyel több elfeledett király.
– Aelle halálára?
– Egy döglődő kutya több figyelmet érdemel.
– Akkor hát mire? Elfintorodott bárgyúságom láttán.
– Egyedül arra fognak emlékezni, Derfel, hogy azt a keresztet viselted a pajzsodon. A mai
nappal, te bávatag bivaly, a keresztényeknek adtuk Britanniát, és én azok közt voltam,
akik ezt megtették. Beteljesítettem Arthur becsvágyát, Derfel, de az árát nekem kellett
megfizet nem. Most már érted?
– Igen, uram.
– És ezzel nagyon megnehezítettem Nimue dolgát. De őt nem lehet eltántorítani, Derfel,
őt egészen más fából faragták, mint engem. Ő nem gyengül el. Istenek, mekkora
keménység lakozik Nimuéban.
E l m o s o l y o d t a m .
– Nem fogja megölni Gwydrét – szóltam magabiztosan –, mert ezt sem Arthur, sem én
nem fogom megengedni. Excalibur nélkül pedig hogyan is győzhetne?
Meredt tekintettel fordult felém.
– Tán azt hiszed, ostoba, hogy elég erősek vagytok szembeszegülni Nimuéval? Nimue
asszony, és amit az asszonyok akarnak, megszerzik maguknak, ha az egész világnak és
minden lakójának kell is megszenvednie érte. Előbb engem fog megtörni, azután feléd
fordul majd. Nem így lesz, ifjú prófétánk? – fordult Taliesinhez, de a bárd csak lehunyta
szemét. Merlin vállat vont. – Elviszem neki Gawain hamvait, és minden segítséget
megadok – jelentette ki –, ennyit megígértem. De a végén úgyis minden könnybe fúl,
Derfel, minden könnybe fúl. Mekkora felfordulást csináltam. Micsoda őrült felfordulást. –
Szorosabbra vonta a köpenyt a vállán. – Most aludni fogok – közölte.
A tüzek mögött a Feketepajzsosok gyalázatot tettek foglyaikon, míg én némán ültem a tűz
mellett. Részese lettem a nagy diadalnak, mégis végtelen szomorúság uralkodott el
rajtam.
Aznap éjjel nem láttam Arthurt, és a pirkadat előtti ködös félhomályban is csak egy röpke
pillanatra találkoztunk. Régi kedélyességével üdvözölt, és szorosan magához vont.
– Köszönetet akarok mondani neked – kezdte –, amiért az elmúlt időkben gondját viselted
Guinevere-nek. – Teljes vértezetet viselt, és némi penészes kenyeret vett magához
reggeli gyanánt.
– Akkor már inkább Guinevere viselte az én gondomat – ütöttem el hálálkodását.
– A szekerekre gondolsz? Bárcsak láthattam volna! – Elhajította a kenyeret, amint
Hygwydd elővezette Llamreit a félhomályból. – Este még látjuk egymást, Derfel – mondta
Arthur, miközben Hygwydd fel segítette a nyeregbe –, vagy legkésőbb holnap.
– Hová mégy, uram?
– Cerdic után, természetesen. – Elhelyezkedett Llamrei nyergében, megkapta a gyeplőt,
majd átvette Hygwyddtől a pajzsát és a lándzsáját. Hátracsapta bokáját, és indult, hogy
csatlakozzon lovasaihoz, akik elmosódott árnyak voltak csupán a ködben. Mordred,
immár őrizet nélkül és a harcosoknak kijáró tisztelet mellett, Arthurral tartott. Figyeltem,
ahogy ügetésre fogja lovát, és a Lindinisben talált szász aranyakra gondoltam. Vajon
Mordred csakugyan elárult bennünket? Hogy így történt-e, már sosem bizonyíthattam be,
és a csata kimenetele amúgy is semmissé tette a hitszegését, én mégis szívből jövő
gyűlöletet éreztem királyom iránt. Mordred elkapta rosszindulatú pillantásom, és
elfordította lovát. Arthur kilovagolt emberei elé, és nemsokára már csak a vasalt paták
elhaló dübörgését lehetett hallani.
Lándzsám boldogabbik végével felébresztettem embereimet, és megparancsoltam nekik,
hogy keressenek szász foglyokat, és a segítségükkel emeljenek még több halotti máglyát,
ássanak még több sírt. Azt hiszem, egész napomat a komor elfoglaltságnak szenteltem
volna, ha délelőtt táján meg nem érkezik Sagramor egy hírvivője, és azért nem könyörög,
hogy vonuljak lándzsásaimmal Aquae Sulishoz, ahol pattanásig feszült a hangulat. A
gondok akkor kezdődtek, amikor szóbeszéd kélt Tewdric emberei között, hogy előkerült
Cerdic aranya, és Arthur magának akarja megtartani az egészet. Bizonyítékként Arthur
váratlan eltűnését hozták fel, bosszú gyanánt pedig azzal fenyegetőztek, hogy lerontják a
város központi szentélyét, mely egykor pogány templom volt. Végül csak azzal a
bejelentéssel sikerült megnyugtatnom a felbőszült kedélyeket, hogy csakugyan találtunk
két láda aranyat, melyet erős őrizet alatt tartunk, és amelyet azután osztunk fel, hogy
Arthur visszaérkezett. Tewdric javaslatára féltucatnyi keresztény is segített őrizni a
ládákat, melyeket meghagytunk Cerdic néhai táborában.
Gwent keresztényei lenyugodtak, ám ekkor Powys lándzsásai kezdték rá, akik Oengus
mac Airemet okolták Cuneglas haláláért. A Powys és Demetia közti ellenségeskedés régi
időkre nyúlt vissza, amiért Oengus mac Airem híres volt arról, előszeretettel fosztogatja
gazdag szomszédja betakarított javait, ám ezen a napon Powys emberei azt hányták az
írek szemére, hogy Cuneglasnak nem kellett volna meghalnia, ha a Feketepajzsosok
időben érkeznek a csatába. Az írek sosem haboztak fegyverrel védeni igazukat, és
Tewdric emberei még meg sem békélhettek, mikor a powysiak és a Feketepajzsosok
máris karddal és lándzsával estek egymásnak. Sagramor azzal a vitatható, ám hatékony
eszközzel vetett véget a torzsalkodásnak, hogy levágta mindkét párt vezéreit, ám a nap
hátralévő részében csak nem akart szűnni az ellenségeskedés a két ország közt. A
helyzet csak súlyosbodott, mikor hírét vettük, hogy Tewdric embereinek egy kisebb
csapatát elküldte Lactodurum visszafoglalására; az erődítmény időtlen idők óta nem volt
briton kézben, és Powys emberei legalább ilyen régóta a saját javadalmuknak tartották. A
powysi lándzsások sietve csapatot alkottak, melyet Tewdric emberei után küldtek, hogy
kétségbe vonják Gwent követelésének jogosságát. A Feketepajzsosok, kiknek semmi
érdeke nem fűződött a civódáshoz, persze Gwentnek adtak igazat, hiszen jól tudták, hogy
ezzel is beleköthetnek a powysiakba. Aquae Sulisban egymást érték a halálos kimenetelű
párviadalok, s mindez egy város miatt, melyről eleddig senki sem hallott, és amelyben
még ekkor is szászok állomásoztak.
Mi, dumnoniaiak kimaradtunk a küzdelmekből, ezért lándzsásaink vigyázták az utcákat és
tartották a hetvenkedést a tavernák keretei közt, ám délutánra minket is sikerült
berángatni az összetűzésekbe, mikor Argante és tucatnyi kísérője megérkezett
Glevumból, hogy azt találja: Guinevere költözött be a püspök Minerva temploma mögött
épült házába. Nem a püspöki palota volt Aquae Sulis legnagyobb vagy legkényelmesebb
építménye, ez a cím Cildydd, a magisztrátus otthonának dukált, csakhogy itt tartózkodása
idején Lancelot is Cildydd házában lakott, ezért Guinevere igyekezett kerülni azt a helyet.
Argante minden bizonnyal erősködött, hogy neki járna a püspök háza, melynek fényét a
közeli szentély is emelte, és a Feketepajzsosok egy lelkes csapata már indult is, hogy
kilakoltassa Guinevere-t, ám hamar beleütköztek lándzsásainkba, kik éppoly lelkesen
védelmezték úrnőjüket. Két katona is meghalt, mielőtt Guinevere bejelentette, hogy nem
érdekli, kinek a házában lakik, és átköltözött a papok otthonába, mely a nagy fürdő mellett
állt. Argante kicsinyes diadala feletti örömében kijelentette: Guinevere új lakosztálya épp
illik ellenlábasához, hiszen azelőtt bordélyként szolgált, mire Argante druidája, Fergal egy
csapatnyi Feketepajzsos élén el is ment a fürdőhöz, hogy a bordély árai után érdeklődjék
és kiáltozva követelje, Guinevere mutassa meg nekik a testét. A Feketepajzsosok egy
másik csapata a templomot szállta meg, és kihajította a frissen ácsolt keresztet, melyet
Tewdric állíttatott az oltár fölé, azután Gwent piros köpenyes lándzsásai verekedték be
magukat a templomba és állították fel újra a keresztet.
Sagramor és jómagam minden emberünket a szentély területére hoztuk, ahol délutánra
már komoly vérfürdő fenyegetett. Embereim vigyázták a templom kapuját, Sagramor
oltalmazta Guinevere-t, de számban mindkét csapatunk alulmaradt Demetia és Gwent
ale-től részeg harcosaival szemben; míg a powysiak, kik boldogan ragadtak meg minden
alkalmat a Feketepajzsosok piszkálására, üvöltve biztosították támogatásukról
Guinevere-t. Áttörekedtem magam a részeg csürhén, és leütöttem a leghangosabb
bajkeverőket, de így is tartani lehetett tőle, hogy elszabadul az erőszak. Végül Sagramor
lett az, aki egy este erejéig békét teremtett. Felmászott a fürdő cserepes tetejére, ahol két
szoboralak közt megállva és üvöltve követelt csendet. Derékig lecsupaszította magát,
hogy a márványszobrok fehérségével hangsúlyozza saját szénfekete bőrét.
– Ha közületek bárki is viszályt szít – jelentette be különös britonságával –, előbb velem
kell megküzdenie. Férfi a férfi ellen! Lándzsa vagy kard, ki mit akar. – Előrántotta ívelt
szablyáját, és összevont szemöldökkel mérte végig a feldühödött embereket.
– Szabadulj attól a ribanctól! – kiáltott egy névtelen hang a Fekete pajzsosok soraiból.
– Mi bajod a ribancokkal? – ordított neki vissza Sagramor. – Hát miféle harcos vagy te?
Szüzességet fogadtál? Gyere fel, és itt bizonyítsd az erényességed! – Szavai nyomán
harsány röhögés támadt, és elmúlt a közvetlen veszély.
Argante megbújt palotájában. Dumnonia császárnőjének hívatta magát, és követelte,
hogy Sagramorral együtt adjak neki dumnoniai őrséget, de már így is annyian vették körül
atyja Feketepajzsosai közül, hogy egyikünk sem engedelmeskedett. Ehelyett mindketten
csupaszra vetkőztünk, és fáradtan elmerültünk a jó római fürdőben. A forró víz csodákat
művelt felajzott idegeinkkel. A vízről felszakadó gőz a törött tetőcserepek közt szökött a
s z a b a d b a .
– Egyszer azt hallottam – szólalt meg Sagramor –, hogy ez Britannia legnagyobb
é p í t m é n y e .
Végighordoztam tekintetem a roppant tetőszerkezeten.
– Talán az is.
– Még gyermekként és rabszolgaként – folytatta Sagramor – éltem egy házban, ami ennél
is nagyobb volt.
– Numídiában?
B ó l i n t o t t .
– Bár sokkal délebbről származom. Még egészen kisgyermek koromban adtak el
rabszolgának. Nem is emlékszem a szüleimre.
– Mikor hagytad el Numídiát? – kérdeztem.
– Miután megöltem az első ellenségem. Egy szolgabíró, az volt. Mennyi idős is lehettem?
Tíz? Tizenegy? Elmenekültem, és parittyásként csatlakoztam a római hadsereghez. Még
ma is képes vagyok ötven lépésről leteríteni bárkit. Ott tanultam meg lovagolni. Itáliában,
Trákiában és Egyiptomban harcoltam, majd pénzért elszegődtem a frankokhoz. Onnét
kerültem Arthur fogságába. – Sagramor csak ritkán bizonyult ilyen közlékenynek. A
némaság, az volt az egyik leghatékonyabb fegyvere, nem számítva ragadozóra valló
megjelenését és félelmetes hírnevét; nekem azonban mindig érzékenyebb és részvétteli
oldaláról mutatkozott meg. – Kinek az oldalán állunk voltaképp? – kérdezte most zavart
p i l l a n t á s s a l .
– Hogy érted ezt?
– Guinevere? Argante?
Vállat vontam. – Mondd meg te.
Lebukott a víz alá, majd feljött és megtörölte a szemét. – Guinevere – döntötte el. – Már
ha igaz a szóbeszéd.
– Miféle szóbeszéd?
– Hogy ő és Arthur együtt töltötték a múlt éjszakát – felelte –, bár ahogy Arthurt ismerem,
ha igaz a hír, akkor is csak beszélgettek. Előbb kopik el a nyelve, mint a kardja.
– Téged bezzeg nem fenyeget ez a veszély.
– Nem – ismerte el mosolyogva, majd a mosoly egyre szélesebb lett, ahogy felém fordult.
– Hallom, Derfel, hogy feltörtél egy pajzsfalat.
– Csak egy vékonykát – ismertem el. – És fiatalkát.
– Én egy vastagot törtem fel – vigyorgott Sagramor. – Egy nagyon vastagot, teli
harcedzett szászokkal. – Bosszúból lenyomtam a víz alá, majd arrébb csörtettem, mielőtt
vízbe fojthatott volna. Félhomály uralkodott a fürdőben; a falakon nem lángoltak fáklyák,
és a nap utója már nem talált magának utat a tető hasadékain át. Gőz örvénylett a
hatalmas teremben, s bár felfigyeltem rá, hogy mások is használják a fürdőházat,
egyiküket sem ismertem fel, csak amikor a medence túloldalán egy fehér köpenyes alak
odahajolt egy másik férfihoz, aki a víz alatti lépcsőkön üldögélt. Azonnal felismertem a
fülként előremeredő hajpamacsokat a férfi borotvált koponyája oldalán, és egy pillanatra
még a szavait is elkaphattam.
– Bízz bennem – suttogta éppen elfojtott buzgalommal –, csak bízd ezt rám, felség. – Az
alak felnézett és meglátott. Sansum püspök volt az, aki csak frissen szabadult
fogságából, és akit visszaemeltek korábbi tisztébe, hogy Arthur megkaphassa Tewdric
segítségét. Láthatóan megdöbbentette, hogy itt talált, de azért kipréselt magából egy
görcsös mosolyt.
– Lord Derfel – üdvözölt, és óvatosan hátrébb lépett a medence szélétől. – A legnagyobb
hősök egyike!
– Derfel! – bömbölte a férfi a vízben, és láttam, hogy Oengus mac Airem az, aki most
ellökte magát, hogy szorosan magához öleljen.
– Most először ölelek meztelen férfit – tudatta a Feketepajzsosok királya –, de nem
mondhatnám, hogy örömöm lelem benne. Most először veszek fürdőt is. Gondolod, hogy
b e l e h a l o k ?
– Nem – feleltem, majd oldalt sandítottam. – Különös emberekkel barátkozol, felség.
– Minden farkasnak vannak bolhái, Derfel – mordult fel Oengus.
– Mi lenne hát az – faggattam Sansumot –, amiben királyunknak bíznia kellene benned?
Sansum nem felelt, és maga Oengus is szokatlanul jámbornak mutatkozott. – A szentély
– adta meg végül a választ. – A jó püspök arra biztat, hogy egy időre fogadjam el tőle, és
használjam kedvem szerint. Igaz, püspök?
– Pontosan, felség – felelt Sansum.
– Egyikőtök sem tud hazudni – szóltam, mire Oengus harsány kacajra fakadt. Sansum
ellenséges pillantást vetett felém, majd elcsoszogott a kikövezett padlón. Még csak alig
néhány órája szabadult, máris cselszövésen értem. – Mivel beszélte tele a fejed, felség?
– kérdeztem Oengust, akit teljes szívemből kedveltem. Egyszerű ember volt, félelmetes
harcos, s bár minden hájjal megkent gazember, mégis igazi barát.
– Te mit gondolsz?
– Szerintem a lányodról beszélt – találgattam.
– Kedves kis jószág, nem igaz? – kérdezte Oengus. – Kicsit vézna, igaz, és néha olyan,
mint egy tüzelő farkasszuka. Különös világ ez, Derfel. A fiaim bambák, akár az ökör, a
lányaim meg vérbeli farkasok. – Megállt, hogy üdvözölje Sagramort, aki most ért be a víz
túlsó feléről. – Akkor hát, mi történt Argantéval? – kérdezte tőlem Oengus.
– Én nem tudom, uram.
– Arthur feleségül vette, nem?
– Még ebben sem vagyok biztos – válaszoltam.
Metsző pillantást vetett rám, majd elmosolyodott, mikor megértette szavaim jelentését. –
Argante azt mondja, annak rendje és módja szerint összeházasodtak, de hát akkor
mégsem. Abban se vagyok biztos, hogy Arthur feleségül akarta-e kérni, inkább csak én
erősködtem. Egy szájjal kevesebbet kell etetnem, érted. – Itt megállt egy pillanatra.
Az a helyzet, Derfel – folytatta –, hogy Arthur most már nem küldheti csak úgy vissza!
Azzal vérig sértene, amellett nekem sincs rá szükségem. Épp elég lányom van nélküle is.
A legtöbbször azt sem tudom, melyik az enyém, és melyik nem. Feleség kell? Csak gyere
Demetiába, és válassz ízlésed szerint, de vigyázz, mert egyforma valamennyi. Szépek, de
a foguk borotvaéles. Akkor most mit akar tenni Arthur?
– És mit javasolt Sansum? – kérdeztem.
Oengus úgy tett, mintha nem is hallaná kérdésemet, de tudtam, hogy a végén csak kiböki
az igazat. Nem az az ember volt, aki magába fojtja a titkait. – Csak emlékeztetett rá –
vallotta meg kényszeredetten –, hogy Argantét egykor Mordrednek ígérték.
– Csakugyan? – Sagramor meglepettnek tűnt.
– Valamikor régen – vettem át a szót – ezt is felvetették. – Éppenséggel maga Oengus
vetette fel, aki bármire hajlandó lett volna, csak hogy megerősítse szövetségét
Dumnoniával, mely védelmet kínálhatott neki Powys ellenében.
– És miután Arthur nem vette rendesen feleségül – folytatta Oengus –, Mordreddel
vigasztalódhatna, nem igaz?
– Már amennyire ez vigasz – szúrta közbe Sagramor.
– Királyné lesz – jelentette ki Oengus.
– Úgy legyen – értettem egyet.
– Talán nem is rossz ötlet – mondta Oengus könnyedén, bár gyanítottam, hogy
szenvedélyesen támogatta az elképzelést. Ha Mordred elveszi Argantét, kiköszörülheti a
Demetia büszkeségén esett csorbát, ugyanakkor Dumnonia magára veszi a terhet, hogy
királynéja országát védelmezze. Ami engem illet, úgy gondoltam, ennél rosszabb ötletet
egész nap nem hallottam. El tudtam képzelni, miféle álnokság születik Argante és
Mordred egyesítéséből, de megtartottam magamnak a véleményem. – Tudjátok, mi
hiányzik ebből a fürdőből? – kérdezte Oengus.
– Te mondd meg, felség.
– Az asszonyok – kuncogott. – Tényleg, hol a te asszonyod, Derfel?
– Gyászol – feleltem.
– Ó, igen, Cuneglas. – A Feketepajzsosok királya megvonta vállát. – Soha nem kedvelt
engem, pedig én annál inkább kedveltem őt. Alig van már, akinek hinni lehet! – Oengus
felnevetett, hiszen maga alig tett úgy ígéretet, hogy komolyan gondolta volna betartását. –
Azért azt nem mondanám, hogy sajnálom. A fia még csak gyermek, és túlontúl
ragaszkodik ahhoz a szipirtyó anyjához. Ő és azok a szörnyű nénikéi, még uralkodhatnak
egy darabig. A három boszorkája! – Újra felnevetett. – Lehet, hogy még egy kevéske
földet is kicsipkedhetünk magunknak a királyságukból. – Lassan aláereszkedett a vízbe. –
így űzöm ki a tetveket – magyarázta, majd elmorzsolt egy szürke kártevőt, mely előugrott
bozontos szakállából, hogy a víztől meneküljön.
Egész nap nem találkoztam Merlinnel, majd aznap este megtudtam Galahadtöl, hogy a
druida már otthagyta a völgyet, és északnak indult. Galahadre Cuneglas halotti máglyája
mellett akadtam rá.
– Tudom, hogy Cuneglas nem állhatta a keresztényeket – magyarázkodott Galahad –, de
nem hinném, hogy most ellenére lenne a keresztény imádság. – Meghívtam, hogy aludjon
embereim között, és együtt sétáltunk vissza táborhelyünkre. – Merlin egy üzenetet is
küldött neked – mondta még Galahad. – Tudatja, hogy megtalálod, akit keresel, a halott
fák között.
– Nem hiszem, hogy keresnék valakit is.
– Akkor hát nézz a halott fák közé – nevetett Galahad –, és olyasvalakire akadsz, akit
nem keresnél.
Aznap éjjelre már semmit sem kerestem, ám ehelyett embereimmel együtt köpenyembe
bugyolálva aludtam a csatamezőn. Korán reggel ébredtem, fájós fejjel és sajgó tagokkal.
A szép idő elmúlt, és hűvös eső szitált nyugat felől. Az eső azzal fenyegetett, hogy
elmossa halotti máglyáinkat, ezért tűzifát kezdtünk gyűjteni, hogy a lángokat tápláljuk, és
erről eszembe jutott Merlin különös üzenete, ám halott fákat semerre sem láttam. Szász
bárdokat használtunk a tölgyek, bükkök és szilfák ágainak lecsapkodásához, és egyedül
a szent kőriseket kíméltük meg. Valamennyi fát egészségesnek találtuk. Kérdeztem Issát,
felfigyelt-e halott fákra, de csak a fejét rázta. Egyedül Eachern emlékezett, mintha látott
volna olyanokat a folyó kanyarulatánál.
– Mutasd meg, hol.
Eachern elvezette csapatunkat a folyóparton, mígnem a folyó élesen nyugatnak fordult,
és itt csakugyan jókora tömeg száraz fa gyűlt össze egy félig kifordult, óriási fűz
gyökerein. A halott ágak összeakadtak mindenféle egyéb uszadékkal, melyeket a folyó
lentebb gyűjtött, de értéket egyet sem láttam a kusza ágak között.
– Ha Merlin azt mondja, akad itt valami – vélte Galahad –, akkor mindenképp érdemes
közelebbről is megnézni.
– Talán nem is ezekre a fákra gondolt – vetettem ellene.
– Vannak olyanok, mint bármelyik – vélekedett Issa, és félredobta kardját, hogy össze ne
vizezze, majd belegázolt a vízbe. – Adjatok egy lándzsát! – kiáltott vissza.
Galahad odanyújtotta neki lándzsáját, és Issa próbaképp bedöfködött az ágak közé. Egy
helyütt egy széthullott halcsapda kirojtosodott és szurokkal bevont hálója is fennakadt,
hogy ágakkal és levelekkel borított sátorszerű építménnyé álljon össze, és Issának
minden erejére szüksége volt, hogy félrelökje a gyökerek közé ékelődött tömeget.
A szökevény ekkor tört elő a szabadba. Eddig a háló alatt rejtőzött, kényelmetlenül fekve
egy félig alámerült fatörzsön, de most, akárcsak egy vérebektől megriadt vidra, kiugrott
rejtekéből és menekülni próbált. A halott ágak beléakaszkodtak, a vértezet súlya is
visszafogta, így a part mentén felsorakozott lándzsásaim könnyűszerrel elkapták. Ha nem
viseli a vértet, még a folyóba vethette volna magát, hogy átússzon a túlpartra, de így nem
maradt számára egyéb, mint a megadás. Bizonyára az éjszaka leple alatt menekült el
idáig, majd rátalált erre a rejtekhelyre, és úgy gondolta, itt meghúzhatja magát, míg
valamennyien el nem hagyjuk a csatateret. És most mégis elkaptuk.
Lancelot volt az. Azonnal felismertem hosszú fekete hajáról, hiú büszkesége tárgyáról,
majd a szövevényes ágak közül előtűnt híres, fehérrel festett páncélja is. Arca egyébről
sem árulkodott, csak rémületről. Görcsösen reszketve fordult a folyó felé, mintha bele
akarná fojtani magát, majd visszanézett, és meglátta féltestvérét.
– Galahad! – kiáltozta. – Galahad!
Galahad néhány pillanatig meredten nézte, majd keresztet vetett és hátat fordított neki.
– Galahad! – kiáltotta újra Lancelot, amint Galahad felkapaszkodott a partoldalon.
Galahad vissza sem fordult.
– Hozzátok ide – rendelkeztem. Issa megbökdöste Lancelotot lándzsája hegyével, mire a
halálra vált ember kétségbeesetten vergődött keresztül a folyópart sűrű csalánerdején.
Megtartotta kardját, noha annak pengéje máris berozsdált a vízben töltött néhány nap
alatt. Szembeálltam vele, amint végigcsörtetett az embermagas csalánok közül.
– Megküzdesz velem, felség, itt és most? – kérdeztem, elővonva Hywelbane-t.
– Engedj futni, Derfel! Megfizetem az árát, esküszöm! – Tovább fecsegett, annyi aranyat
ígért, mely meghaladta legmerészebb álmaimat is, de a kardját nem vonta volna elő, míg
meg nem böktem a mellét Hywelbane hegyével, és Lancelot csak ekkor értette meg, hogy
meg kell halnia. Felém köpött, tett egy lépést hátrafelé, és kirántotta kardját, melyet
egykor Tanlladwyrnek neveztek, a „csengő hangú gyilkosnak”, később pedig, miután
Sansum megkeresztelte Lancelotot, Krisztus-pengének. A Krisztus-penge mostanra
megadta magát a rozsdának, ám így is megmaradt félelmetes fegyvernek, s legnagyobb
meglepetésemre Lancelot értő kezekkel forgatta. Mindig is gyávának tartottam, ám azon a
napon harcoshoz méltóan küzdött. Átadta magát a kétségbeesésnek, és ez a
kétségbeesés vezette minden sebes oldalvágását, mellyel egyre hátrébb kényszerített.
Csakhogy fáradt is volt, átázott és reszketett, és hamarosan kimerült a csapásokban,
melyeket gond nélkül hárítottam. Ahogy nőtt kétségbeesése, úgy csapásai egyre
szertelenebbé váltak, és én kurtán véget vetettem a küzdelemnek, amikor elhajoltam
egyik bősz vágása elől, és feltartottam Hywelbane-t, melynek hegye csuklótól könyékig
felmetszette karjának ereit. Lancelot fájdalmasan felüvöltött, amint vérét látta ömleni,
azután a kard kihullt érzéketlen kezéből, és rettegve várta a gyilkos csapást.
Maréknyi fűvel megtöröltem, majd a köpenyem csücskében megszárogattam Hywelbane
pengéjét, mielőtt hüvelyébe zártam volna.
– Nem mocskolom be a pengém sötét lelkeddel – mondtam Lancelotnak, aki egy
pillanatig végtelenül hálásnak tűnt ezért, ám hamar letörtem reményeit. – Embereid ölték
meg a gyermekem – emeltem fel a hangom –, és ugyanezek megpróbálták Ceinwynt is
az ágyadba hurcolni. Gondolod, hogy valaha is megbocsáthatok neked?
– Nem az én parancsomra tették – védekezett elkeseredetten. – Higgy nekem!
Beleköptem az arcába.
– Inkább adjalak Arthurnak, felség?
– Ne, Derfel, kérlek! – Összekulcsolta a kezét. – Kérlek!
– Halja az asszonyok halálát – buzdított Issa, arra utalva, hogy vetkőztessük le,
miskároljuk meg, majd hagyjuk, hogy a lába közt vérezzen el.
Kísértést magam is éreztem, mégsem mertem szívemből kiélvezni Lancelot halálát. A
bosszú mindig élvezet, s bár a létező legrútabb halálban részeltettem Dián gyilkosait,
sosem éreztem bűntudatot, amiért élveztem szenvedéseiket; most mégsem éreztem a
késztetést, hogy megkínozzam ezt a haláltól rettegő, összetört embert. Olyannyira
reszketett, hogy szinte megszántam, és azon kaptam magam, hogy máris az érveket
kutatom, melyek élete mellett szólnak. Tudtam, hogy hitszegő és gyáva, olyan ember, aki
százszorosan is rászolgált a halálra, mégis szánalmat éreztem iránta. Mindig is az
ellenségem volt, mindig teljes szívéből megvetett; mégis, ahogy ott térdepelt előttem és
könnyek peregtek végig az arcán, késztetést éreztem, hogy könyörületet mutassak, és
tudtam, hogy e hatalom gyakorlása éppoly örömmel töltene el, mintha a halálnak adnám.
Egy szemvillanásnyi ideig szívesen megszolgáltam volna a háláját, de azután már ártatlan
kisleányom haldokló arca jelent meg előttem, és összerezzentem a rám törő hirtelen
haragtól. Arthur hírhedetten megbocsátó volt ellenségeivel, ám ennek az ellenségnek én
soha nem bocsáthattam meg.
– Az asszonyok halálát – erősködött Issa.
– Nem – ráztam meg a fejem, és Lancelot megújult reménykedéssel fordította rám
tekintetét. – Felkötjük, akár egy közönséges gonosztevőt.
Lancelot jajveszékelni kezdett, de már megacéloztam a szívem.
– Akasszátok fel – parancsoltam, embereim pedig szót fogadtak. Fogtunk egy hosszú
lószőr kötelet, átvetettük egy öreg tölgy ágán, és arra húztuk fel Lancelotot. Sokáig
vergődött így felakasztva, míg csak Galahad vissza nem tért, és lefelé nem rántotta
mostohatestvérét, hogy véget vessen a fuldoklásának.
Azután mezítelenre vetkőztettük Lancelot tetemét. Kardját és finom vértezetét a folyóba
vetettem, ruháit elégettem, azután egy kétkezes szász csatabárddal felapróztuk a hulláját.
Nem égettük el, hanem a halaknak vetettük darabjait, hogy sötét lelke ne mérgezhesse a
Túlvilágot jelenlétével. Kitöröltük őt erről a világról, feledésre ítéltük, és én egyedül a
festett övet tartottam meg, melyet egykor Arthurtól kapott ajándékba.
Aznap délben találkoztam Arthurral. Cerdic üldözéséből tért vissza; ő és emberei fáradtan
ügettek végig a völgyön.
– Nem értük el Cerdicet – közölte –, de sokakat másokat igen. – Megpaskolta Llamrei
verítéktől csatakos nyakát. – Cerdic él, Derfel – folytatta –, de olyannyira meggyengült,
hogy sokáig nem okoz majd gondot. – Elmosolyodott, majd meglátta, hogy nem sikerült
megfertőznie lelkesedésével. – Mi az? – kérdezte.
– Csak ez, uram – nyújtottam felé a drága kardövet.
Egy pillanatig azt hittem, harci zsákmánynak véli az övet, de aztán felismerte benne az
ajándékot, melyet ő maga adott Lancelotnak. Egy pillanatig arcán ugyanaz a fanyar
kifejezés jelent meg, melyet Mynydd Baddon előtt hosszú hónapokon át viselt; a zárkózott
és megkeseredett arckifejezés. Azután egyenesen a szemembe nézett.
– A birtokosa?
– Halott, uram. Kötélen végezte, mint akármelyik útonálló.
– Helyes – szólt halkan. – Ezt pedig, Derfel, hajítsd csak el.
A folyóba dobtam az övet. Ezzel Lancelot meghalt, de az énekek, melyeknek ő maga
fizette meg az árát, tovább élnek, és még ma is Arthurhoz fogható hősként ünneplik.
Arthurra uralkodóként emlékeznek, míg Lancelotot harcosnak nevezik. A valóságban
földnélküli király volt csupán, gyáva féreg és Britannia árulója, lelke pedig mind a mai
napig ott bolyong Lloegyrben, és rikoltozik, amiért nem lelhet árnytestre, hiszen hulláját
feldaraboltuk és a folyóba vetettük. Ha a keresztényeknek lenne igaza, és mégis létezik
pokol, akkor ő bizonyosan az örök kárhozat tüzében ég majd.
Galahad és én követtük Arthurt a városba, elhaladva Cuneglas halotti máglyája és a
római temető sírkövei mellett, melyek közt Aelle oly sok embere lelte halálát.
Figyelmeztettem Arthurt, mi vár rá, de nem láttam rajta az aggódás jeleit akkor sem, mikor
megtudta, hogy Argante a városban várja.
Mikor Aquae Sulisba érkezett, kérelmezők tucatjait indította arra, hogy elébe járuljanak és
a figyelmét kérjék. A kérelmezők mind azt akarták, hogy ismerjék el a csatában tanúsított
kivételes bátorságukat, hogy kapjanak részt a zsákmányolt aranyból és rabszolgákból,
hogy végre döntés szülessen olyan ügyekben, melyek gyökerei jóval a szász behatolás
előttre nyúltak vissza; és Arthur valamennyiüket a templomhoz irányította, de miután
odaért, tudomást sem vett róluk. Magához hívatta Galahadet a templom egyik
előcsarnokába, majd nem sokkal később Sansumért küldetett. A téren keresztülsiető
püspököt Dumnonia lándzsásai gúnyos kiáltozással fogadták. Sansum hosszú időn át
tárgyalt Arthurral, majd Oengus mac Airem és Mordred csatlakozott a társasághoz. A
téren gyülekező lándzsások eközben fogadásokat kötöttek, hogy a templomból kijőve
Arthur melyik irányban indul majd el: Argantéhoz a püspök házába, avagy Guinevere-hez
a papok lakhelyére.
Arthur nem kérte ki a tanácsomat. Ehelyett, alighogy magához hívatta Oengust és
Mordredet, arra kért, tudassam Guinevere-rel a megérkeztét. Sietősen átvágtam a téren a
papok lakhelyéhez, melynek emeleti szobájában és Taliesin társaságában akadtam rá
Guinevere-re. A bárd, ki ezúttal is fehér köntöst és vékony ezüst hajpántot viselt, felállt és
meghajolt előttem. Kis líráját is magával hozta, bár megéreztem, hogy a páros inkább
beszélgetéssel, mintsem muzsikával ütötte agyon az időt. Taliesin elmosolyodott és
kihátrált a szobából, engedve, hogy a tömött, nehéz függöny az ajtónyílásra hulljék.
– Figyelemreméltó férfiú – szólt Guinevere, majd felállt, hogy üdvözöljön. Kék pántlikával
szegélyezett krémszínű köntöst viselt, és nyakában hordta a vaskos szász aranyat,
melyet a Mynydd Baddonon ajándékoztam neki; míg szertelen vörös hajkoronáját vékony
ezüst lánccal fogta egybe a feje tetején. Közel sem mutatkozott olyan kifinomultan
elegánsnak, mint az a Guinevere, akire a vészes korszak előttről emlékeztem, de éppoly
messze esett a vértezetet viselő asszonytól is, aki bősz indulattal vetette magát a harc
közepébe. Elmosolyodott, amint közelebb értem.
– Te tiszta vagy, Derfel!
– Fürdőt vettem, úrnőm!
– És még élsz! – incselkedett velem, majd megcsókolta orcámat, s miután a csók
elcsattant, még egy hosszú pillanatig nem eresztette vállamat. – Sokkal tartozom neked –
szólt halkan.
– Nem, úrnőm, nem – vörösödtem el, és igyekeztem hátrébb húzódni.
Kacagva fogadta mélységes zavaromat, majd leült a térre néző ablak párkányára. Tócsák
gyülekeztek a csorba köveken, és az esőcseppek kis erekben iramodtak végig a templom
faragott homlokzatán, mely alatt Arthur lovai pihentek az egyik kőoszlophoz kötve. Aligha
kellett elmondanom, hogy Arthur visszaérkezett, hisz maga is láthatta ennek jeleit.
– Ki van vele? – kérdezte.
– Galahad, Sansum, Mordred és Oengus.
– Téged meg sem hívtak Arthur tanácsába? – kérdezte árnyalatnyi gúnnyal.
– Nem, úrnőm – feleltem, és hiába próbáltam csalódottságomat leplezni.
– Bizonyos vagyok benne, hogy nem feledkezett meg rólad.
– Merem remélni, úrnőm – bólintottam, azután, bár vonakodva, de tudattam vele Lancelot
halálhírét. Nem említettem, hogyan halt meg, csupán a tényt közöltem.
– Taliesin már elmondta – szólt csendesen Guinevere, és ölében összefont kezére
m e r e d t .
– Honnét tudta? – kérdeztem, hisz Lancelot alig valamivel ezelőtt szenvedett ki, és
Taliesin nem volt jelen az akasztásnál.
– Múlt éjjel álmodta meg – felelte Guinevere, majd kurta kézmozdulatot tett, mintha nem
akarna többet hallani erről. – Nos hát, miről vitáznak azok odaát? – kérdezte és a
templom felé sandított. – A gyermek aráról?
– Alighanem, úrnőm – feleltem, majd elmondtam, hogy Sansum püspök azt javasolta
Oengus mac Airemnek, Argantét adja inkább Mordredhez. – Azt hiszem, ennél rosszabb
ötletet még nem is hallottam – tiltakoztam méltatlankodva.
– Csakugyan azt gondolod?
– Még az ötlet is képtelenség – véltem.
– Pedig nem Sansum ötlete – mosolyodott el Guinevere –, hanem az enyém.
Meredten néztem, és egy pillanatig szólni sem tudtam a döbbenettől.
– A tiéd, úrnőm? – kérdeztem végül.
– Senkinek ne mondd el – figyelmeztetett. – Argante sosem egyezne bele, ha megtudná,
hogy az ötlet tőlem származik. Inkább adná magát egy kondásnak, mintsem olyannak,
akit én javaslok. Ezért küldettem a kis Sansumért, és könyörögtem ki a választ, hogy
igaz-e, amit Argantéról és Mordredröl mondanak; majd elmondtam, mennyire gyűlölöm
még a gondolatát is, amivel persze csak még lelkesebbé tettem, noha minden erejével
igyekezett ezt leplezni. Még sírtam is egy sort, és rimánkodtam, hogy ne mondja el
Arganténak, mennyire irtózom az egész elképzeléstől. Ha csak ezen múlik, Derfel,
tekintheted úgy, hogy máris összeadták őket – mosolygott diadalmasan.
– De hát miért? – kérdeztem. – Mordred és Argante? Csak a bajt csinálnák!
– Ehhez nem kell egybekelniük, külön-külön is csak a bajt csinálják. Mordrednek meg kell
házasodnia, Derfel, ha örököst akar adni az országnak, és ez esetben királyi arát kell
maga mellé vennie. – Itt elhallgatott, hogy ujjával végigszaladjon a nyakán viselt láncon.
– Megvallom, szívesebben venném, ha nem lenne örököse, mert úgy legalább szabadon
maradna a trón a halála után. – Hagyta kicsengeni a gondolatot, s amikor kutakodó
pillantást vetettem rá, arcára ártatlan kifejezést öltött. Vajon arra gondolt, hogy Arthurnak
kellene megragadnia a gyermektelen Mordred trónját? Csakhogy Arthur maga sosem
kívánt uralkodni. Azután értettem csak meg, hogy ha Mordred meghalna, Guinevere fia,
Gwydre éppoly joggal követelhetné magának a trónt, mint akárki más. A felismerés
kiülhetett az arcomra is, mert Guinevere elmosolyodott.
– Nem mintha beleszólhatnánk ilyen kérdésekbe – sietett hozzá tenni, mielőtt szólhattam
volna –, hiszen Arthur ragaszkodik hozzá, hogy Mordred szabadon házasodhasson, ha ez
a vágya, és úgy tűnik, a csúf varangya még vonzódik is Argantéhoz. Talán illenek is
egymáshoz. Akár két vipera egy koszos fészekben.
– És Arthur immár két ellenséggel számolhat, kiket az iránta érzett keserűség egyesít –
jegyeztem meg epésen.
– Nem – felelt kurtán Guinevere, majd felsóhajtott és újra kinézett az ablakon. – Nem, ha
megadjuk nekik, amit akarnak, és ha én meg adom Arthurnak, amit ő akar. És mindketten
tudjuk, mi ez, nem igaz?
Egy pillanatig elgondolkodtam, azután már mindent megértettem. Megértettem, miről
beszélgettek ők ketten a csata utáni éjszakán. Megértettem azt is, mit intéz Arthur most is
Minerva ősi templomában.
– Nem! – tiltakoztam. Guinevere elmosolyodott.
– Én sem ezt akarom, Derfel, akarom viszont Arthurt. És amit ő akar, azt kell teljesítenem.
Ennyi boldogsággal tartozom neki, nem gondolod? – kérdezte.
– Fel akarja adni a hatalmat? – kérdeztem, ő pedig bólintott. Arthur soha egyébről sem
beszélt, csak hogy mennyire szeretne egyszerű életet élni feleségével és családjával. Egy
kis földet akart, egy csarnokot, egy cölöpkerítést és egy kovácsműhelyt. Földbirtokosnak
álmodta magát, aki mással se törődik, csak hogy a madarak ne csipegessék fel a
magvait, a vadak ne egyék meg a termést, és az eső ne rontsa meg az aratást. Évek óta
dédelgette magában ezt az álmot, és most, mikor legyőzte a szászokat, úgy tűnt, végre
valósággá válthatja.
– Meurig is azt akarja, hogy Arthur feladja hatalmát – toldotta meg Guinevere.
– Meurig! – csattantam fel. – Mi köze ehhez Meurignak?
– Meurig ezt az árat követelte cserébe, hogy atyját Gwent seregei élén a háborúba
engedje – felelte Guinevere. – Arthur nem beszélt erről a csata előtt, mert tudta, hogy
vitába szállnál vele.
– De miért akarja Meurig annyira, hogy Arthur feladja a hatalmát?
– Mert kereszténynek hiszi Mordredet – felelte Guinevere, majd megvonta a vállát –, s
mert gyenge uralkodót akar Dumnonia élén. Így életben tartja a reményt, hogy egy napon
magának szerezheti meg a trónt. A becsvágyó kis féreg. – Én ennél is súlyosabb szitokkal
illettem, mire Guinevere elmosolyodott. – Igazad van – engedte meg –, de amit kért,
ezúttal meg kell kapnia, ezért Arthur és én a siluriai Iscában élünk majd, ahol Meurig
rajtunk tarthatja a fél szemét. Nem is bánom, hogy Iscába költözünk. Inkább az, mint
holmi düledező csarnok. Akad néhány igazán szép római palota Iscában, és az erdők teli
vannak vadakkal. Arthur alig néhány lándzsást visz csak magával. Szerinte egyetlenegyre
sincs szükség, csak hát befolyásos ellenségei vannak, akik ellen védekeznie kell.
Indulatomban fel s alá járkáltam a szobában.
– De hát Mordred? – kiáltottam keserűen. – Neki adni minden hatalmat?
– Ezt az árat kellett fizetnünk Gwent seregéért – felelte Guinevere –, és ha csakugyan el
akarja venni Argantét, teljes hatalmat kell kapnia, különben Oengus sosem egyezne bele
a frigybe. Vagy másként, azért kell Mordrednek adnunk a hatalmat, hogy azt
megoszthassa az ír boszorkával.
– És romba dől minden, amit Arthur elért! – kiáltottam.
– Arthur szabadította meg Dumnoniát a szászoktól – magyarázta Guinevere –, mégsem
akart soha király lenni. Te is tudtad, én is tudtam. Rég nem arról van szó, amit én akarok,
Derfel. Én mindig királynak akartam látni Arthurt, és Gwydrét a hatalom örökösének,
csakhogy ő nem akarja ezt, én pedig nem harcolok tovább érte. Csendet akar, azt
mondja. Ha pedig ő nem uralja Dumnoniát, akkor Mordrednek kell megtennie. Gwent
nyomása és Arthur Uthernek tett esküje mind ezt biztosítják.
– Akkor hát átadja Dumnoniát az igazságtalanságnak és zsarnokságnak! – tiltakoztam.
– Nem – csitított Guinevere –, mert Mordred nem kap meg minden hatalmat.
Meredten néztem rá, és valami a hanghordozásában azt sejttette, hogy még nem mondott
el mindent.
– Mondd tovább – szóltam óvatosan.
– Sagramor itt marad. A szászok vereséget szenvedtek, de attól még a határokat
feszegetik, és Sagramornál senki sem alkalmasabb arra, hogy megóvja Dumnoniát. Ami
pedig Dumnonia seregének többi részét illeti, ők másnak esküsznek fel. Mordred
uralkodhat, hisz ő a király, de nem parancsol a lándzsáknak, és aki lándzsák nélkül
marad, valódi hatalom nélkül marad. Az igazi hatalom Sagramor és a te kezedben lesz
m a j d .
– Nem!
Guinevere elmosolyodott.
– Arthur előre tudta, hogy ezt mondod majd, ezért kért engem, hogy győzzelek meg.
– Úrnőm – fogtam tiltakozásba, de Guinevere csak feltartotta a kezét, hogy
e l c s e n d e s í t s e n .
– Te fogod uralni Dumnoniát, Derfel. Mordred lehet király, de te rendelkezel a lándzsák
felett, és aki a lándzsák felett rendelkezik, az uralkodik. Meg kell ezt tenned Arthurért,
mert csak akkor hagyhatja el nyugodt lelkiismerettel Dumnoniát, ha jó kezekben tudja azt.
Ha őt akarod szolgálni, meg kell ezt tenned érte, s talán – habozott egy pilla natig – értem
i s .
Merlinnek volt igaza. Ha egy asszony akar valamit, azt meg is kapja.
Nekem kellett uralkodnom Dumnonián.
Taliesin éneket költött Mynydd Baddonról. Szándékoltan a régiek stílusában alkotta meg,
oly egyszerű léptékben, mely csak úgy lüktetett a feszültségtől és hősiességtől. Nagyon
hosszú ének lett, hiszen fontos volt, hogy minden harcos, aki kitűnt a csatában, legalább
félsornyi dicséretet kapjon, míg vezéreink egész versszakokat követeltek maguknak. Az
ütközet után Taliesin Guinevere szolgálatába lépett, és jó érzékkel emelte ki új patrónusa
érdemeit, mikor páratlan ékesszólással emlékezett meg az ellenség soraiba gurított tüzes
szekerekről, ám egyetlen szóval sem említette a lenyilazott szász varázslót. Guinevere
vöröslő hajkoronáját a vérrel áztatott árpasorokkal párosította, melyek közt a szászok
elhaltak, s bár egyetlen árva szál árpát sem láttam a csatatéren, a hasonlat még engem is
megragadott. Régi pártfogója, Cuneglas haláláról Taliesin a balladába foglalt kisebb
halotti énekben emlékezett meg, melyben a király neve lassú dobütésként ismétlődött;
míg a Gawain vezette roham leírásakor vérfagyasztó részletességgel idézte fel, miként
kelt fel halott lándzsásaink bosszúálló szelleme a kardok hídjáról, hogy támadást intézzen
az ellenség szárnyai ellen. Magasztalta Tewdricet, aki szívélyes volt velem, és megadta a
tisztességet Sagramornak, de éneke mindenekelőtt Arthur dicséretét zengte. Taliesin
balladájában Arthur volt az, ki az ellenség vérével árasztotta el a Mynydd Baddon völgyét,
Arthur vágta le az ellenség királyát és ő plántált félelmet Lloegyr lakóinak szívébe.
A keresztények nem állhatták Taliesin énekét, ezért saját dalt költöttek, amelyben
éppenséggel Tewdric győzte le az ellenséget. A Mindenható Atyaisten, hirdette a
keresztények éneke, meghallgatta Tewdric könyörgését, és a csatamezőre vezette a
mennyek seregét, melynek angyalai tüzes szablyáikkal vágták le a szászokat. Arthur
említést sem érdemelt a költeményükben, sőt egyetlen pogány sem vette ki részét a
diadalból, és a mai napig akadnak, kik szerint Arthur maga jelen sem volt Mynydd
Baddonnál. Egy keresztény ének egyenesen Meurignak tulajdonítja Aelle halálát, holott
éppenséggel Meurig nem is volt jelen Mynydd Baddonnál. A csata után Meurig
visszavette királyságát, míg Tewdric, akit Gwent püspökei még életében szentnek
kiáltottak ki, visszatért a remetelakba.
Arthur maga túlontúl elfoglalt volt ezen a nyáron, hogysem szentekkel vagy énekekkel
törődjék. Az ütközet utáni hetekben Lloegyr hatalmas területeit foglaltuk vissza, bár nem
vehettünk vissza mindent, hisz így is épp elég szász maradt Britanniában. Minél
keletebbre értünk, annál keményebb ellenállásba ütköztünk, de őszre az ellenségnek így
is be kellett érnie fele akkora területtel, mint amekkorát korábban birtokolt. Cerdic abban
az évben még hadisarcot is fizetett nekünk, és tíz évre előre ugyanekkora összeget ígért
be, bár ezt az ígéretét sosem teljesítette – sokkal inkább a szászokkal teli hajókat
fogadta, és lassan újraépítette megritkult erőit.
Aelle királyságát megosztottuk. A déli terület Cerdic kezébe került, míg az északi részen
három vagy négy kisebb királyság jött létre, melyeket Elmet, Powys és Gwent erői
egyaránt könyörtelenül fosztogattak. Szászok ezrei kerültek briton uralom alá; Dumnonia
teljes keleti tartományát ők lakták be. Arthur újra britonokkal akarta betelepíteni a
földeket, de közülünk csak kevesen kívánkoztunk oda, így a szászok megmaradtak, a
földeket művelték, és közben arról a dicső napról ábrándoztak, mikor királyuk visszatér.
Dumnonia visszafoglalt területei felett gyakorlatilag Sagramor uralkodott. A szász törzsfők
ugyan tudták, hogy Mordred a királyunk, ám a Mynydd Baddont követő években mégis
Sagramornak tartoztak hódolattal és az adókkal, és a komor fekete zászló lengett a
pontesi erősség felett is, ahol Sagramor katonái állomásoztak.
Arthur vezette a hadjáratot, melyben visszaköveteltük megrabolt földjeinket, ám amint
biztosítva látta a harci sikert, és a szászok készséggel beleegyeztek az új határokba,
elhagyta Dumnoniát. Akadtunk néhányan, akik a legvégsőkig reménykedtünk benne,
hogy csak megszegi Meurignak és Tewdricnek tett ígéretét, pedig hiába marasztaltuk
volna. Ő maga sosem akart hatalmat. Megtette a kötelességét azokban az években,
mikor Dumnonia királya gyermek volt, és amikor a becsvágyó urak vetélkedése az ország
szétforgácsolódásával fenyegetett, ám mindezekben az években élt benne a remény,
hogy egyszer magának való életet élhet, és miután legyőzte a szászokat, elérkezettnek
látta az időt, hogy valóra váltsa álmát. Könyörögtem, hogy gondolja meg magát, de ő csak
a fejét rázta.
– Öreg vagyok már, Derfel.
– Csak alig valamivel idősebb nálam, uram.
– Akkor te is öreg vagy – mosolyodott el. – Több mint negyven! Hányan élnek ilyen soká?
Csakugyan nem sokan akadtak. Mégis úgy gondoltam, hogy Arthur Dumnoniában maradt
volna, ha megkapja, amire vágyik, ez pedig nem volt más, mint a hála. Büszke harcosként
is jól tudta, mi mindent tett az országért, míg az ország legjobb esetben is sértett
elégedetlenséggel jutalmazta. Elsőként a keresztények törték meg békéjét, majd azután,
Mai Dun tüzeit követően, a pogányok is ellene fordultak. Igazságot adott Dumnoniának,
visszaszerezte elveszett földjeit és bebiztosította határait, mire hálából becsmérlően csak
az Istenek ellenségeként emlegették. Mindemellett, ígéretet tett Meurignak, hogy elhagyja
Dumnoniát, és elhatározását erősítette Uthernek tett esküje is, ő pedig boldogan
teljesítette mindkét ígéretét.
– Nem lesz nyugságom, míg be nem teljesítem esküimet – mondta, és nem akadt semmi,
amivel meggyőzhettem volna. Amint meghúzták az új szász határvonalat, és Cerdic
megfizette első sarcunkat, elhagyta az országot.
Hatvan lovasával és száz lándzsásával a siluriai Iscába vonult, mely a Severn túlsó
partján, Dumnoniával szemközt feküdt. Eredetileg egyetlen emberét sem akarta magával
vinni, de Guinevere tanácsára meggondolta magát. Arthurnak ellenségei vannak, állította
Guinevere, így rászorul a védelemre, amellett lovasai közé tartoztak Britannia legvitézebb
harcosai, akiket nem akart más parancsainak alávetni. Arthur engedte meggyőzni magát,
és nem hinném, hogy Guinevere-nek sokáig kellett volna győzködnie. Bármennyire is
arról álmodott, hogy egyszerű földbirtokosként éljen egy békés vidéken, ahol csupán
jószágai és a termés egészsége felett kell aggódnia, neki is tudnia kellett, hogy egyedül
azt a békét élvezheti, melyet maga teremt meg, és hogy az a földesúr, aki nem fogad
harcosokat, nem soká élvezheti a béke áldásait.
Siluria apró, szegény és jelentéktelen királyság volt. A régi dinasztia utolsó királya,
Gundleus a Lugg völgyében halt meg, utána pedig Lancelotot emeltük a trónra, aki
azonban gyűlölte Siluriát, és készséggel elcserélte azt a gazdag Belgae trónusáért.
Miután nem uralkodott felette senki, Siluriát két alkirályságra osztották fel Powys és
Gwent között. Cuneglas Nyugat-Siluria királyának hívta magát, míg Meurigot Kelet-Siluria
királyává kiáltották, de a valóságban egyik uralkodó sem fordított gondot a kopár északi
hegyek közt megbúvó, meredek és szűkös völgyekkel tagolt birtokra. Cuneglas
lándzsásokat toborzott sötét völgyeiből, míg Meurig beérte annyival, hogy térítőit küldje az
országba. Az uralkodók közül még Oengus mac Airem mutatott némi érdeklődést Siluria
iránt, mikor élelmet és rabszolgákat kutatva feldúlta az országot. Törzsfőik egymás közt
torzsalkodtak, és morgolódva bár, de megfizették adójukat Gwentnek vagy Powysnak, ám
Arthur eljövetele mindent megváltoztatott. Akár akarták, akár nem, egy csapásra ő lett
Siluria legfontosabb lakója, és így uralkodója. Arthur, bármilyen egyszerű földbirtokosként
is akart élni, nem tudott ellenállni a kísértésnek, hogy lándzsásai segítségével véget ne
vessen a törzsfők belvillongásainak. Egy esztendővel Mynydd Baddon után, mikor először
látogattuk meg Arthurt és Guinevere-t Iscában, már kormányzónak hívatta magát, és a
római titulus, miután semmilyen kapcsolatban nem állt a királysággal, ki is elégítette.
Isca egykor gyönyörű város volt. A rómaiak eleinte csak egy erősséget emeltek itt, hogy a
folyó kereszteződését vigyázzák, ám ahogy légióik egyre északabbra és nyugatabbra
törtek, egyre kevésbé látták szükségét az erődítménynek, és a várost Aquae Sulis
ellenkezőjére formálták; olyan településsé, ahová a rómaiak azért jártak, hogy kellemesen
érezzék magukat. Amfiteátrumot emeltek, s bár Iscában nem leltek hévízi forrásra, mégis
hat fürdőház és három palota épült, s mellé annyi templom, ahány istenséget a rómaiak
csak ismertek. A város mostanra nagyon leromlott, de Arthur helyreállíttatta a
törvényszéket és a palotákat. Az efféle munka mindig is boldoggá tette. A legnagyobb
palotát, melyben egykor Lancelot lakott, Arthur Culhwchnak adta, kit testőrsége
parancsnokává nevezett ki, és a testőrök legtöbbje ezen a palotán osztozott Culhwchhal.
A második legnagyobb palota Emrys otthona lett, kit Dumnonia püspökéből Isca
püspökévé tett.
– Nem maradhatott Dumnoniában – mondta Arthur, mikor körbe vezetett a városban. Egy
évvel Mynydd Baddon után jártunk, mikor Ceinwyn és jómagam először nézhettük meg
magunknak Arthur új otthonát. – Dumnonia nem elég nagy Emrys és Sansum számára –
magyarázta Arthur –, így Emrys itt szolgál a segítségemre. Mindene a szervezés, és
legalább távol tartja tőlünk Meurig keresztényeit.
– Valamennyiüket? – kérdeztem.
– A legtöbbjüket – felelte mosolyogva. – Csodálatos ez a hely, Derfel – lelkendezett,
amint tovább vezetett Isca kövezett utcáin –, csodálatos hely! – Mérhetetlenül büszke volt
új otthonára, és még azt sem átallotta kijelenteni, hogy Iscára kevesebb zápor hull, mint a
környező vidékre. – Olyat is láttam, hogy a hegyekben vastagon állt a hó – tette hozzá –,
míg itt a nap zöldellő mezőkre sütött.
– Értem, uram – mosolyodtam el.
– Ez igaz, Derfel! Igaz! Mikor kilovagolok a városból, mindig viszek magammal egy
köpenyt, és ahol a meleg hirtelen alábbhagy, magamra is kell öltenem. Majd meglátod, ha
holnap elmegyünk vadászni.
– Akárcsak egy varázslat – incselkedtem vele, hisz máskor a mágiának még az említését
sem állhatta.
– Magam is így hiszem – mondta halálos komolyan, és végigvitt egy nagy keresztény
szentély mellett elhaladó szűk utcán, mely a város központjában álló különös dombhoz
vezetett. Csigavonalban haladó csapáson lehetett a bucka tetejére jutni, ahol a régiek
sekély kürtőt ástak. A verem aljában számtalan apró tárgy feküdt, melyeket az Isteneknek
ajánlottak: szalagok, gyapjas szőrmedarabok, gombok; annak bizonyságai, hogy tehették
Meurig térítői bármilyen serényen a dolgukat, a régi vallást nem sikerült kiirtaniuk. – Ha
csakugyan varázslat munkál itt – mondta Arthur, miután felkapaszkodtunk a domb
tetejére és onnét néztünk le a kürtőbe –, akkor ez itt a kútfője. A helyiek szerint itt nyílik a
Túlvilág egyik kapuja.
– És te hiszel nekik?
– Csak annyit tudok, hogy ez itt szent hely – felelte boldogan, és Isca egésze annak tűnt
ezen a dicsőséges, késő nyári napon. A közelgő dagály felduzzasztotta a zöldellő
partoldalak közt rohanó folyó vizét, a nap a fehérre meszelt épületek falára és az udvaron
magasodó karcsú fákra vetült, míg északon serényen művelt földekkel borított dombság
terpeszkedett a távoli hegyek felé. Alig hihettük, hogy nem is oly régen még szász
csapatok jártak a békés dombok között, hogy lemészárolják a földműveseket,
rabszolgákat zsákmányoljanak és felgyújtsák a magtárakat. Egyedül Arthur érdeme volt,
hogy távol került tőlünk az ellenség, és úgy tűnt, sok nyárnak kell elmúlnia, míg szabad
szász újra közelíteni mer Isca határához.
A város legkisebb palotája a halomtól valamivel nyugatra feküdt, és Arthur Guinevere-rel
együtt ebben lakott. A rejtelmes domb tetején megállva éppen beláthattunk az udvarra,
hol Guinevere és Ceinwyn sétálgattak, miként az is szembeötlött, hogy jobbára Guinevere
b e s z é l .
– Gwydre házasságát tervezgeti – magyarázta Arthur. – Morwennával, természetesen –
tette hozzá gyorsan.
– Már épp készen áll rá – bólogattam buzgón. Szófogadó és engedelmes Morwennánk az
utóbbi időkben szeszélyes és ingerlékeny lett. Ceinwyn szerint Morwenna viselkedése
csupán annak a tünete volt, hogy nagyon is megérett már a házasságra, és én lettem
volna a legboldogabb, ha mielőbb gyógyírt adunk a bajára.
Arthur letelepedett a fűvel benőtt domb peremére, és elnézett nyugat felé. Kezét, mint
felfigyeltem rá, apró sötét pörsenések tarkították; valamennyit a kis kovácsműhelyben
szerezte, melyet a palota istállóudvarán épített magának. Mindig is lenyűgözte őt a
kovácsmesterség, és órákon át képes volt áradozni a fortélyairól. Most azonban, úgy tűnt,
más jár a fejében.
– Nem bánnád – kérdezte hirtelen –, ha Emrys püspök adná áldását a frigyre?
– Miért bánnám? – kérdeztem. Kedveltem Emryst.
– Egyedül Emrys püspök – folytatta Arthur. – Druidák nélkül. Meg kell értened, Derfel,
hogy Meurig kegyelméből élek itt. Végtére is, ö ennek a földnek a királya.
– Uram – kezdtem volna tiltakozni, de ő felemelt kezével hallgattatott el, és én nem is
méltatlankodtam tovább. Tudtam jól, milyen nehéz lehet kijönni az ifjú Meuriggal, aki
neheztelt Arthurra, amiért Tewdric egy időre megfosztotta hatalmától, és amiért ő nem
részesülhetett Mynydd Baddon dicsőségében. Meurig gwenti birtoka a dombtól alig
néhány méternyire kezdődött, az Usk folyót átszelő római híd túlsó végén, és Siluria e
keleti része hivatalosan szintén Meurig uralma alá tartozott.
– Meurig akarta, hogy egyszerű bérlőként éljek – magyarázta Arthur –, de Tewdric adott
jogot a királyi bérleményekhez. Ő legalább hálásnak mutatkozott mindazért, amit Mynydd
Baddonnál elértünk, ám az ifjú Meurig csakis úgy adta áldását az alkura, hogy legalább
színleg vonzalmat mutatok a kereszténység eszméje iránt. – Gúnyosan rajzolta magára a
kereszt jelét, és becsmérlő grimaszt vágott.
– Nem kell Meurig kegyét keresned – szóltam indulatosan. – Egy hónapot adj, és a
nyomorult kutya térden csúszva kéri a bocsánatod.
Arthur felnevetett. – Újabb háború? – Megrázta a fejét. – Meurig talán ostoba, de sosem
kereste a háborúságot, így nincs okom gyűlölni. Békén fog hagyni, míg ki nem hívom
magam ellen. Amellett, épp eleget harcolok, hogy Gwent miatt is aggódnom kelljen.
Kicsinyes harcokba kellett bonyolódnia. Oengus Feketepajzsosai még most is
fosztogatták Siluria nyugati határvidékét, és Arthur kis helyőrségekből álló hálózatot állított
fel, hogy az íreket visszatartsa. Nem haragudott Oengusra, akit leginkább a barátjának
tartott, hiszen Oengus éppoly kevéssé tudott ellenállni az új termés csábításának, miként
a kutya a bolhászkodás kényszerének. Siluria északi határvonala már komolyabb
gondokat vetett fel, mert annak túloldalán Powys következett, és Powysban Cuneglas
halála óta a káosz uralkodott. Cuneglas fiát, Perddelt ugyan királlyá kiáltották, ám
legkevesebb féltucatnyi törzsfő gondolta úgy, hogy több jogcíme termett a koronára, mint
Perddelnek, és Powys egykor magasztos királysága nyomorúságos csatamezővé
változott. Powys elszegényedett északi szomszédja, Gwynedd kénye-kedve szerint
fosztogatott; rablócsapatok harcoltak egymás ellen, kötöttek ideiglenes szövetségeket,
szegték meg ezeket, mészárolták le egymás családjait, és vonultak vissza a hegyek közé,
valahányszor őket fenyegette a mészárlás réme. A lándzsások közül épp elegen esküdtek
hűséget Perddelnek, hogy megtartsák a trónján, ám ahhoz már kevesen voltak, hogy
legyőzzék a lázongó törzsfőket.
– Azt hiszem, közbe kellene avatkoznunk – vetette fel Arthur.
– Avatkoznunk, uram?
– Meurignak és nekem. Ó, én is tudom, hogy gyűlöli a háborút, de előbb vagy utóbb az ő
becses hittérítőit is elkezdik öldösni, és az majd meggyőzi arról, hogy Perddel
támogatására küldje a lándzsásait. Persze csak addig, míg Perddel hajlandó megtűrni a
kereszténységet Powysban, amit kétségkívül meg fog tenni, ha visszakaphatja
királyságát. Ha pedig Meurig harcba vonul, alighanem engem is támogatására hív. Inkább
haljanak az én embereim, mint az övéi.
– Keresztény zászló alatt? – kérdeztem keserűen.
– Kétlem, hogy másikat akarna – felelte Arthur nyugodtan. – Én lettem siluriai
adóbegyűjtője, miért ne lehetnék powysi hadura is? – Szárazon elmosolyodott, majd
ártatlan mosoly áradt szét az arcán. – Lenne még egy oka, hogy Gwydre és Morwenna
keresztényi frigyre lépjen – tette hozzá idővel.
– Éspedig? – ösztökéltem, hiszen látni való volt, hogy a másik indokkal nem szívesen
hozakodik elő.
– Tegyük fel, hogy Mordrednek és Arganténak nem születik gyermeke.
Sokáig nem feleltem. Nem is olyan rég, Aquae Sulisban Guinevere ugyanezt a
lehetőséget vetette fel, bár én már akkor is képtelenségnek tartottam. Miként ezt meg is
m o n d t a m .
– De ha mégis gyermektelenek maradnak – erősködött Arthur –, ki követelhetné jogosan
Dumnonia trónját?
– Természetesen te magad – feleltem. Arthur Uther fiának vallhatta magát, még ha
törvénytelen fiának is, és nem akadt más, aki nálánál inkább jogot formálhatott a
k i r á l y s á g r a .
– Nem, nem – rázta a fejét sebesen. – Én nem akarok király lenni. Soha nem is akartam.
A kertben sétáló Guinevere felé fordultam, és sejtettem, hogy Mordred utódlásának
kérdése elsősorban őt foglalkoztatja. – Akkor hát Gwydre? – kérdeztem.
– Akkor hát Gwydre – értett egyet.
– Ő szívesen venné? – firtattam.
– Azt hiszem. Inkább az anyjára hallgat, mint rám.
– Te nem akarnád Gwydrét királynak?
– Azt akarom, hogy az legyen Gwydréböl, ami lenni szeretne – felelte Arthur –, s ha
Mordred nem hagyna örököst, és Gwydre jogot formálna a trónra, én mindenben
támogatni fogom.
Beszéd közben le sem vette a tekintetét Guinevere-ről, így hát joggal gyanítottam, hogy
az ő ereje munkál e becsvágy mögött is. Guinevere mindig is királyné akart lenni, ám
most, úgy '74űnt, azzal is beérte volna, hogy egy király anyja legyen, ha már Arthur
elutasította a trónust.
– De mint mondod – toldotta meg Arthur –, talán ez egész felvetés esztelen. Remélem,
hogy Mordrednek számtalan fia lesz, de ha még sem, és Gwydre király akar lenni,
szüksége lesz a keresztények támogatására. Most a keresztények uralják Dumnoniát,
nem igaz?
– De igen, uram – feleltem komoran.
– Akkor hát kétszerte is számító lépés lenne, ha a keresztényi rítusok szerint tartanánk
Gwydre esküvőjét – mondta Arthur szégyenlős mosollyal. – Látod már, milyen közel áll
leányod ahhoz, hogy királyné legyen? – Én magam soha azelőtt nem gondoltam
ilyesmire, és arcom ékesen árulkodott is erről, hisz Arthur újra felnevetett. – Én magam se
keresztényi ceremóniát kívánnék Gwydre és Morwenna számára – vallotta meg. – Ha
csak rajtam állna, Merlin adná össze őket.
– Vannak híreid Merlinről, uram? – kérdeztem buzgón.
– Nincsenek. Reméltem, hogy te szolgálsz majd hírekkel.
– Csak szóbeszéddel, uram. – Merlint egy éve senki sem látta. A diadal éjszakáján
elhagyta Mynydd Baddont, Gawain hamvaival együtt – vagy legalábbis egy csomaggal,
benne Gawain elüszkösödött csontjaival, és némi hamuval, mely éppúgy tartozhatott a
herceghez, mint holmi közönséges tűzifához –, és attól a naptól fogva én sem láttam őt. A
szóbeszéd szerint a Túlvilágra költözött, mások szerint csak Írországba, vagy valahová a
nyugati hegyek közé, de bizonyosat senki sem tudott. Azt mondta, Nimuénak kell
segédkeznie, de hogy hol, azt még nekem sem árulta el.
Arthur felegyenesedett, és lesöpörte a füvet nadrágja száráról.
– Ideje étkezni – mondta –, és figyelmeztetlek, hogy Taliesin megint valami
végeérhetetlen, unalmas énekkel készült Mynydd Baddonról. Ami ennél is rosszabb, még
nem végzett vele! Folyton újabb versszakokat aggat rá. Guinevere szerint valóságos
mestermű, és bizonyosan úgy is van, ha ő mondja, de hogy miért kell végigszenvednünk
minden egyes étkezéskor?
Ez alkalommal hallottam először Taliesin énekét, és a bárd valósággal megbabonázott.
Olyan volt, miként azt Guinevere találóan megjegyezte, mintha a csillagok zenéje kelt
volna életre a földön. Csodálatosan tiszta hangon énekelt, és tovább kitartott egy-egy
hangot, mint bármely más bárd, akit korábban hallottam. Később megtudtam tőle, hogy
hosszasan gyakorolja magát a légzést is, melyről sosem gondoltam volna, hogy
gyakorlást igényel, és ennek segítségével sokáig képes az elhaló hangot kitartani, hogy
lírájának határozott akkordjával vessen neki véget, avagy eléri, hogy a szoba sokáig
visszhangozzon és reszkessen diadalmas hangjától. Azon a nyári estén, ott Iscában, új
életre keltette körülöttem a Mynydd Baddon-i csatát. Sokszor hallottam még Taliesint
énekelni, és mindahányszor ugyanezzel a bámulattal.
A dalnok mindezek ellenére megmaradt szerény, tartózkodó férfiúnak. Megértette tulajdon
hatalmát, és békét talált általa. Kielégítette, hogy patrónusának tudhatja Guinevere-t, aki
értékelte művészetét, bőkezűen jutalmazta, és azt is megengedte neki, hogy heteket a
palotától távol töltsön el. Egyszer megkérdeztem, hogy hová megy ilyenkor, mire Taliesin
azt felelte, hogy a hegyek és völgyek közt bolyong, énekel a népeknek.
– És nemcsak énekelek – tette hozzá –, hanem meg is hallgatom őket. Kedvelem a régi
énekeket. Olykor csak egy-egy foszlányára emlékeznek, én pedig igyekszem újra
összerakni őket. – Nagyon fontos dolog, mondta el, odafigyelni a köznapi emberek
dalaira, mert ebből megtudni, mit kedvelnek; ez legalább annyira fontos, mint hogy a saját
énekeit elmondhassa nekik. – Könnyű az urakat szórakoztatni – tette hozzá –, hiszen ők
szórakozásra vágynak, ám egy földművesnek a dalnál előbbre való az alvás, és ha képes
vagyok őt ébren tartani, abból tudhatom, hogy a dalaim érnek valamit. – Néha pedig,
vallotta meg, tulajdon magának is énekelget. – Ülök a csillagok alatt, és énekelek –
mondta szégyenlős mosollyal.
– Csakugyan belelátsz a jövőbe? – tudakoltam tőle e beszélgetés alkalmával.
– Álmodom – felelte, akárha hétköznapi képességről beszélne. – A jövőt látni olyan, mint
ködfátyolon keresztül kémlelni, és az eredmény aligha éri meg az erőfeszítést. Amellett,
soha nem tudhatom, hogy a jövő képeivel az Istenek ajándékoznak-e meg, avagy azok
saját félelmeimből táplálkoznak. Végtére is, csupán egyszerű bárd vagyok.
Azt hiszem, igyekezett megkerülni a kérdést. Merlintől tudtam, hogy Taliesin cölibátusban
él, csak hogy jövőbelátó képességét megtartsa, így hát nyilván ő is magasabbra értékelte
azt, mintsem mutatta – csak épp így akarta elvenni mások kedvét a kérdezősködéstől.
Taliesin jóval azelőtt meglátta jövőnket, hogy mi akár csak megsejthettük volna,
egyszerűen csak nem akarta azt felfedni előttünk. Ilyen magának való ember volt.
– Egyszerű bárd? – ismételtem szavait. – Sokak szerint minden idők legnagyobb bárdja.
Megrázta a fejét, hogy lerázza magáról hízelgésem. – Egyszerű bárd – erősködött –, noha
olyasvalaki, aki alávetette magát a druidák kiképzésének. Cornoviában, Celafyddtől
tanultam ki a rejtelmeket. Hét és még három esztendeig tanultam, s a legutolsó napon,
mikor magamhoz vehettem volna a druidák botját, inkább elhagytam Celafydd barlangját,
és azóta bárdnak hívom magam.
– De hát miért?
– Talán azért – felelt hosszas gondolkozás után –, mert druidának lenni nagy felelősség,
és én ezt nem akarom. Figyelni szeretek, Lord Derfel, és történeteket elmondani. Az idő
maga a történet, és én inkább vagyok mesélője, mintsem formálója. Merlin változtatni
akart a történet menetén, és kudarcot vallott. Én nem merészkedem ilyen messzire.
– Merlin kudarcot vallott? – kérdeztem.
– Nem a kis dolgokban – felelt Taliesin nyugodt hangon. – Ám a nagyokban? Nos, igen.
Az Istenek egyre távolabb sodródnak tőlünk, és gyanítom, hogy immár sem az én dalaim,
se Merlin tüzei nem csábíthatják vissza őket. Nagyot fordul a világ, Lord Derfel, új istenek
jönnek, és ez talán nem mindig rossz. Egy isten mindig isten, ugyan mit számítana,
melyikük uralkodik? Csak a büszkeség és a megszokás marasztal ősi isteneink mellett.
– Azt mondod, valamennyiünknek kereszténnyé kellene válnunk? – kérdeztem
h i t e t l e n k e d v e .
– Hogy mely istent imádod, számomra édes mindegy, uram – felel te. – Én csupán azért
vagyok itt, hogy figyeljek és énekeljek.
Így hát Taliesin énekelt, míg Arthur Guinevere-rel az oldalán Siluriát uralta, én pedig
Mordred felett őrködtem, hogy gátat vessek rosszakaratának. Merlin eltűnt, talán a távoli
nyugat kísérteties ködében. A szászok meghúzták magukat, de tovább ácsingóztak a
földünkre, és a mennyekben, ahol senki sem vetett gátat az ártó akaratnak, az Istenek
újra elvetették kockáikat.
Mordred boldogan élt a Mynydd Baddon utáni években. Az ütközetben megízlelhette a
harc gyönyöreit, melyet azóta is mohón hajszolt. Egy ideig beérte azzal, hogy Sagramor
vezérletével harcoljon; az egyre zsugorodó Lloegyrt fosztogatta, vagy a szász csapatokra
vadászott, melyek termésünket és jószágainkat igyekeztek megrabolni, ám idővel beleunt
Sagramor elővigyázatosságába. A numídiainak esze ágában sem volt új háborút
kezdeményezni azáltal, hogy betör a területekre, melyek felett még mindig Cerdic
uralkodott és ahol még nem tört meg a szászok ellenállása, ám Mordred annál inkább
ácsingózott a pajzsfalak összecsapására. Egyszer megparancsolta Sagramor
embereinek, hogy kövessék őt Cerdic birtokára, ám a lándzsások Sagramor parancsa
nélkül nem keltek útra, márpedig Sagramor ellene volt a behatolásnak. Mordred egy ideig
magában füstölgött, ám ekkor váratlanul segélykérő üzenet érkezett Broceliandéból, az
armoricai briton királyságból, és Mordred önkéntesekből álló csapatot vezetett a Budic
király határvonalát feszegető frankok ellenében. Több mint öt esztendőn át Armoricában
maradt, és ez idő alatt nevet szerzett magának. A csatában, mondták emberei, nem
ismert félelmet, és győzelmei egyre többeket vonzottak a sárkányos lobogó alá. Jobbára
gazdátlan férfiak jöttek; útonállók és törvényen kívüliek, kik az összerabolt zsákmányon
híztak, és akiknek Mordred minden kívánságát teljesítette. Visszavette Benoic régi
királyságának java részét, és a bárdok kezdtek úgy mesélni róla, mint a feltámadt
Utherről, sőt a második Arthurról – bár sok olyasmi is történt, amiről sosem született ének,
és ami királyunk másik, becstelenségre, erőszakra és kegyetlenkedésre hajlamos oldalát
mutatta meg. Arthur maga is harcolt ezekben az években. Mint azt előre meglátta, Gwent
egyre több hittérítőjét mészárolták le Powysban, és Meurig Arthur segítségét követelte a
lázongók megbüntetésére, így hát Arthur megadóan északnak lovagolt embereivel. Nem
voltam ott, hogy segíthessek neki, hiszen kötelmeim Dumnoniában marasztaltak, de
valamennyien hallottuk a történeteket. Arthur meggyőzte Oengus mac Airemet, hogy űzze
ki a lázadókat Demetiából, és míg Oengus Feketepajzsosai nyugatról, addig Arthur
emberei délről támadtak. Meurig serege, mely kétnapnyira lemaradt Arthur mögött, már
csak egy szétvert lázadást és felkötött gyilkosokat talált, bár a papok gyilkosai közül
többen Gwyneddben leltek menedékre, melynek királya, Byrthig, nem volt hajlandó kiadni
őket. Byrthig abban reménykedett, hogy a lázadók segítségével még több földet hasíthat
ki magának Powysból, de Arthur, fittyet hányva Meurig tanácsaira, északnak vette az
irányt, és Caer Geinél legyőzte Byrthiget. Ezután, szinte megállás nélkül, és azzal az
ürüggyel, hogy a papok gyilkosai közül többen tovább menekültek észak felé, a Sötét Útra
és Lleyn rettegett királyságába vezette harcosait. Oengus ide is követte őt, és Foryd
homokfövenyén, ahol a Gwyrfair folyó egyenesen a tengerbe ömlött, Oengus és Arthur a
két sereg közé fogta és összezúzta Lleyn embereit. Diwrnach vízbe fulladt, több mint száz
lándzsását ott helyben levágták, a maradék fejvesztve menekült. Arthur két nyári hónap
alatt véget vetett a lázongásnak Powysban, visszaverte Byrthiget, és megölte Diwrnachot
– ez utóbbival végre beteljesítve Guinevere-nek tett egykori esküjét, miszerint bosszút
vesz azokon, akik megfosztották atyját királyságától. Guinevere atyja, Leodegan egykor
Henis-Wyren királyaként uralkodott, míg az Írországból érkező Diwrnach egyetlen
rohammal be nem vette az országot, hogy azt Lleynre keresztelje, Guinevere-t pedig
nincstelen száműzötté tegye. Diwrnach meghalt, és Guinevere bizonyára azt akarta, hogy
a királyság a fiára szálljon, ám akkor sem tiltakozott, mikor Arthur Oengus kezére játszotta
Lleynt, méghozzá abban a reményben, hogy ezzel leköti a Feketepajzsosokat, és
azoknak nem marad idejük Powysra. Jobb úgy, mondta később Arthur, hogy Lleyn élén ír
király áll, hiszen a népek java része megmaradt írnek, és Gwydre az ő szemükben sosem
lenne egyéb, csak idegen. Attól fogva Oengus legidősebb fia uralta Lleynt, Arthur pedig
trófea gyanánt Diwrnach kardját vitte Guinevere-nek Iscába.
Jómagam mindebből semmit sem láttam, hiszen nekem Dumnoniát kellett igazgatnom,
ahol az én embereim gyűjtötték be Mordred adóját és tartatták be Mordred törvényeit.
Issa vállalta magára a munka java részét, aki immár saját jogán is úrrá emelkedett, és
lándzsásaim felének parancsolt. Időközben apa lett, és felesége máris újabb gyermeküket
várta. Scarach velünk együtt élt Dun Caricben, ahonnét Issa rendre kilovagolt, hogy az
országot járja, s ahonnét, minden egyes hónapban és egyre inkább vonakodva, magam is
útra keltem, hogy Durnovariában csatlakozzak a Királyi Tanácshoz. Az összejöveteleken
Argante elnökölt, miután Mordred nyílt parancsot küldött, hogy felesége járjon el helyette.
Eleddig még Guinevere sem vehetett részt a Tanács ülésein, ám Mordred nem tűrt vitát,
így Argantét is meghívták a Tanácsba, ahol ki más, mint Sansum püspök lett legbuzgóbb
szövetségese. Sansum maga is a palotában lakott, és amíg Fergal druida az egyik, addig
ő Argante másik fülébe sugdolózott. Sansum gyűlölettel viseltetett minden pogány iránt,
de miután látta, hogy nem tehet szert hatalomra, hacsak meg nem osztja azt Fergallal,
tüstént megenyhült iránta. Morgan, Sansum felesége, Mynydd Baddon után
visszaköltözött Ynys Wydrynbe, ám a püspök Durnovariában maradt, inkább választva a
királyné bizalmát felesége társasága helyett.
Maga Argante módfelett élvezte a királyi hatalom gyakorlását. Nem hinném, hogy
szerelemre gyúlt volna Mordred iránt, annál inkább szerette viszont az aranyat, és ha már
Dumnoniában maradt, úgy intézte, hogy az ország adóinak legnagyobb része az ő
kezébe kerüljön. Magával a gazdagsággal csak kevésre ment. Nem építkezett, miként azt
Arthur és Guinevere tette; nem érdekelte az erősségek és a hidak újjáépítése, egyedül
az, hogy az adókat, akár sóban, akár szemes terményben vagy szőrmékben fizették meg,
mielőbb aranyra váltsa. Némi aranyat elküldött urának, aki szüntelenül pénzt követelt
növekvő seregének, de a legtöbbet a palota boltozatos pincéiben halmozta fel. A Fosse
Way mentén elrejtett aranyat már rég visszaszerezte, s ehhez adta az újabb és újabb
kincseket, főként Sansum püspök biztatására, aki püspöksége mellett immár főtanácsadó
és kincstárnok is lett. Nem kételltem, hogy ez utóbbi tisztét felhasználva a maga javára is
alaposan megdézsmálta a kincstárat. Egyszer meg is gyanúsítottam ezzel, mire nyomban
sértődött grimaszt vágott.
– Engem nem érdekel az arany, uram – szólt ájtatosan. – Hát nem azt parancsolta a mi
Urunk, hogy ne itt a földön gyűjtsünk kincseket, hanem odafent a mennyben?
Elfintorodtam. – Parancsolhat, amit akar – mondtam –, te akkor is eladnád a lelked az
aranyért, püspök. És mondjak valamit? Még jó üzletet is csinálnál vele.
Gyanakodó pillantást vetett rám. – Jó üzletet? Miért?
– Mert csak a hitványságot cserélnéd aranyra, hát azért. – Soha nem színleltem, hogy
kedvelném Sansumot, ahogy ő sem kedvelt engem. Az egérkirály mindig azzal vádolt,
hogy leveszem a sápot a beszedett adóból, és ennek bizonyítására azt a tényt hozta fel,
hogy eddig minden évben csak csökkentek a kincstár bevételei, miközben a hiányt
éppenséggel ő idézte elő. Sansum aláíratott Mordreddel egy rendelkezést, mely alapján
minden keresztény mentesült az adófizetés kötelme alól, és merem állítani, az egyház
még soha nem térített meg annyi pogányt, mint abban az esztendőben – noha Mordred
visszavonta a parancsot, mihelyst felismerte, hogy milyen sok lelket, ám mily kevés
aranyat menthet meg vele. Sansum ezután azt találta ki, hogy az egyház és csakis az
egyház gyűjtse össze a keresztények adóját. Egy évre valóban meg is emelkedtek a
bevételek, ám azután újra meredeken esni kezdtek, amint a keresztények rájöttek, hogy
olcsóbb megvesztegetni Sansumot, mint megfizetni az adót. Sansum már azt fontolgatta,
hogy megkétszerezi a pogányokra kivetendő adót, ám Fergal és Argante keresztbe
húzták e számítását. Argante azt javasolta, hogy inkább a szászokra kivetett sarcot
kettőzzük meg, ám ekkor Sagramor tagadta meg a sarc beszedését, nehogy lázadást
szítson Lloegyrben, mely ekkoriban kezdett csak lenyugodni. Nem csoda hát, hogy
gyűlöltem tanácsülésekre járni, és egy-két évnyi értelmetlen küszködés után fel is
hagytam e szokással. Issa továbbra is begyűjtötte az adót, de már csak a becsületesek
fizettek, és úgy tűnt, ők is évről évre kevesebben. Mordred egyre amiatt zsörtölődött, hogy
koldusbotra jut, miközben Sansum és Argante csak hízik.
Argante csakugyan hízott, ám gyermektelen maradt. Néha ugyan felkereste Broceliendét,
és olykor Mordred is hazatért Dumnoniába, ám Argante állapota egyetlen látogatás után
sem változott. Imádkozott, áldozatot mutatott be, szent forrásokat keresett fel, mégis
meddő maradt. Emlékszem a tanácsteremben uralkodó bűzre, mikor újszülött gyermekek
bélsarával bekent övet viselt, melyet biztos gyógyírnak tartottak a meddőség ellen, ám ez
éppúgy nem segített, mint a pirítógyökér vagy a naponta fogyasztott mandragóra.
Sansum végül meggyőzte arról, hogy egyedül a keresztények csodája segíthet, és két
évvel azután, hogy Mordred harcba indult Broceliandéban, Argante kihajította Fergal
druidát a palotából, és nyilvánosan megkeresztelkedett a Durnovaria északi mezsgyéjén
hömpölygő Ffraw folyó vizében. Hat hónapon át mindennap részt vett az ájtatosságokon,
melyeket a Sansum által a város központjában emelt templomban tartottak, ám a hasa a
hatodik hónap végére is éppoly lapos maradt, mint amikor begázolt a folyó vizébe. így
azután Fergalt visszahívták a palotába, s vele együtt denevérürülékből és menyétvérből
való új csodaszer is érkezett.
Gwydre és Morwenna ekkorra összeházasodtak, és már közös gyermeküket nevelték; a
fiúcskát, akit Emrys püspök segédletével Arthurnak kereszteltek, és akit valamennyien
Arthur-bachnak, Kicsi Arthurnak szólítottunk. Argante a szertartást személye elleni
sértésnek látta. Tudta, hogy sem Arthur, sem Guinevere nem rajong a keresztényekért,
és hogy unokájuk megkeresztelése sokkal inkább szívesség Dumnonia keresztényeinek,
kiknek támogatására igencsak rá lesznek szorulva, ha Gwydrét akarják a trónra ültetni.
Amellett, Arthur-bach egész léte Mordred szégyenére vallott. Egy királynak termékenynek
kellett lennie, mindenki ezt várta, és Mordred nem teljesítette kötelmét. Mit sem számított,
hogy Mordred Dumnonia széle-hosszában fattyakat nemzett, mikor Argantét nem
ajándékozta meg örökössel. A királyné sötét szavakkal illette megnyomorodott lábát,
emlékeztetett születésének baljós körülményeire, és keserűséggel tekintett Siluriára, hol
vetélytársa, tulajdon leányom, annál készebbnek mutatkozott új hercegek kihordására. A
királyné egyre reményvesztettebbé vált, már kincseit sem sajnálta a szédelgőktől, akik
duzzadt méhet ígértek neki, ám Britannia minden varázslója sem segíthette hozzá a
fogantatáshoz, miként, ha igazak voltak a szóbeszédek, a palotaőrség lándzsásai sem.
És mindeközben Gwydre tovább várt Siluriában, és Argante tudta, hogy ha Mordred
meghalna, Dumnonia Gwydrére száll.
Mordred uralkodásának korai éveiben minden tőlem telhetőt megtettem, hogy
fenntartsam Dumnonia békéjét, és erőfeszítéseimet egy ideig csak segítette a király
távolléte. Magisztrátusokat neveztem ki, és így biztonságban örökítettem tovább Arthur
igazságát. Arthur mindig is kedvelte a jó törvényeket, és állította, ezek tartják össze az
országot, miként a kemény bőrréteg alatt a fűzfadeszkák összetartják a pajzsot. Ő maga
is külön gondot fordított olyan helyi elöljárók kinevezésére, akik minden körülmények
között pártatlannak bizonyultak, és zömében földbirtokosokat, kalmárokat és papokat
választott, akik elég vagyonosak voltak ahhoz, hogy ellenálljanak a pénz kísértésének.
Ha bárki megveheti magának a törvényt, szerette Arthur mondogatni, akkor a törvény
értéktelenné lesz, és az ő magisztrátusai valamennyien hírnevesek voltak tisztességükről.
Nem tartott azonban soká, míg Dumnonia hatalmasságai felismerték, hogy az elöljárókat
is meg lehet kerülni. Ha a megfelelő összeget felajánlották, Sansum vagy Argante rövid
úton elintézte, hogy Mordred még Armoricából is hazaüzenjen, egy-egy döntés azonnali
megváltoztatását követelve, én pedig azon kaptam magam, hogy az apró
igazságtalanságok egyre dagadó árjával kell megküzdenem. A becsületes elöljárók
inkább lemondtak, mintsem elszenvedjék helyes döntéseik szüntelen megváltoztatását,
míg azok a jó szándékú emberek, akik egyébként alávetették volna magukat a törvény
hatalmának, hajlamosak lettek lándzsával elintézni a vitatott kérdéseket. A törvény
szétmállása lassú folyamat, én mégsem állhattam neki ellen. Nekem kellett volna
megzaboláznom Mordred önfejűségét, miközben Argante és Sansum mindenben
igyekeztek gáncsot vetni erőfeszítéseimnek.
Mégis, egészét tekintve, boldog éveket tudtunk magunk mögött. Kevesen éltek negyven
esztendőt, Ceinwyn és jómagam mégis megtettük, és az Isteneknek hála még kiváló
egészségnek örvendtünk. Morwenna házassága örömmel töltött el bennünket,
Arthur-bach születése még inkább, és egy évre rá Seren leányunk is feleségül ment
Ederynhez, Elmet koronahercegéhez. A házasságot jól felfogott érdekek hozták tető alá,
hiszen Seren Powys királyának, Perddelnek volt az unokatestvére, és a frigy ekképpen
Elmet és Powys szövetségét erősítette. Bár Ceinwyn szívből ellenezte a házasságot,
amiért gyengéd ragaszkodásnak a nyomát sem látta Seren és Ederyn között, Seren
boldogan vállalta a majdani királyné szerepét, és hozzáment a herceghez, akivel messzire
költözött tőlünk. Szegény Serenem, sosem érhette meg, hogy királyné legyen belőle; első
gyermeke, egy leány szülése közben halt el, és az újszülött is alig másfél nappal élte csak
túl az anyát. Három leányom közül így a második is átkelt a Túlvilágra.
Megsirattuk Serent, bár nem keserűbb könnyekkel, mint egykor a kis Dián halálát, és alig
egy hónap múltával Morwenna életet adott második gyermekének is, egy leánynak, akit ő
és Gwydre Serennek keresztelt. Unokáink bearanyozták minden napunkat. Nem jöttek
Dumnoniába, ahol Argante féltékenysége veszélyeztette volna ártatlan életüket, de
Ceinwyn és én annál gyakrabban látogattunk Siluriába. Oly gyakran megfordultunk ott,
hogy Guinevere különszobákat ajánlott fel a palotában, a mi kizárólagos használatunkra,
és idővel már több időt töltöttünk Iscában, mint Dun Caricben. Hajam és szakállam lassan
őszbe csavarodott, és szívesebben engedtem, hogy Issa bajlódjék Argantéval, míg én
unokáimmal játszadozom. Anyámnak is házat építettem Siluria tengerpartján, ám ekkorra
már annyira eluralkodott rajta a téboly, hogy azt sem tudta, mi történik vele, és folyton
abba a nyomorúságos viskóba igyekezett visszatérni. Az egyik téli ragály vitte el, s miként
Aelle-nek megígértem, szász szokás szerint lábával észak felé temettem el.
Dumnonia pusztult, és én nem sok mindent tehettem a pusztulása ellen, hisz Mordred
épp elég hatalmat birtokolt, hogy engem megkerüljön. Issa mindezek ellenére is
megtartotta a rend és tisztesség látszatát, miközben Ceinwyn és én minden korábbinál
több időt töltöttünk Iscában. Azok a csodálatos emlékek, melyeket Siluriáról őrzök:
napfényes nyarak emlékei, mikor Taliesin lágy altatókat énekelt, és Guinevere finom
gúnyt űzött boldogságomból, amint a pázsiton egy felfordított pajzs hátán tologattam
Arthur-bachot és Serent. Arthur szívesen csatlakozott hozzánk, hisz mindig is kedvelte a
gyermekeket, és némelykor Galahad is megjelent, hogy fényűző száműzetését megossza
Arthurral és Guinevere-rel.
Galahad még ekkor sem házasodott meg, noha gyermeket nevelt. Unokaöccsét és
Lancelot gyermekét, Peredur herceget vette magához, aki Mynydd Baddon holtjai közt
zokogott, mikor rábukkant. Ahogy Peredur cseperedett, egyre inkább emlékeztetett
atyjára; ugyanazt a sötét bőrt, ugyanazt a nemes metszésű arcot viselte, természete
mégis inkább vallott Galahadre, mint Lancelotra. Eszes, komoly és őszinte fiú volt, aki
mindent megtett, hogy jó keresztény váljék belőle. Nem tudom, mennyire ismerte atyja
élettörténetét, de Peredurt mindig is nyugtalanította Arthur és Guinevere, miként, azt
hiszem, ők is nyugtalanítónak találták a fiút. Ez persze nem Peredur hibája volt, csak
éppen az arca idézett fel olyan emlékeket, melyeket legszívesebben valamennyien
elfeledtünk volna. Annyi bizonyos, hogy mindketten hálásnak tűntek, mikor Peredurt
tizenkét esztendősen Meurig gwenti udvarába küldték, hogy ott tanulja ki a harcos
mesterségét. Bármennyi jóság is lakozott Peredurban, a távozásával mintha sötét árnyék
hullt volna le Iscáról. Később, jóval azután, hogy Arthur története véget ért, alaposan
megismertem Peredurt, és tartottam olyan jóravaló embernek, mint akárki mást.
Peredur nyugtalaníthatta Arthurt, ám más aligha. Ma, ezekben a komor és sötét
napokban, mikor az emberek visszatekintenek és arra emlékeznek, mi mindent
veszítettek el Arthurral, jobbára Dumnoniáról beszélnek, de még akadnak, akik inkább
Siluriát gyászolják, hisz azokban az években békével és igazsággal ajándékoztuk meg azt
a jelentéktelennek tartott királyságot. Nem szűntek a ragályok és nem szűnt a
szegénység, s a férfiak éppúgy berúgtak és egymás vérét ontották, lehetett Arthur bármily
tisztességes, ám az özvegyek joggal számíthattak a jóvátételre, és az éhezők is tudták,
hogy a magtárakban egész télen akad élelem. Ellenség nem háborgatta Siluria
határvidékét, s bár a keresztény vallás futótűzként terjedt a völgyekben, Arthur nem
engedte megbecsteleníteni a pogányok szent helyeit, ahogy a pogányok sem ronthatták
le a keresztény templomokat. Azokban az években az valósult meg Siluriában, amit
Arthur Britannia egészének megálmodott. A gyermekeknek nem kellett rettegniük a
rabszolgasortól, a termést nem égették fel, és a hadurak nem fosztották ki a náluk
g y e n g é b b e k e t .
Ám a biztonság szigetén túl már sötét fellegek gyülekeztek. Merlin távollétét is borús
előjelnek tartottuk. Évek múltak el évek után, s mert semmiféle hírt nem kaptunk felőle, a
népek joggal feltételezték, hogy a druida meghalt, hiszen senki, még Merlin sem élhetett
ilyen sokáig. Meurig, mint várható, civakodó és akadékoskodó szomszédnak bizonyult, aki
mindig magasabb adókat vagy a Siluria völgyeiben lakó druidák kiűzését követelte, noha
Tewdric, mikor éppen elhagyta az önmagára kiszabott aszkétaéletet, mindig mérsékletre
próbálta inteni. Powys továbbra is gyenge maradt, Dumnoniában pedig egyre inkább
eluralkodott a törvénytelenség, bár Mordred távolléte megkímélte az országot a
legrosszabbtól. Úgy tűnt, egyedül Siluriában fér meg a boldogság; Ceinwyn és én minden
itt töltött idővel nehezebben tértünk vissza Dumnoniába. Kezdtük azt gondolni, hogy
életünk hátralévő napjait Iscában kellene leélnünk. Miénk volt az egészség, a barátság, a
család melege, a boldogság.
Elbizakodtunk, és a végzet minden elbizakodottság ellensége. A végzet, mint azt Merlin
sosem mulasztotta el megjegyezni, megkerülhetetlen.
Az Iscától északra magasodó dombok közt vadásztam Guinevere-rel, mikor először
hallottam, mekkora veszélybe került Mordred. Tél volt, a fák csupaszon meredeztek, és
Guinevere fegyelmezett kutyái épp akkor rohantak le egy nagy, vörös szarvasbikát, mikor
a Dumnoniából érkezett fullajtár rám talált. A férfi egy levelet nyújtott át, majd elkerekedett
szemekkel figyelte, amint Guinevere utat tör magának az acsarkodó vérebek közt, hogy
rövid lándzsája egyetlen döfésével megszabadítsa az állatot szenvedéseitől. A vadászok
lerángatták a kutyákat a tetemről, majd elővonták késeiket, hogy kizsigereljék az állatot.
Széthajtottam a pergament, elolvastam a kurta üzenetet, majd a hírvivőhöz fordultam.
– Arthur látta már?
– Nem, uram – felelte a férfi. – Az üzenetet nem neki címezték.
– Azonnal vidd el neki – nyújtottam felé a pergament. Guinevere boldogan és talpig
véresen lépett el egy tetemtől.
– Mintha rossz hírt kaptál volna, Derfel.
– Épp ellenkezőleg – feleltem –, nagyon is jó hírt. Mordred megsebesült.
– Helyes! – kiáltott Guinevere izgatottan. – Remélem, súlyosan.
– Úgy tűnik. Egy bárd sebezte meg a lábát.
– Nagy kár, hogy nem a szívét. Hol van?
– Még Armoricában. – Az üzenetet maga Sansum mondta tollba. Úgy tűnt, Mordredet
meglepte és legyőzte a frank király, Clovis hadserege, és urunk maga is súlyos sérülést
szerzett. Sikerült elmenekülnie Benoic egyik ősi erősségébe, melyet Clovis azonnal
szoros ostromgyűrűbe zárt. Mordred a frankoktól frissen visszahódított területen akart
telelni, melyet kétségkívül máris második, tengerentúli királyságának gondolt, ám Clovis
nyugat felé vezette a frankok seregét, és egy téli hadjárattal lepte meg. Mordred csúfos
vereséget szenvedett, s bár életben maradt, nem menekülhetett Armoricából.
– Mennyire megbízható a hír? – firtatta Guinevere.
– Eléggé megbízható – feleltem. – Budic király küldte a hírvivőt Arganténak.
– Helyes! – lelkendezett Guinevere. – Helyes! Reméljük, a frankok be is végzik, amit
elkezdtek. – Visszalépett a gőzölgő belsőségek egyre gyarapodó halmához, hogy egy
cafatot odalökjön legkedvesebb kutyájának. – Meg fogják ölni, ugye? – kérdezte.
– A frankokat nem a könyörületességükről ismerik – mosolyogtam. – Remélem, a
csontjain fognak táncolni – kiáltotta. – És még második Uthernek hívatta magát!
– Egy ideig csakugyan helytállt, úrnőm.
– Nem az számít, hogy harcolsz, Derfel, hanem hogy ki nyeri az utolsó csatát. – Újabb
zsigereket vetett oda vérebeinek, majd megtörölte vadásztőre pengéjét, és visszatolta a
hüvelyébe. – Argante mit várna tőled? – kérdezte. – Hogy mentsd meg? – Argante
pontosan ezt követelte, miként Sansum is, aki ezért is értesített. Üzenetében azt
parancsolta, hogy minden emberemmel siessek a déli partra, keressek hajókat és
menekítsem ki Mordredet. Ezt tudattam is Guinevere-rel, aki gúnyosan sandított felém. –
És most azt fogod mondani, hogy a kis varangynak tett esküd kötelez a segítségre?
– Nem tettem esküt Arganténak – feleltem –, Sansumnak pedig megannyira sem. – Az
egérkirály rendelkezhetett, ahogy csak jónak látta, nekem azonban nem volt
kötelességem engedelmeskedni, sem ebben, sem másban. Amellett, kételltem, hogy a
sereg a zord téli időben egyáltalán eljuthatna Armoricába, és ha lándzsásaim még túl is
élnék az átkelés megpróbáltatásait, aligha ütközhetnek meg Clovis frank hordájával.
Mordred egyedül az öreg Broceliandei Budic király segítségére számíthatott, aki Arthur
idősebb nővérét, Annát vette nőül, ám Budic – bármily elégtétellel figyelte, miként
hadakozik Mordred a frankokkal az egykor Benoicnak nevezett földön – aligha
kockáztatta, hogy Mordred megmentésével magára vonja Clovis figyelmét. Mordred,
amennyire én láttam, pusztulásra ítéltetett. Ha a sebe nem is öli meg, Clovis bizonyosan.
A tél hátralevő részében Argante üzenetek garmadáját zúdította a nyakamba, melyek
mindegyikében azt követelte, hogy vezessem át embereim a tengeren, de én
megmaradtam Siluriában, és ügyet sem vetettem rá. Issa is kézhez vette ugyanezt a
parancsot, ám kurtán megtagadta az engedelmességet, míg Sagramor egyenesen a tűzre
vetette Argante üzeneteit. Argante, aki tulajdon hatalmát látta szertefoszlani ura fogyó
életével, egyre kétségbeesettebb lett, és aranyat kínált a lándzsásoknak, akik
hajlandónak mutatkoztak Armoricába hajózni. Jóllehet a lándzsások közül sokan
elfogadták az aranyat, inkább vitorláztak nyugatra, Kernowba, avagy siettek északra,
Gwentbe, hogysem magukra vonják Clovis frank seregének haragját. Argante
kétségbeesése csak reményeinket szította. Mordred csapdába esett és beteges, előbb
vagy utóbb meg kell érkeznie halálhírének is, mi pedig akkor Arthur lobogója alatt
Dumnoniába vágtatunk, ahol Gwydre esélyes trónkövetelőként léphet fel. Sagramor
hátrahagyja a szász határt, hogy bennünket támogasson, és Dumnoniában nem lesz
majd senki, aki ellenünk szegülhetne.
Akadtak azonban mások is, akik Dumnonia trónusára függesztették tekintetüket. Erről
kora tavasszal értesültem, mikor Szent Tewdric elhalálozott. Arthur még az elmúlt téli
megfázástól tüsszögött és reszketett, ezért Galahadet kérte, hogy vegyen részt a régi
király temetési szertartásán, melyet Gwent Iscától csekély távolságra fekvő fővárosában,
Burriumban tartottak, Galahad pedig kikönyörögte, hogy én is elkísérjem. Magam is
gyászoltam Tewdricet, aki mindig jó barátunk volt, de nem kívántam részt '76enni a
temetésen, hogy elviselni kényszerüljek a végtelenül unalmas keresztényi szócséplést.
Arthur ekkor maga is könyörgőre fogta.
– Meurig kegyelméből élünk itt – emlékeztetett rá –, és jól tesszük, ha tiszteletet mutatunk
iránta. Elmennék, ha tudnék – tüsszentett hatalmasat –, de Guinevere szerint az most
maga lenne a halál.
Így hát Galahad és jómagam jártunk el Arthur nevében, és a temetési szertartás
csakugyan mérhetetlenül unalmas volt. Egy hatalmas, csűrre hasonlító templomban került
rá sor, melyet Meurig abban az évben építtetett, hogy emlékeztessen Jézus Krisztus
ötszáz esztendővel ezelőtti csodálatos születésére, s miután a templomban minden létező
imádságot elmondtak és elkántáltak, még több fohászt kellett elviselnünk Tewdric
sírhantja mellett. Nem volt halotti máglya, se éneklő lándzsások, csupán egy hideg verem
a földben, körötte szolgalelkű papok egész csordája, majd a méltatlan szétszéledés és
rohanás vissza a város tavernáiba.
Meurig úgy rendelkezett, hogy Galahad és én vacsoráljunk vele. Galahad unokaöccse,
Peredur csatlakozott hozzánk, miként tette azt Burrium püspöke, egy Lladarn nevű komor
lélek is, akinek a nap legunalmasabb imádságait köszönhettük. Lladarn újabb fohásszal
kezdett neki az estebédnek, miután a legőszintébben érdeklődött lelkem állapota iránt, és
megbotránkozására azt kellett hallania, hogy lelkem biztonságban tudom Mithrasnál. Az
efféle válasz rendesen felingerelte Meurig királyt, ám ehhez most túlontúl zaklatott volt.
Tudtam, hogy nem atyja halála dúlta fel ennyire, hiszen Meurig nem szűnt meg atyjára
neheztelni, amiért az Mynydd Baddon kedvéért visszavette tőle a hatalmat, ám ennek
ellenére egész este azzal untatott bennünket, hogy atyja szentségének és jámborságának
dicséretét zengte. Kifejeztem reményem, hogy Tewdric könyörületes halált halt, mire
Meurig közölte, hogy atyja éhen veszett, miközben az angyalok életmódját próbálta
mímelni.
– A végén alig maradt belőle valami – sóhajtott áhítatosan Lladarn püspök –, csak a csont
és a bőr, ez volt ő, csont és bőr! A szerzetesek úgy mondják, hogy bőre még ekkor is
földöntúli fényben égett, Isten dicsőségére.
– Most pedig az Úr jobbján foglal helyet – vetett buzgón keresztet Meurig –, ahol egy
napon magam is vele leszek. Kóstold meg az osztrigát, uram – tolt felém egy ezüstös
tálat, majd tulajdon kezével töltött nekem bort. Sápatag ifjú volt még mindig, kidülledő
szemekkel, sóhajnyi szakállal, és bosszantóan aprólékos, tudálékos modorral. Akár csak
atyja, ő is a római módit utánozta. Ritkuló haján bronz homlok pántot viselt, tógába
öltözött, és fekve étkezett. Azok a fekhelyek iszonyúan kényelmetlenek voltak. Meurig egy
búskomor, fejőstehénre emlékeztető rhegedi hercegnőt vett asszonyul, aki pogányként
érkezett Gwentbe, fiú ikreket adott királyának, és vonakodva bár, de még a keresztény
vallást is a lelkébe engedte. Csak alig néhány pillanatra bukkant fel a félhomályos
teremben, hogy gyanakvóan végigmérjen bennünket, ne egyen és ne szóljon semmit,
majd éppoly rejtélyesen eltűnjön a szemünk elől.
– Van már valami hír Mordredről? – kérdezte Meurig asszonya rövid látogatása után.
– Semmi újat nem hallottunk, felség – felelte Galahad. – Clovis ostromgyűrűbe zárta, de
hogy él-e vagy hal, senki sem tudja.
– Nekem vannak híreim – vidult fel Meurig, amiért előttünk értesült. – Tegnap egy kalmár
híreket hozott Broceliandéból, és szerinte Mordred igen közel áll a halálhoz. A sebe
elüszkösödött. – A király egy elefántcsont szilánkkal piszkálgatni kezdte fogait. – Isten
akarata ez, Galahad herceg, egyedül Isten akarata.
– Dicsértessék a neve – szúrta közbe Lladarn püspök. A püspök ősz szakálla oly
hosszúra nőtt, hogy elveszett a fekhelye alatt, és Lladarn leginkább törülközőként
használta, melyben zsíros kezét megtisztíthatta.
– Mi magunk is hallottunk efféle szóbeszédet, felség – szóltam óvatosan.
Meurig vállat vont.
– A kalmár nagyon biztos volt magában – engedett le egy osztrigát a torkán. – Ha
Mordred még nem is halt meg – ment tovább –, hamarosan ez is bekövetkezik, és nem
marad utána örökös!
– Igaz – bólintott Galahad.
– És Powysi Perddel szintúgy gyermektelen – folytatta Meurig.
– Perddel még asszonyt sem vett maga mellé, felség – mutattam rá.
– És vajon akarna? – firtatta Meurig.
– Úgy mondják, Kernow egyik hercegnőjét szemelte ki – feleltem –, és az ír királyok is
buzgón ajánlgatják saját leányaikat, de az anyja még várni kíván egy-két évet.
– Az anyja uralkodik felette, he? Nem csoda, hogy ilyen gyenge – szólt Meurig sipító
fejhangján –, gyenge bizony. Hallom, Powys nyugati hegyeiben csak úgy hemzsegnek a
t ö r v é n y e n k í v ü l i e k .
– Mi is hallottuk, felség – értettem egyet. Az Ír-tenger menti hegyekben Cuneglas halálát
követően kezdtek felbukkanni a gazdátlan fegyveresek, s Arthur powysi, gwyneddi és
ueyni hadjáratai csak felduzzasztották a számukat. Sokan leltek itt menedéket Diwrnach
Vérpajzsosai közül is, kik Powys lázadóival szövetkezve új fenyegetést jelentettek Perddel
trónjára nézve, noha eddig beérték annyival, hogy kellemetlenkedjenek. Rabolták a
jószágot és a terményt, rabszolgának hurcoltak néhány gyermeket, majd gyorsan
visszahúzódtak a hegyek közé, hogy a megtorlást elkerüljék.
– És Arthur? – érdeklődött Meurig. – Miért maradt el?
– Nincs jól, felség – felelte Galahad. – Szívesen jött volna, de sajna, a téli láz legyűrte.
– Azért semmi komoly? – firtatta Meurig olyan arckifejezéssel, melyből gyaníthattuk,
mennyire szívesen venné, ha Arthur betegsége végzetesnek bizonyulna. – Csak remélni
tudjuk, hogy nem az – sietett hozzátenni –, csak hát megöregedett, és az öregek gyakorta
megadják magukat olyan semmiségeknek is, melyeket az ifjak könnyedén leráznak
m a g u k r ó l .
– Én nem hinném, hogy Arthur öreg – vetettem közbe.
– Kevés híján ötven már! – mutatott rá Meurig méltatlankodva.
– Még addig is hátravan jó pár éve.
– Igenis öreg – erősködött Meurig –, öreg. – Elnémult, és én körülnéztem a palota
termében, melyet bronz olajlámpások fénye világított be. Az öt fekhelyet és az alacsony
asztalt leszámítva nem láttam egyéb bútorzatot, miként díszítményt sem, csak a keresztre
feszített Krisztust, kinek fából faragott mása magasan a fejünk felett függött. A püspök
egy ürücombon rágódott, Peredur némán nézett maga elé, míg Galahad arcán
szórakozott kifejezéssel a királyt méregette. Meurig újfent a fogát kezdte piszkálni, majd
felém mutatott az elefántcsont szilánkkal. – Mi történik, ha Mordred meghal? – Pislogni
kezdett, ahogy mindig is tette, ha valami nyugtalanította.
– Új királyt kell keresnünk, felség – feleltem közönyösen, akárha a kérdés semmit se
jelentene a számomra.
– Ennyit magam is felismertem – jegyezte meg maró gúnnyal –, de ki lenne az?
– Dumnonia urai majd eldöntik – kerültem meg az egyenes választ.
– És Gwydrét választják? – Újra hunyorogni kezdett, amint kihívott maga ellen. – Azt
hallottam, Gwydrét választanák! Igazam van?
Nem szóltam, és végül Galahad válaszolt helyettem. – Gwydre bizonyosan fellépne
igényével, felség – felelte óvatosan.
– Ő aztán nem lép fel, soha! Soha! – visította Meurig dühösen. – Atyja, úgy látszik,
elfeledtétek, törvénytelen fattyú!
– Miként én is, felség – szúrtam közbe.
Meurig ügyet sem vetett rám. – „Törvénytelen gyermek nem léphet az Úr gyülekezetébe!”
– erősködött. – így áll az írásban. Igazam van, püspök?
– „Törvénytelen gyermek még tíz nemzetség multával sem léphet az Úr gyülekezetébe” –
ejtette gondosan a szavakat Lladarn, majd keresztet vetett. – Dicsérjük az Urat az Ő
végtelen bölcsességéért, felség.
– Íme! – kiáltott Meurig, akárha el is döntötte volna az egész vitát.
Elmosolyodtam. – Felség – mutattam rá –, ha megtagadnánk az uralkodók törvénytelen
gyermekeitől a trónt, hamarosan nem lennének királyaink.
Rám meredt savókék, kidülledt szemével, és próbálta eldönteni, hogy tulajdon ősiségét
kérdőjelezem-e meg. Végül úgy döntött, nem kezd ellenségeskedést.
– Gwydre még fiatalember – szólt ehelyett –, és nem a király fia. A szászok egyre
erősödnek, és Powysban a káosz az úr. Britanniának vezetőkre van szüksége, Lord
Derfel, erős királyokra, kiket oly fájóan nélkülöz!
– Naponta hálaimát mondunk, amiért felséged tulajdon példájával ennek ellenkezőjét
bizonyítja – szólt kenetteljesen Lladarn.
Azt gondoltam, a püspök hízelkedése csupán udvarias replika, az udvaroncok
szokványos, ám semmitmondó frázisa, Meurig azonban minden szavát véresen komolyan
v e t t e .
– Pontosan! – kiáltott a király lelkesen, majd felém fordította fakó szemét, mintha elvárná,
hogy visszhangozzam a püspök dicsérő szavait.
– Ki lenne az – kérdeztem ehelyett –, akit te szívesen látnál Dumnonia trónján, felség?
Hirtelen és heves pislogásából láttam, mennyire zavarba ejtette a kérdés. A válasz
egyértelműnek '74űnt: Meurig saját magát látta volna szívesen. Már Mynydd Baddon előtt is
tett néhány erőtlen kísérletet a trón megszerzésére. Amikor ragaszkodott hozzá, hogy
Gwent csak akkor segít a szászok ellenében, ha Arthur lemond a hatalmáról, éppen
Dumnonia trónusát gyengítette, abban a reményben, hogy az egy napon az ölébe hullik
majd, és most végre elérkezettnek látta erre az időt, ha saját jelöltségét addig nem is
merte nyilvánosságra hozni, míg Mordred halálhíre el nem érte Britanniát.
– Azt a jelöltet támogatom – felelte inkább –, aki késznek mutatkozik alávetni magát a mi
Krisztus Urunk parancsolatának. – A kereszt jelét rajzolta magára. – Isten alázatos
szolgájaként nem tehetek másként.
– Dicsérjük az Urat! – sietett közbevágni a püspök.
– És ha nem kell csalatkoznom forrásaimban, Lord Derfel – törtetett tovább Meurig –,
Dumnonia keresztényei is jó keresztény uralkodóért esengnek. Esengnek!
– És kik lennének a forrásaid, felség? – kérdeztem oly maró gúnnyal, hogy szegény
Peredur is felriadt az ábrándozásból. Meurig nem válaszolt, s mert én magam sem
számítottam válaszra, magam feleltem a kérdésre. – Sansum püspök talán – vetettem fel,
és Meurig bosszús arckifejezéséből láthattam, hogy telibe találtam.
– Miért gondolod, hogy Sansumnak bármilyen beleszólása lenne e kérdésbe? – kérdezte
Meurig kivörösödve.
– Sansum Gwentből érkezett, nemde, felség? – kérdeztem, és Meurig még inkább kipirult,
ami nyilvánvalóvá tette, hogy Sansum csakugyan Meurig kezére igyekezett játszani
Dumnonia trónját. Sansum abban is bizonyos lehetett, hogy Meurig még több hatalommal
hálálja meg fáradozásait. – Bár nem hinném, hogy Dumnonia keresztényeinek szüksége
lenne az oltalmadra, felség – folytattam –, hiszen Gwydre, akárcsak atyja, barátja a
h i t e d n e k .
– Barátja! Arthur, mint Krisztus barátja! – csattant fel Lladam püspök. – Pogány
szentélyek állnak Siluriában, állatokat áldoznak a régi isteneknek, az asszonyok pőrén
táncolnak a holdfényben, szabadon járnak a druidák! – Nyál fröcsögött a püspök szájából,
amint az égbe kiáltó vétkeket sorolta.
– Krisztus uralmának áldásai nélkül – hajolt előre Meurig –, nem lehet béke.
– Akkor nem lehet béke, felség – szóltam egyenesen –, ha ketten akarják ugyanazt a
királyságot. Ez lenne hát, amit vejemnek üzensz?
Meurig újfent zavarba jött kéretlen őszinteségemtől. Egy osztrigahéjjal játszadozott, míg
kiötölte a választ, azután megvonta a vállát.
– Megmondhatod Gwydrének, hogy földet, tisztességet és rangot kap védelmem alatt –
szólt sűrűn pislogva –, de nem nézem el, hogy Dumnonia királya legyen. – Egészen
kivörösödött, mire az utolsó szavakat is kimondta. Agyafúrt gazember volt ez a Meurig, de
a szíve mélyén hitvány és gyáva alak, akinek bizonyára komoly erőfeszítésébe telt, hogy
egyenesen megmondja az igazat.
Talán félte haragomat, de én udvariasan feleltem.
– Megmondom neki, felség – bólintottam, noha az üzenet nem Gwydrének, hanem
Arthurnak szólt. Meurig nemcsak azt nyilvánította ki, hogy magának akarja Dumnonia
trónját, de azt is, hogy Gwent félelmetes serege igyekszik majd megakadályozni Gwydre
m e g v á l a s z t á s á t .
Lladam püspök közelebb hajolt Meurighoz, és a páros belefeledkezett a sugdolózásba.
Latinul beszéltek, melyről úgy gondolták, egyikünk sem beszéli, de Galahad megértette a
nyelvet, és ki is hallgatta a püspök mondandóját.
– Azt tervezed, hogy Arthurt Siluria foglyává teszed? – vádolta Lladarnt már britonul.
Lladarn elvörösödött. Nemcsak Burrium püspöke volt, hanem a király főtanácsadója is, s
mint ilyen, hatalmas ember. – Királyom – hajtotta meg fejét Meurig irányában – nem
engedheti, hogy Arthur Gwent birtokán át vezesse lándzsásait.
– Igaz ez, felség? – kérdezte Galahad udvariasan.
– Én a béke embere vagyok – kérkedett Meurig –, s csak úgy biztosíthatom a békét, ha
megtartom otthonukban a lándzsásokat.
Nem szóltam, attól való félelmemben, hogy olyan sértést vágnék Meurig fejéhez, amivel
csak még inkább elmérgesíteném a helyzetet. Ha Meurig ragaszkodott ahhoz, hogy nem
engedi mozogni lándzsásainkat, akkor sikeresen osztotta meg az erőket, melyek Gwydrét
támogatták. A tilalom azt jelentette, hogy Arthur nem érhette el Sagramort, és Sagramor
sem csatlakozhatott Arthurhoz, márpedig ha ezt az állapotot fenn tudta tartani, akkor neki
kellett Dumnonia következő királyának lennie.
– Csakhogy Meurig nem fog harcolni – szólt másnap Galahad gúnyosan, amint a
folyóparton lovagoltunk Isca felé. A fűzfákon kezdtek feltünedezni a tavasz első levelei,
ám a hideg szelek és a foszladozó köd még az elmúlt telet idézték.
– Talán akkor – véltem –, ha van miért küzdenie. – Márpedig a harc ezúttal megérte az
áldozatot, hiszen ha Meurig egyszerre uralta Gwentet és Dumnoniát, magáénak tudhatta
Britannia leggazdagabb részét. – Attól függ – tettem hozzá – hány lándzsa áll ki ellene.
– A tiéd, Issáé, Arthuré, Sagramoré – mondta Galahad.
– Alig ötszáz ember? – kétkedtem. – Mikor Sagramor ilyen távol van tőlünk, és Arthurnak
át kell kelnie Gwenten, ha Dumnoniába akar érni? Meurig hány embernek parancsolhat?
E z e r n e k ?
– Nem kockáztatna meg egy háborút – erősködött Galahad. – A jutalmat akarja, de a
kockázat megrémíti.
Megállította a lovát, hogy megfigyeljen egy falusi férfit, aki kis gyékénycsónakján a folyó
közepén halászott. A halász gyakorlott mozdulattal vetette el a hálóját, s míg Galahad a
jártasságát csodálta, én mindenben a baljós jeleket kerestem. Ha lazacot fog, gondoltam
magamban, akkor Mordred bizonyosan meghal. A kivetett hálóban jókora példány
fészkelődött, és akkor arra gondoltam, hogy nem érhetem be ennyivel, hisz egyszer
valamennyiünknek meg kell halnia, de ha a háló legközelebb is hallal együtt jön fel, akkor
Mordred még Beltain előtt elpusztul. A halász üresen húzta vissza a hálót, én pedig
babonásán érintettem Hywelbane markolatának vasát. A fickó eladta fogásának egy
részét, mi pedig a nyeregtáskába gyömöszöltük a lazacot, és továbblovagoltunk.
Mithrashoz imádkoztam, hogy együgyű jövendölésem sose váljon valóra, majd azért,
hogy Galahadnek legyen igaza, és Meurig sose merje bevetni ellenünk lándzsásait. Bár
Dumnoniáért? Egy gazdag Dumnoniáért? Mindenképp megérte a kockázatot, még egy
olyan elővigyázatos gazembernek is, mint Meurig.
A gyenge király csak átok az országnak, eskünk mégis királyainkhoz köt bennünket, ha
pedig nincsenek esküink, nincsenek törvényeink, és törvények nélkül káoszba hullunk –
ezért kell kötnünk magunkat a törvényekhez, és ezért kell kötnünk magunkat az
eskükhöz. Ha bárki kénye-kedve szerint váltogatná a királyokat, akkor mit sem érne az
eskü, hiszen alkalmatlan királyoknál elfeledhetnénk őket. Királyok épp azért vannak, hogy
az állandó és megváltoztathatatlan törvényekre emlékeztessenek bennünket. Ez így mind
igaz, mégis, amint Galahad és én továbbindultunk a foszladozó ködben, sírni tudtam
volna afelett, hogy az olyanok, akiket az Istenek is királynak teremtettek, sosem lesznek
azok, míg akiknek sosem szabadna királlyá lenni, mindig azzá lesznek.
Arthurra a kis kovácsműhelyben akadtunk rá. Csűrt emeltetett magának, benne római
téglából épített búbos kemencét, majd beszerzett egy üllőt és a kovácsmesterek
szerszámaiból egyet-egyet. Mindig is állította, hogy legszívesebben kovácsmester lenne,
noha Guinevere gyakorta megjegyezte, hogy valamit akarni és annak is lenni két
különböző dolog. Pedig Arthur próbálkozott, mekkora akarással próbálkozott!
Szolgálatába fogadott egy igazi kovácsot, egy mogorva és hallgatag fickót, akit
Morridignek neveztek, és akinek Arthurt meg kellett volna tanítani a mesterség fortélyaira,
ám Morridig rég beleunt már, hogy bármi hasznosra kioktassa lelkes tanítványát.
Valamennyien birtokoltunk olyan tárgyakat, melyeket Arthur készített: vas gyertyatartókat,
melyek szárai megcsavarodtak és elgörbültek; formátlan konyhai edényeket, rosszul
illeszkedő nyelekkel, és nyársakat, melyek elhajoltak a láng felett. Mégis, Arthurt ez tette
boldoggá. Órákat képes volt eltölteni a sziszegő kemence mellett, és egy pillanatig sem
adta fel a meggyőződést, hogy még egy kis gyakorlattal olyan szakmai magasságokba
emelkedhet, mint Morridig.
Egyedül találtuk a kovácsműhelyben, mikor hazaérkeztünk Burriumból. Morogva üdvözölt
bennünket, azután tovább kalapálta az alaktalan vasdarabot, melyről állította, hogy lova
egyik patkója. Vonakodva dobta csak el a pörölyt, mikor odaadtuk neki az egyik lazacot,
majd azzal vágta el beszámolónkat, hogy azt hallotta, Mordred közel áll a halálhoz.
– Tegnap bárd érkezett Armoricából – közölte –, és azt mondja, a király lába csípőig
elüszkösödött. A bárd szerint úgy bűzlik, akár egy döglött varangy.
– És a bárd honnét tudja mindezt? – kérdeztem, hiszen úgy gondoltuk, Mordredet
körbefogták és minden más britontól elvágták.
– Azt mondja, Broceliandéban mindenki erről beszél – felelte Arthur, majd boldogan
hozzátette, hogy csupán napok választanak el bennünket Dumnonia trónjától. Mégis meg
kellett rontanunk örömét a hírrel, hogy Meurig nem engedi keresztül Gwenten a
lándzsásainkat, és csak tovább fokoztam komorságát, mikor elmondtam Sansummal
kapcsolatos gyanúmat is. Egy pillanatig azt hittem, Arthur keserűen szitkozódni fog, amit
egyébként ritkán tett, ám ezúttal is kordában tartotta haragját, ehelyett újra magához
ragadta a lazacot.
– Már nincs is kedvem megsütni – közölte. – Úgy hát Meurig lezár előttünk minden utat?
– Azt mondja, békét akar – magyaráztam.
Arthur keserűen felnevetett. – Bizonyítani akar, ez minden. Atyja meghalt, és most ég a
vágytól, hogy bebizonyítsa, mennyivel különb Tewdricnél. Erre a legjobb módszer
hősiesen küzdeni egy csatában, a második legjobb harc nélkül elrabolni egy királyságot. –
Eltüsszentette magát, majd dühösen rázta meg fejét. – Mennyire utálom ezt.
– Pihenned kellene, uram – vetettem fel –, nem dolgozni.
– Ez nem munka, sokkal inkább élvezet.
– Martilaput kellene tenned a mézsörödbe – javasolta Galahad.
– Egy álló hete egyebet sem iszom. A megfázásra csak két dolog kínál gyógyírt: a halál
vagy az idő. – Felkapta a pörölyt és odasózott egyet a lassan elhűlő vasdarabnak, majd
pumpálni kezdte a fújtatót, mely a kemence tüzet élesztette. A tél lassan véget ért, de
bármennyire is állította Arthur, hogy Iscához kegyes az időjárás, még a kovácsműhelyben
is majd megfagytunk. – Mit akar hát az egérkirályod? – kérdezte tőlem, miközben tovább
hevítette a kovácstüzet.
– Sansum nem az én egérkirályom – méltatlankodtam.
– De ármánykodik, nem igaz? A saját jelöltjét szeretné a trónon látni.
– Meurignak semmi joga Dumnonia trónjához! – tiltakozott Galahad.
– Semmi az égvilágon – engedte meg Arthur –, viszont annál több a lándzsása. És
jogcímet teremthet, ha elveszi a megözvegyült Argantét.
– Nem veheti el – vélte Galahad –, ha egyszer már nős.
– A kis varangy rövid úton megszabadul a kényelmetlenné vált asszonytól – vetette ellene
Arthur. – Uther is így tette első feleségével.
– Elgondolkodott néhány pillanatig, majd tűzre vetette a patkót. – Hozd ide Gwydrét –
kérte Galahadet.
Arthur a vörösen izzó vasat gyötörte, miközben várakoztunk. Egy lópatkó nem túlzottan
bonyolult tárgy, csupán egy darabka vas, mely a lovak érzékeny patáját oltalmazza a
kövektől, ám Arthur legjobb akarata ellenére sem volt képes megformálni. Akármit csinált,
az ív vagy túl keskenyre, vagy túl szélesre sikeredett.
– Majdnem jó – mondta, miután dühödt igyekezettel egy újabb percig kalapácsolta a
v a s a t .
– Jó? Mire? – kérdeztem.
Végül a kemence tüzébe hajította az elgörbült vasdarabot, és épp akkor rángatta le
magáról a bőrkötényt, mikor Galahad megérkezett Gwydrével. Arthur elmondta a híreket
Mordred közelgő haláláról, majd Meurig álnokságáról, és egyszerű kérdéssel zárta
m o n d a n d ó j á t .
– Akarsz te Dumnonia királya lenni, Gwydre?
Gwydre meglepettnek tűnt. Szálas ifjú volt, csak éppen fiatal, nagyon is az. Nem hinném,
hogy különösebb becsvágy is munkált volna benne, noha anyja becsvágya elég lehetett
kettejüknek is. Arthur hosszú és csontos arcát örökölte, de állandó éberség uralkodott
vonásain, mintha folyton arra számítana, hogy a végzet egy alattomos csellel lepi meg.
Vézna fiúnak tűnt csupán, de épp eleget gyakoroltam vele a kardforgatást, hogy tudjam,
micsoda szívós erő lakozik a csalókán törékeny testben.
– Jogom van a trónhoz – szólt óvatosan.
– Nagyatyád ágyába hurcolta anyámat – mondta Arthur ingerlékenyen –, mindössze ennyi
a jogcímed, Gwydre, semmi egyéb. Én azt akarom tudni, csakugyan király akarsz-e lenni.
Gwydre hozzám fordult segítségért, s miután nem lelt, újra atyja szemébe nézett. – Azt
hiszem, igen.
– Miért?
Gwydre újra habozni látszott, és láttam rajta, hogy fejében egymást érik az érvek és
ellenérvek, de végül határozott választ adott. – Mert erre születtem. Épp annyira Uther
örököse vagyok, akár Mordred.
– Úgy véled, erre születtél? – kérdezte Arthur gúnyosan. Előregörnyedt és újra pumpálni
kezdte a fújtatót, míg a kemence fel nem morajlott és szikrákat nem kezdett okádni. –
Ebben a műhelyben mindenki király leszármazottja, egyedül te nem, Gwydre – folytatta
indulatosan –, és azt mondod, erre születtél?
– Akkor hát neked kell királynak lenned, atyám – mondta Gwydre –, s én megöröklöm a
t r ó n t .
– Jól mondja – szúrtam közbe.
Arthur dühödt pillantást vetett felém. Magához rántotta a legközelebbi '72ongyot az üllő
mellől és belefújta az orrát, majd a kemencébe vetette a rongyot. Mi többiek
egyszerűbben jártunk el, a mutatóujjunk és a hüvelykünk közé szorítottuk az orrlyukunkat,
de ő mindig is adott az ilyen apróságokra.
– Mondjuk inkább úgy, Gwydre – mondta –, hogy királyi vér folyik az ereidben. Hogy Uther
unokája vagy, s mint ilyen, jogot formálhatsz Dumnonia trónjára. Jogcímem nekem is van,
ami azt illeti, csak épp nem kívánok élni vele. Túl öreg vagyok már ehhez. Inkább azt
mondd meg, miért kellene az olyanoknak, mint Derfel vagy Galahad, azért harcolnia, hogy
te Dumnonia trónjára ülhess? Erre felelj.
– Mert jó király leszek – felelte Gwydre elvörösödve, majd felém fordult. – És Morwenna jó
királyné – tette hozzá.
– Mindenki, akiből csak király lett, jó király akart lenni – morogta Arthur –, a legtöbben
mégis rossz királyok lettek. Te miért lennél más?
– Te mondd meg, atyám – kérte Gwydre.
– Én kérdezlek!
– Atyjánál jobban ki ismerhetné egy fiú jellemét? – vágott vissza Gwydre.
Arthur a műhely ajtajához húzódott, kitárta, és végighordozta tekintetét az istállóudvaron.
Odakint teremtett lélek sem mozdult.
– Te becsületes ember vagy, fiam – szólt zsörtölődve –, igazán az vagy. Büszke vagyok
rád, de sok jót tartasz a világról. A világ gonosz, a velejéig az, és te nem vagy hajlandó
tudomást venni erről.
– Te úgy tettél – kérdezte Gwydre –, mikor ennyi idős voltál? Arthur szomorú félmosollyal
nyugtázta az elevenébe vágó kérdést.
– Én a te korodban azt hittem – felelte –, hogy megváltoztathatom a világot. Hittem
abban, hogy a világnak egyébre sincs szüksége, mint becsületre és kedvességre. Hittem,
hogy ha jól bánok az emberekkel, ha békét és igazságot adok nekik, akkor hálával
felelnek ezért. Azt gondoltam, jósággal eloszlathatom a gonoszságot. – Itt elgondolkodott.
– Azt hiszem, kutyáknak gondoltam az embereket – folytatta –, akiknek ha elég figyelmet
szentelsz, máris szelíddé teszed őket, csak hogy az emberek nem kutyák, Gwydre, sokkal
inkább farkasok. Egy királynak ezernyi csalárd ember becsvágyán kell átgázolnia.
Törleszkednek, de a hátad mögött kigúnyolnak. Egyik pillanatban örökre szóló esküt
tesznek neked, a másikban már az életedre törnek. És ha túl is éled a cselszövéseiket,
egy napon ősz szakállas vénember leszel, akárcsak én, és mikor visszatekintesz életedre,
azt találod, hogy nem értél el semmit. Semmit. A kisdedek, kiket anyjuk karján
megcsodáltál, gyilkossá cseperedtek; az igazság, amit véres munkával megteremtettél,
pénzért kapható; az emberek, kiket igyekeztél megvédeni, még mindig éheznek, és
legyőzött ellenségeid újra a határaidat feszegetik. – Beszéd közben egyre haragosabb
lett, és most mosollyal próbálta tompítani indulatát. – Ezt akarnád?
Gwydre állta atyja pillantását. Egy pillanatig azt hittem, meghátrál majd, vagy talán vitába
kezd atyjával, ám ő ehelyett egyenes választ adott.
– Nem akarok egyebet, atyám – felelte –, mint jól bánni a néppel, békét és igazságot adni
n e k i k .
Arthur elmosolyodott, amint saját szavait hallotta vissza fia szájából.
– Akkor talán mégis királlyá kellene emelnünk téged, Gwydre. De hogyan? – Visszalépett
a kemencéhez. – Nem vezetheted keresztül a lándzsásokat Gwenten, ahol Meurig
feltartóztatna, lándzsások nélkül pedig nincs trón.
– Hajók – mondta Gwydre.
– Hajók? – kérdezte Arthur.
– Legkevesebb negyven hajó halászik a partjainknál – felelte Gwydre –, és mindegyikük
megbír tucatnyi lándzsást.
– De nem a lovakat – vetette közbe Galahad. – Nem hinném, hogy a lovakat is
m e g b í r n á k .
– Akkor hát lovak nélkül kell harcolnunk – vélte Gwydre.
– Vagy még harcolnunk sem kell – toldotta meg Arthur. – Ha elsőként érünk Dumnoniába,
és ha Sagramor is csatlakozik hozzánk, az ifjú Meurig ugyancsak habozni fog. Ha pedig
Oengus mac Airem kelet felől megfenyegeti Gwentet, akkor inába száll minden
bátorsága. Talán elbátortalaníthatjuk Meurigot, ha elég fenyegetően festünk.
– Miért segítene Oengus nekünk a saját lánya ellenében? – kérdeztem.
– Mert nem törődik a lányával, azért – felelte Arthur. – És mi nem a leánya ellen
harcolunk, Derfel, hanem Sansum ellen. Argante megmaradhat Dumnoniában, de nem
lehet királyné, ha Mordred egyszer meghal. – Nagyot tüsszentett. – Azt hiszem,
hamarosan útnak kellene indulnod Dumnoniába, Derfel – tette hozzá.
– Miért, uram?
– Hogy kifüstöld az egérkirályt, azért. Ármánykodik, és szükség van egy macskára, aki
megmutatja neki a helyét, '6Eeked pedig még mindig élesek a karmaid. És útközben
megmutathatod Gwydre zászlaját. Én magam nem mehetek, mert azzal felbőszíteném
Meurigot, de te észrevétlen átkelhetsz a Severnen, és amikor Mordred halálhíre
megérkezik, a Caer Cadarnen kikiáltod Gwydre nevét, majd megbizonyosodsz róla, hogy
Sansum és Argante nem érhetik el Gwentet. Mindkettőt vedd őrizet alá, és védekezz
azzal, hogy az ő érdekükben teszed.
– Emberekre lesz szükségem – figyelmeztettem.
– Vigyél egy hajóval, azután használd Issa embereit. – Arthur egészen új életre kapott
attól, hogy döntéseket kellett hoznia. – Sagramor is támogatni fog – tette hozzá –, s amint
értesülünk Mordred halálhíréről, odaviszem Gwydrét, minden lándzsásommal együtt. Már
ha életben leszek még – tüsszentett újra.
– Életben leszel – szólt Galahad részvétlenül.
– Jövő héten – nézett rám Arthur vörös karikás szemével – Jövő héten indulj, Derfel.
Igen, uram.
Lehajolt, hogy újabb marék szenet vessen a lángoló kemencébe. – Az Istenek a tanúim
rá, hogy sosem akartam azt a trónt – mondta –, mégis egész életemben azért harcoltam.
– Szipákolt egyet. – Gyűjteni kezdjük a hajókat, Derfel, te pedig vidd a Caer Cadarnre
lándzsásaidat. Ha elég erősnek látszunk, Meurig kétszer is meggondolja majd, hogy
kikezdjen velünk.
– És ha nem? – kérdeztem.
– Akkor elvesztünk – felelte Arthur. – Hacsak nem bocsátkozunk háborúba, és nem
vagyok biztos benne, hogy ezt akarom.
– Soha nem akartad, uram – vetettem ellen –, mégis minden háborút megnyertél.
– Eleddig – mondta Arthur komoran –, eleddig.
Felvette a széles fogót, hogy kimentse a patkót a lángok közül, én pedig elindultam hajót
keresni, mellyel magamhoz ragadhattam a királyságot.
Másnap reggel, a visszavonuló dagály és a nyugati szél segítségével, mely rövid,
meredek hullámokat vájt az Usk folyó vizébe, útnak indultam a sógorom lélekvesztőjén.
Balig, a halászember féltestvéremet, Linnát fogadta asszonyául, és roppant
szórakoztatónak találta, hogy rokoni szálak kötik Dumnonia egyik urához. A váratlan
atyafiság sokat jövedelmezett neki, de meg is érdemelte, mert hozzáértő és tisztességes
embernek ismertem meg. Most azt parancsolta hat lándzsásomnak, hogy ragadják
magukhoz a hosszú evezőket, míg négy másik emberem a hajófenékben kuporgott. Alig
tucatnyi lándzsásomat hoztam csak Iscába, a többieket Issával hagytam, de úgy
gondoltam, ez a tíz ember is biztonságban elkísérhet Dun Caricbe. Balig magához intett,
hogy a hajóládán pihenjek meg, míg ő a kormánylapátot kezeli. – És a palánkon túlra
okádj, uram – toldotta meg vidoran. – Nem úgy szokott lenni?
– Nem. A múltkor még a vízlefolyókat is elzártad a reggeliddel. Csak vesztegeted a jó
tengeri étket. Lökd már meg, te varangyok bűzhödt ivadéka! – förmedt legénységére, az
egy szem szász rabszolgára, akit Mynydd Baddonnál fogtunk, és aki mostanra briton
asszonnyal, két poronttyal és Balig harsány barátságával büszkélkedhetett. – Ismeri a
hajót, azt meg kell adni – dicsérte a szászt a háta mögött, majd odahajolt a
fartőgerendához, hogy eloldozza a hajót. Már épp el akarta vetni a kötelet, mikor kiáltás
harsant, és amint felnéztünk, Taliesint láttuk felénk sietni Isca amfiteátrumának fűvel
benőtt dombja felől. Balig megmarkolta a kötél végét. – Megvárjuk, uram?
– Igen – feleltem, majd felálltam, amint Taliesin közelebb ért.
– Várjatok! – kiáltozta. – Veletek jövök. – Semmit nem hozott magával, csak egy kis
bőrtarisznyát és aranyozott hangszerét. – Várjatok! – kiáltott újra, majd felkapta fehér
köntösének alját, levette cipőit, és belegázolt az Usk partjának nyúlós ingoványába.
– Nem várhatunk örökké – zsörtölődött Balig, miközben a bárd átverekedte magát a
mocsáron. – Gyorsan múlik a dagály.
– Egy pillanat, egy pillanat – kiáltozott Taliesin. Feldobta a fedélzetre líráját, csomagját és
cipőjét, még magasabbra kapta köntösét, és a vízbe gázolt. Balig előrenyújtotta kezét,
megmarkolta a bárd csuklóját, és egykedvű mozdulattal átrántotta a palánk felett. Taliesin
elterült a hajófenéken, megkereste cipőjét, tarisznyáját és hangszerét, majd kicsavarta a
vizet köntöse széléből. – Nem bánod, ha veled tartok? – kérdezte elfúltan.
– Miért bánnám?
– Nem mintha zavarni akarnálak. Csupán Dumnoniába szeretnék eljutni. – Összeráncolt
homlokkal mérte fel vigyorgó lándzsásaimat. – Tudják ezek az emberek, hogy kell evezni?
– Aligha – felelt Balig helyettem. – Lándzsások, semmi értelmes dologhoz nem értenek.
Egyszerre mozogjatok, léhűtők! Készek vagytok? Akkor evezőket le! És húzzátok!
Húzzátok! – Gúnyos vigyorral csóválta meg a fejét. – Akárha disznókat tanítanék a táncra.
Iscától alig kilenc mérföldre kezdődött a nyílt tenger, és ezt a kilenc mérföldet
szélsebesen tettük meg a dagály és az örvénylő folyóáramlatok hátán. Az Usk sáros
partoldalak közt siklott, melyek meddő földek, kopár fák és kiterjedt lápok felé törtek.
Vesszőből font halcsapdák sorakoztak a parton, hol a szürke gémek és a sirályok a
visszahúzódó ár nyomán csapdába esett lazacokat csipdesték. Sárszalonkák kiáltoztak
panaszosan. Az evezőkre alig volt szükségünk, hisz a visszahúzódó dagály és a folyó épp
elég sebesen sodort magával, s amint elértük a nyílt vizet, ahol a folyó a Severnbe ömlött,
Balig és embere felvonták a rongyos, barna vitorlát, mely nyomban dagadozni kezdett a
nyugati szélben, és még gyorsabban repítette hajónkat. – Behúzni azokat az evezőket –
parancsolt embereimre, majd megragadta az öles kormánylapátot, és boldogan húzta ki
magát, amint kis lélekvesztőnk orrával a roppant hullámok közé fúrta magát. – A tenger
nagyon virgonc mama, uram – kiáltott jókedvűen. – Kimerni a vizet! – förmedt
lándzsásaimra. – A víznek a csónakon kívül a helye. – Balig jóízűt vigyorgott szemmel
látható nyomorúságomon. – Három óra, uram, és már partot is értünk.
– Nem kedveled a hajózást? – kérdezte Taliesin.
– Ki nem állhatom.
– Egy Manawydanhez szóló imádság talán segítene elűzni a rosszullétet – javasolta.
Nagy halom halászhálót vonszolt elő a hajóláda mellől, és most ezekre telepedett.
Láthatóan nem indította meg a hajó szüntelen mozgása, sőt, mintha még élvezte is volna
utazásunkat. – Múlt éjjel az amfiteátrumban háltam – tudatta. – Szeretem azt a helyet –
folytatta, miután látta, hogy nyomorúságos állapotomban aligha várhat tőlem választ. –
Olyan, akár egy álomtorony.
Felé sandítottam, és mintha rosszullétem is alábbhagyott volna e szótól, mely Merlinre
emlékeztetett, ki egykor maga is álomtornyot emelt a Tor tetején, Ynys Wydrynben. Merlin
álomtornya üreges, fából ácsolt építmény volt, mely a druida állítása szerint felerősítette
az Istenek üzeneteit, és meg tudtam érteni, hogy Isca római amfiteátrumának homokos
arénája a fölé tornyosuló üléshelyekkel maga is betölthette ezt a feladatot. – Láttad a
jövendőt? – sikerült kipréselnem magamból a kérdést.
– Egy részét – ismerte el –, és álmomban találkoztam Merlinnel is.
A név említésére a gyomromat összeszorító görcs is visszahúzódott.
– Beszéltél Merlinnel? – kérdeztem.
– Beszélt hozzám – igazított ki Taliesin –, de nem hallhatta, amit én mondtam.
– Mit mondott?
– Többet, mint amennyit megoszthatnék veled, uram, és semmi olyat, amit jó szívvel
h a l l a n á l .
– Mit? – követeltem a választ.
Taliesin megragadta a fartőkét, amint a hajó lebucskázott egy meredek hullámon. A
hajóorr vízpermetet szórt maga köré, és eláztatta a csomagokat, melyek vértezetünket
rejtették. Taliesin gondosan megigazította a köpenye alá rejtett hangszert, majd
megérintette a homloka körül viselt vékony ezüstpántot.
– Úgy vélem, uram, hogy a vesztedbe rohansz – felelt halkan.
– Ez Merlin üzenete – kérdeztem, miközben megérintettem Hywelbane markolatának
vasát –, avagy a te látomásod?
– Csak egy látomás – vallotta meg –, s mint azt korábban mondtam, uram, inkább lássuk
tisztán a jelent, mint kémleljük a jövendő bizonytalan árnyait. – Itt szünetet tartott, és
gondosan megrágta magában a szavakat. – Úgy vélem, te sem hallottál semmi
bizonyosat Mordred haláláról.
– Nem.
– Ha látásom nem csal meg – folytatta –, úgy királyunk már nem beteg, felépült minden
bajából. Talán tévedek, sőt imádkozom érte, hogy tévedjek, de talán te magad is láttál
baljós előjeleket?
– Mordred haláláról? – kérdeztem.
– Tulajdon jövődről, uram – felelte.
Elgondolkodtam egy pillanatig. Felhozhattam volna a lazac és a halászháló baljós
jövendölését, ám azt inkább tulajdonítottam babonás félelmeimnek, mint sem az
Isteneknek. Jobban aggasztott, hogy a minap kihullt a kis zöld achátkő a gyűrűből, melyet
Aelle ajándékozott Ceinwynnek, és hogy egyik régi köpenyemet ellopta valaki, s bár
mindkét esemény lehetett vészterhes előjel, éppúgy tarthattam őket pusztán
balszerencsének. Mindenesetre egyiket sem tartottam érdemesnek, hogy felemlegessem
Taliesin előtt.
– Semmi komolyat – feleltem inkább.
– Helyes – ringatózott tovább a bárd a bárka ütemére. Hosszú fekete haja ott repkedett az
erős szélben, mely vitorlánk hasát dagasztotta és felkorbácsolta a tajtékos hullámokat, de
úgy találtam, sokkal több víz árad be a hajódeszkák résein, mint a palánk felett.
Lándzsásaim mindenesetre serényen merték kifelé a tengervizet.
– Úgy vélem, Mordred él – folytatta Taliesin, ügyet sem vetve a lázas munkára –, és
halálának híre csupán cselvetés. Bár erre azért nem esküdnék meg. Olykor
összekavarjuk saját félelmeinket a próféciákkal. De Merlint és álmomban elhangzott
szavait bizonyosan nemcsak képzeltem.
Babonásán érintettem újra Hywelbane markolatát. Mindig úgy tartottam, hogy Merlin
nevének említése megnyugtat, ám Taliesin szavaitól a hátamon is felmeredt a szőr.
– Azt álmodtam, hogy Merlin sűrű rengetegben jár – folytatta Taliesin –, és nem találja a
kiutat; valahányszor csapás nyílt előtte, egy fa hátborzongató hangon felnyögött és az
útjába vetette magát. Merlin, tudatta velem az álom, bajban van. Beszéltem hozzá, de
nem hallott meg. Azt hiszem, azt akarta közölni velem, hogy nem tudjuk elérni. Ha
embereket küldenénk utána, azok kudarcot vallanának, talán meg is halnának. Merlin
mégis segíteni akar nekünk, ennyi biztos, hisz elküldte nekem ezt az álmot.
– Merre fekszik ez az erdő? – kérdeztem.
A bárd felém fordította sötét, mélyen ülő szemét. – Talán nem is erdő az, uram. Az álmok
olyanok, akár az énekek. Nem az a feladatuk, hogy pontosan leírják a világot, sokkal
inkább érzékeltetik azt. Az erdő, úgy hiszem, arról árulkodik, hogy Merlin fogságba került.
– Nimue fogságába – szóltam, hisz nem tudtam, ki más hívhatná még ki maga ellen a
d r u i d á t .
Taliesin bólintott.
– Igen, úgy vélem, ő vetette fogságba. A hatalmát akarja, s miután megkapta, arra
használja majd fel, hogy megvalósítsa Britanniáról szőtt álmait.
Nehéznek találtam, hogy akár csak rágondoljak Merlinre és Nimuéra. Évek óta éltünk már
nélkülük, és ezalatt az ismert világ határai egyre élesebben rajzolódtak ki. Mordred
szánalmas léte, Meurig becsvágya, Arthur reményei vettek körül bennünket, s nem Merlin
álmainak ködös, örvénylő bizonytalansága.
– De hát Nimue álmai ugyanazok – vetettem ellene – mint Merliné.
– Nem, uram – rázta a fejét Taliesin –, nem ugyanazok.
– Nimue ugyanazt akarja, amit Merlin – erősködtem. – Visszaállítani az Istenek hatalmát.
– Merlin mégis Arthurnak adta az Excaliburt – vélte Taliesin. – Nem úgy látod, hogy ezzel
hatalma egy részét is átruházta rá? Sokáig nem értettem az ajándék jelentését, hisz
maga Merlin sosem magyarázta el, mégis azt hiszem, mostanra sikerült megfejtenem.
Merlin tudta, hogy ha az Istenek kudarcot is vallanának, Arthur még arathat sikert. És
Arthur sikert is aratott, még ha a Mynydd Baddonnál elért diadal nem is lehet teljes. A
britonok kezébe adja Britannia szigetét, ugyanakkor viszont nem győzi le a
keresztényeket, ami a régi Istenek vereségével egyenlő. Nimue sosem elégedne meg
ilyen félgyőzelemmel. Őt nem érdekli, milyen borzalmakat kell rászabadítania Britanniára,
míg az Istenek visszatérnek és lesújtanak az ellenségeire, ehhez pedig, uram, mindennél
inkább az Excaliburre lesz szüksége. Az ősi hatalom minden egyes foszlányát meg akarja
ragadni, mielőtt újra meggyújtja a tüzeket, hogy az Isteneknek ne maradjon más
választása, mint a visszatérés.
Ekkor értettem meg. – És Excaliburrel együtt, Gwydrét is akarja majd.
– Valóban akarja, uram – bólintott Taliesin. – Egy uralkodó fiúgyermeke hatalom forrása,
és Arthur, akarja vagy sem, ma is Britannia legerősebb vezére. Ha valaha király lenne,
minden királyok felett állana. Így hát, igen. Nimue Gwydrét is akarja.
Taliesin keményen metszett arcélét vizsgálgattam. Csakugyan élvezni látszott a hajó
féktelen himbálózását.
– Miért mondod el mindezt? – kérdeztem.
A kérdés láthatóan meglepte. – Miért ne mondanám el?
– Mert ezáltal arra figyelmeztetsz – feleltem –, hogy óvjam meg Gwydrét, és ha megóvom
Gwydrét, az Istenek visszatérését teszem kockára. Te pedig, ha a megérzésem nem csal,
nagyon is szívesen lennél tanúja az Istenek visszatértének.
– Így igaz – engedte meg –, ám Merlin arra kért, hogy mondjam el neked mindezt.
– De hát miért akarná Merlin, hogy vigyázzak Gwydrére? – akartam tudni a választ. – Ő
talán nem kíváncsi az Istenekre?
– Elfeledkezel róla, uram, hogy Merlin két utat is meglátott maga előtt. Az egyik az Istenek
útja, a másik az embereké, és Arthur e második utat járja. Ha Arthur elbukik, egyedül az
Istenek maradnak, és Merlin alighanem úgy véli, hogy az Istenek többé nem figyelnek oda
ránk. Emlékezz csak rá, mi történt Gawainnel.
– Meghalt – szóltam színtelen hangon –, azután elhurcolták a csatába.
– Meghalt ugyan – igazított ki Taliesin –, ám azután beletették Clyddno Eiddyn Üstjébe.
Életre kellett volna kelnie, uram, hiszen ebben áll az Üst varázsereje, Gawain mégsem
támadt fel. Nem kezdett újra lélegezni, ami azt jelzi, hogy a régi mágia rohamosan veszít
erejéből. Még nem hunyt ki, és gyanítom, jókora galibát okozhat, mielőtt végképp eltűnne,
ám Merlin, úgy hiszem, arra próbál figyelmeztetni bennünket, hogy inkább az emberhez, s
ne az Istenekhez forduljunk boldogulásunkért.
Lehunytam szememet, amint egy tajtékos hullám átsöpört a hajó orra felett.
– Azt mondod tehát – kérdeztem, amint a hullám elvonult –, hogy Merlin kudarcot vallott?
– Azt hiszem, Merlin akkor értette meg, hogy kudarcot vallott, mikor az Üst nem keltette új
életre Gawaint. Mi egyébért hozta volna el a tetemét a Mynydd Baddon alá? Ha Merlin
akár csak egy pillanatig is úgy érezte volna, hogy felhasználhatja Gawain testét az Istenek
Gyülekezőjén, soha nem pocsékolja el Gawain varázserejét egy földi csatában.
– A hamvakat mégis elvitte Nimuénak – mutattam rá.
– Igaz – ismerte el Taliesin, de csak mert ígéretet tett rá, hogy segíteni fogja őt, és
Gawain hamvai is megőriztek valamennyit a tetem varázserejéből. Merlin talán ráébredt
kudarcára, de mint mindannyian, ő is nehezen adja fel álmait, és talán abban bízik, hogy
Nimue elszántsága még helyrebillentheti a mérleget. Arra azonban már nem számított,
hogy Nimue ennyire visszaél a hatalmával.
– Büntetni akarja Merlint – szóltam keserűen. Taliesin bólintott.
– Megveti őt, amiért elbukott, és azt hiszi, Merlin rejtegeti előle a tudását, ezért most,
ebben a pillanatban is, hogy a szél itt süvít köröttünk, igyekszik kiszedni belőle a titkait.
Sok mindent tud, de közel sem mindent, de ha az álmom valóra válik, ez sincs már
messze. Talán hónapokba vagy évekbe telik, míg megtanul mindent, de el fogja ezt
végezni, és amikor a birtokába kerül a hatalomnak, habozás nélkül felhasználja azt. És
azt hiszem, te magad az elsők közt szenveded meg. – Megragadta a hálókat, amint a
fedélzet vészesen megdőlt egy hirtelen hullámlökéstől. – Merlin azt parancsolta, hogy
figyelmeztesselek, uram, de hogy mire? Azt már nem tudom. – Bocsánatkérően
e l m o s o l y o d o t t .
– Hogy ne utazzak Dumnoniába? – kérdeztem. Taliesin a fejét rázta.
– Azt hiszem, a veszély súlyosabb, mint amilyent dumnoniai ellenségeid kiötölhetnek
ellened. Oly hatalmas veszélyben vagy, uram, hogy Merlin valósággal zokogott. Azt is
elmondta, hogy legszívesebben meghalna. – Taliesin felnézett a dagadozó vitorlára. – Ha
tudnám, hol vannak, és a hatalmamban állna, elküldenélek, hogy öld meg őt. Ám ehelyett
mindketten csak várakozhatunk, míg Nimue felfedi magát.
Megragadtam Hywelbane jéghideg markolatát.
– Akkor hát mit tanácsolsz? – kérdeztem.
– Nem az én tisztem tanácsot osztani – felelte Taliesin. Felém fordult és elmosolyodott,
de láttam, hogy mélyen ülő szeme hidegen csillan. – Számomra mit sem számít, élsz-e
vagy halsz, uram, hisz énekes vagyok, te pedig az énekem, ám ez egyszer, meg kell
vallanom, azért követtelek, hogy változtassak a dallamon. Merlin kért erre, és én szót
fogadok neki, noha úgy vélem, hogy mikor megment az egyik veszélytől, máris kitesz egy
másik, sokkalta nagyobb veszélynek.
– Nem tudlak követni – szóltam rá nyersen.
– Van értelem a szavaimban, uram, csak épp egyikünk sem ismeri fel. De idővel minden
kitisztul majd. – Nyugodtan beszélt, félelmeim mégis oly sötéten tornyosultak, mint fejem
felett a fellegek, és úgy örvénylettek, akár a tenger alattunk. Megérintettem Hywelbane
markolatának megnyugtató hűvösét, imát rebegtem Manawydanhez, és közben azt
hajtogattam: Taliesin figyelmeztetése csak álom, semmi egyéb, és az álmok nem
bánthatnak bennünket.
Pedig nagyon is bánthatnak, és bántanak is. Mert valahol Britanniában, egy éjsötét
helyen, Nimue felhasználta Clyddno Eiddyn Üstjét, és benne addig kavargatta álmainkat,
míg azok lidércnyomássá nem sűrűsödtek.
Balig Dumnonia tengerpartján tett ki bennünket. Taliesin jókedvűen búcsúzkodott, majd
öles léptekkel nekivágott a homokdűnéknek.
– Mégis, hová mégy? – kiáltottam utána.
– Megtudom, ha már ott leszek – kiáltott vissza, majd eltűnt a szemem elől.
Magunkra öltöttük vértezetünket. Nem a legszebb harci öltözetet hoztam el, csupán egy
öreg és kiszolgált mellvértet, és egy horpadozott sisakot. Hátamra vetettem pajzsomat,
magamhoz vettem lándzsámat, és követtem Taliesint a szárazföld belseje felé.
– Tudod, hol vagyunk, uram? – kérdezte Eachem.
– Elég közel – feleltem. A szitáló esőben kivehettem a távoli dombok vonalát. – Dél felé
kell elérnünk Dun Caricet.
– Akarod, hogy kibontsam a zászlót, uram? – kérdezte Eachern. Csillagos lobogóm
helyett Gwydre jelvényét hoztuk el, rajta Arthur medvéjével és Dumnonia sárkányával,
mégis a zászló kibontása ellen döntöttem. Tizenegy lándzsás egy ilyen harsány lobogó
alatt inkább csak nevetséges, mintsem félelmetes látvány, ezért inkább vártam, míg Issa
emberei is megerősítik kis csapatomat.
Hamarosan találtunk egy csapást a dűnék közt. A kis tövisbokrok és galagonyák mentén
haladva nemsoká eljutottunk egy hat viskóból álló parányi településre. A népek
szétszaladtak a láttunkra, és egyedül egy vénasszonyt hagytak hátra, ki túl hajlott és
nyomorodott volt a meneküléshez. A matróna kihívóan köpött felénk.
– Itt semmit se találtok – kiáltott reszelős hangon –, nincs semmink, csak a trágya. Gané
és korgó gyomrok, uram, ez a zsákmányotok.
Lekuporodtam mellé. – Nem akarunk mást – csitítgattam –, csupán híreket.
– Híreket? – Magát a szót is alig ismerte meg.
– Tudod, ki a királyunk? – kérdeztem tőle.
– Uther, uram – felelte. – Nagy ember, igen, uram, akár egy isten!
Látható volt, hogy a viskók lakói nem szolgálnak hírekkel, legalábbis használható hírekkel
nem, így hát tovább indultunk, és csak annyi időre álltunk meg, míg elmajszoltunk egy kis
kenyeret és szárított húst. A saját országomban jártam, furcsamód mégis azt éreztem,
mintha ellenséges föld lenne. Korholtam magam amiatt, hogy túlontúl sok hitelt adok
Taliesin homályos figyelmeztetéseinek, ám így is megmaradtunk a kis erdei rejtekutakon,
és amint az est leszállt, a bükkfák között kisebb magaslatra vezettem embereimet,
ahonnét felfigyelhettünk más lándzsások érkezésére. Senkit sem láttunk. Messze délen a
haldokló nap egy kóbor sugara átfurakodott a felhőkön, hogy vörösbe és aranyba burkolja
Ynys Wydryn Torát.
Nem gyújtottunk tüzet. A bükkfák alatt húztuk meg magunkat, hogy hajnalban fázósan és
merev tagokkal ébredjünk. Keletnek indultunk a kopár fák alatt, míg alattunk, a nyirkos
mezőkön, férfiak szántottak dermedt barázdákat, asszonyok szórták a magvakat, és apró
gyermekek szaladgáltak, hogy kiáltásukkal elriasszák a madarakat az értékes szemektől.
– Írországban is ezt csináltuk – mesélte Eachern. – Fél gyermekkorom azzal telt, hogy a
madarakat riogattam.
– Varjat kell szegezni az eke szarvára, az segít – vélte egyik lándzsásom.
– Varjat a mező minden egyes fájára – javasolta egy másik.
– A madarak attól sem maradnak távol – szúrta közbe egy harmadik –, de mégis jobban
érzi magát az ember.
A keskeny csapást követtük a magas sövények közt. A zöldellő levelek még nem rejtették
el a fészkeket, így a szarkák és szajkók szorgosan fosztogatták a tojásokat, és
méltatlankodva rikoltoztak, ha a közelükbe mentünk.
– A népek tudni fogják, hogy itt vagyunk, uram – jegyezte meg Eachern. – Talán nem
látnak, de tudni fogják. Hallják a szajkókat.
– Nem számít – legyintettem. Még abban sem voltam biztos, hogy miért fordítunk ekkora
gondot a rejtőzködésre, hacsak nem azért, mert olyan kevesen vagyunk, s a többi
harcoshoz hasonlóan magam is a túlerő biztonságára vágytam. Tudtam, hogy sokkal
kevésbé feszengnék, ha maradék embereim is itt lehetnének velem, de addig is mindent
meg kell tennünk, hogy rejtve maradjunk. Délelőtt tájt utunk kivezetett bennünket az
erdőből a nyílt terepre, mely a Fosse Way irányába terpeszkedett. Baknyulak ugrándoztak
a réteken, mezei pacsirták énekeltek a fejünk felett. Nem láttunk senkit, habár a parasztok
annál inkább láttak bennünket, és érkezésünk híre futótűzként terjedhetett a vidéken. A
fegyveresek útjában mindig is páni rémület járt, ezért embereim közül többen előrevették
pajzsukat, hogy a bőrre festett jelvény tudassa a helybéliekkel, barátként érkeztünk. Csak
miután kereszteztük a római utat és Dun Caric közelébe értünk, láttam meg az első
helybelit, egy asszonyt, aki a jókora távolság miatt nem ismerhette fel a pajzsunkra festett
csillagot, és berohant a falu mögötti erdőbe, hogy ott leljen előlünk menedéket. –
Nyugtalanok az emberek – jegyeztem meg.
– Hallották, hogy Mordred haldoklik – köpött '6Bi Eachern. – Attól félnek, mi lesz ezután,
pedig inkább örülniük kellene, hogy a kis varangy döglődik. – Mikor Mordred
kisgyermekkorában még a gyámságom alatt állt, Eachern a királyi testőrség tagja volt, és
az első kézből szerzett tapasztalatok nyomán engesztelhetetlen gyűlöletet táplált a király
iránt. Én magam kedveltem Eachernt. Nem volt túlontúl eszes, viszont kitartó és hűséges,
és kemény a csatában. – Azt hiszik, megint háború lesz, uram – toldotta meg.
Átgázoltunk a patakon Dun Caric alatt, majd megkerültük a házakat, és kiértünk a
csapásra, mely a meredek kaptatón a cölöpkerítéshez vezetett. Körülöttünk néma csend
uralkodott. Kutya sem járt a falucska utcáin, és ami még inkább aggasztott, nem vigyázták
lándzsások a cölöpkerítést.
– Issa nincs itt – szóltam halkan, és megérintettem Hywelbane markolatát. Issa távolléte
önmagában nem adott okot a nyugtalanságra, hisz idejének javát Dumnonia egyéb
részein töltötte, ám azt már kételltem, hogy őrizetlenül hátrahagyta volna Dun Caricet.
Visszapillantottam a falura, de valamennyi ajtót bezárva láttam. Füst nem szüremlett ki a
háztetőkön, még a kovácsműhelyből sem.
Egyikünk sem szólt, amint felkapaszkodtunk a dombra. A némaság hirdette elsőként a
szörnyűséget, azután a varjak, majd félúton felfelé megéreztük a halál keserédes bűzét is,
mely a torkunkat kaparta. Az a rettenetes szag, sokkal inkább mint a némaság és a
varjak, előre felkészítettek, mi várakozik ránk a nyitott kapuk mögött. A halál várt, semmi
egyéb, csak a halál. Dun Caric a halál lakhelyévé lett. Férfiak és asszonyok hullái
hevertek szerteszét az udvaron és a csarnokban. Negyvenhat tetem összességében,
valamennyi fejétől megfosztottan. A földet vér áztatta fel. A csarnokot kifosztották, minden
kosarat és ládát felforgattak, az istálló üresen kongott. Még a kutyákat is leöldösték, noha
ezeknek legalább a fejét meghagyták. Életben egyedül a macskák és a varjak maradtak,
s ezek is rémülten menekültek előlünk.
Tompa kábulatban jártam a temetetlen holtak közt, és beletelt néhány percbe, míg
ráébredtem, hogy az áldozatok között csak alig néhány a harcos. Az Issa által
hátrahagyott őrök lehettek, míg a többi halott az ő családtagjaik. Megtaláltuk Pyrliget, a
szerencsétlen Pyrliget, ki azért maradt Dun Caricben, mert tudta, nem vetélkedhet
Taliesinnel, és aki most holtan feküdt előttünk; fehér köntösét vér festette, hangszert
szorongató kezén mély vágás éktelenkedett, ahogy védeni próbálta magát a
kardcsapástól. Issát nem találtuk, miként asszonyát, Scarachot sem, és egyetlen fiatal
asszonyt vagy gyermeket sem. Az asszonyokat és gyermekeket bizonyosan elhurcolták,
játékszernek vagy rabszolgának, míg az idősebb népeket és az őröket lemészárolták,
hogy a fejüket trófea gyanánt magukkal vigyék. Az öldöklés csak nemrég történhetett,
mert egyetlen tetem sem püffedt fel vagy kezdett el rothadni. Legyek felhői örvénylettek a
kiömlött vér felett, ám a lándzsák és kardok ütötte ásító sebhelyekben még nem
hemzsegtek a férgek.
Láttam, hogy a kaput leszakították pántjairól, ám küzdelemnek semmi nyomát nem
találtuk, amiből megtudtuk, hogy a gyilkosokat vendégként, szívesen fogadták.
– Ki tehette ezt, uram? – kérdezte egyik lándzsásom.
– Mordred – feleltem színtelen hangon.
– De hát ő halott! Vagy haldoklik!
– Csak ezt akarta elhitetni velünk. – Csakugyan nem találtam egyéb magyarázatot.
Taliesin előre figyelmeztetett, és tartottam tőle, hogy a bárdnak volt igaza. Mordred
korántsem haldoklott, de hazatért és rászabadította az országra seregét. Azért kürtölte
világgá saját halálhírét, hogy az emberek biztonságban higgyék magukat, miközben ő
mindvégig azt tervezte, hogy visszatér és legyilkol minden lándzsást, aki szembeszáll
vele. Mordred lerázta magáról a gyeplőt, ami azt jelentette, hogy Dun Caric után nyilván
keletre, Sagramor ellen indul, vagy talán délre és nyugatra, Issa nyomában. Ha Issa
egyáltalán él még.
Mindez a mi hibánk volt. Mynydd Baddon után, mikor Arthur feladta a hatalmát, úgy
gondoltuk, az Arthurhoz hű lándzsások megoltalmazzák Dumnoniát, és Mordred hatalmát
bármikor megkurtíthatjuk, hisz ő maga nem rendelkezik lándzsások felett. Egyikünk sem
látta előre, hogy Mynydd Baddon meghozza királyunk kedvét a háborúsághoz, vagy hogy
oly sikereket ér el a csatamezőn, melyek révén zászlaja alá sereglenek a lándzsások.
Mordred most már birtokolta a sereget, és e sereg hatalmat adott neki, melyet én a saját
bőrömön tapasztaltam meg. Mordred korbácsként csapott le az országra, mely korlátozni
próbálta hatalmát és támogatta Gwydre trónra kerülését.
– Mit csináljunk, uram? – kérdezte tőlem Eachern.
– Hazamegyünk, Eachern – feleltem. – Hazamegyünk. – És a „haza” alatt már Siluriát
értettem. Nem maradt itt semmi keresnivalónk. Alig tizenegyen voltunk, és még azt is
kételltem, hogy elérhetnénk Sagramor erőit, melyek messze keleten táboroztak. Amellett,
Sagramor aligha szorult ránk abban, hogy vigyázzon magára. Dun Caric kis erőssége
lehetett könnyű préda Mordred számára, ám a numídiai fejét már nem szerezhette meg
ilyen egyszerűen. Nem remélhettem, hogy ráakadok Issára, még ha túl is élte a
vérengzést, ezért nem maradt más hátra, mint a hazatérés és a céltalan harag. Nem
könnyű leírni ezt a bősz indulatot. A magvát a Mordred iránti fagyos gyűlölet adta, mely
abba a keserű meggyőződésbe burkolózott, hogy nem tehetek semmit, amivel
megbosszulhatnám házam népét. Úgy éreztem, mintha cserbenhagytam volna őket.
Bűntudat, gyűlölet, szánakozás és emésztő bánat gyötört.
Egyik emberemet a kitárt kapuba állítottam, míg mi többiek bevonszoltuk a tetemeket a
csarnokba. Legszívesebben felégettem volna valamennyit, de nem akadt elegendő tűzifa
az udvaron, a csarnok zsúpfedeles tetejét beomlasztani pedig nem maradt elég idő, ezért
be kellett érnünk annyival, hogy tisztes sorba rendeztük a holttesteket, majd Mithrashoz
fohászkodtunk, hogy adjon esélyt megbosszulni rút halálukat.
– Jobb lesz átkutatni a falut is – fordultam Eachernhez, amint végeztünk az imádsággal,
ám erre már nem maradt időnk. Az Istenek azon a napon hátat fordítottak nekünk.
A kapuban álló őr nem figyelt eléggé. Nem is hibáztattam érte. Egyikünk sem tért még
magához a döbbenetből, és bizonyára ő is a vérrel áztatott udvart figyelte ahelyett, hogy a
kapun nézett volna kifelé, így már csak későn vette észre a lovasokat. Hallottam a
kiáltását, de mire kirohantam a csarnokból, az őrszem már halott volt, és egy sötét
vértezetet viselő lovas épp akkor húzta ki belőle a lándzsáját. – Kapjátok el! – kiáltottam,
és rohanni kezdtem a lovas felé. Arra számítottam, hogy visszafordítja lovát és elvágtázik,
ám ő ehelyett elhagyta lándzsáját, és belovagolt az udvarra, nyomában a többiekkel.
– Ide mind! – kiáltottam, és kilenc megmaradt emberem körém csoportosult, hogy kis
pajzskört állítson, bár a legtöbben még pajzsukat sem vehették magukhoz. Akadtak, akik
a lándzsának is híján voltak. Elővontam Hywelbane-t, de már tudtam, hogy nincs miben
reménykednünk. Legalább húsz lovas járt az udvaron, és társaik egyre csak érkeztek a
domboldalon. Bizonyosan a falu mögötti erdősávban várakoztak, talán éppen Issa
visszatértére. Én magam is ezt tettem Benoicban. Leöldöstük a frankokat valami távoli
helyőrségben, azután rendre csapdába ejtettük a segítségükre siető társaikat, és most én
is egy ugyanilyen csapdába sétáltam bele.
Egyik lovast sem ismertem fel, és egyikük sem hordott jelvényt a pajzsán. Néhányan
fekete szurokkal kenték be pajzsuk bőrét, de bizonyosan nem voltak Oengus
Feketepajzsosai. Gyakorlott harcosokból álló, összeszokott csapat fogott el bennünket;
szakállas, bozontos hajú és magabiztos lándzsások. Vezérük fekete lovat ült meg, és
míves sisakot viselt a fején, díszes arcvédővel. Felnevetett, mikor egyik embere kibontotta
Gwydre zászlaját, majd elfordult, és felém ugratta lovát.
– Lord Derfel – üdvözölt.
Eddig igyekeztem tudomást se venni róla, és a vérrel áztatott udvart kémleltem abban az
esztelen reményben, hogy talán kínálkozik valami kiút, de a lovasok mostanra szorosan
körülfogtak bennünket, és felemelt lándzsáikkal csak a parancsot várták, hogy leöljenek
b e n n ü n k e t .
– Ki vagy? – kérdeztem a díszes sisakot viselő férfit.
Válasz gyanánt csak visszahajtotta az arcvédőket. Azután elmosolyodott.
Nem volt kellemes mosolya, de hát ő maga sem volt kellemes ember. Amhrarral, Arthur
ikerfiainak egyikével néztem farkasszemet.
– Amhar ap Arthur – üdvözöltem, majd kiköptem.
– Amhar herceg – igazított ki. Miként testvére, Loholt, Amhar is engesztelhetetlen
keserűséget érzett törvénytelen származása felett, és most elérkezettnek látta az időt a
hercegi cím felvételére, noha atyját sosem kiáltották királlyá. Amhar maga is alaposan
megváltozott, mióta legutóbb egy futó pillantást vethettem rá Mynydd Baddon lankáján.
Most idősebbnek és félelmetesebbnek tűnt. Szakálla teltebb lett, orrán sebhely
éktelenkedett, mellvértjét tucatnyi lándzsadöfés horpasztotta. Ügy tűnt, Armorica
csatamezőin Amhar végre felnőtt, noha az érettség sem tompíthatta gyűlöletét. – Nem
felejtettem el a sértéseid – tudatta velem –, és alig vártam a napot, mikor megfizethetek
értük. Bár úgy gondolom, fivérem még nálamnál is szívesebben találkozna veled. – Én
fogtam le Loholtot, mikor Arthur lemetszette fia kezét.
– És ő hol van? – kérdeztem.
– Királyunkkal.
– Most éppen ki a királyod? – firtattam. Tudtam a választ, de az ő szájából is hallani
a k a r t a m .
– Ugyanaz, aki a te királyod is, Derfel – felelte Amhar. – Drága rokonom, Mordred. –
Ugyan ki máshoz is mehetett volna Amhar és Loholt a Mynydd Baddonnál elszenvedett
vereség után? Akárcsak oly sok gazdátlan katona, ők is Mordred zászlaja alá húzódtak,
ahol szívesen láttak bárkit, csak soraikat erősítse. Mennyire élvezhette Mordred, hogy a
maga oldalán tudhatta Arthur fiait!
– A király él? – kérdeztem.
– Él és virul! – kiáltott Amhar. – Királynénk pénzt küldött Clovisnak, és Clovis inkább
kedveli az aranyat, mint a háborúságot. – Elmosolyodott, és körbemutatott emberein. –
ím, hát itt vagyunk, Derfel, hogy bevégezzük, amit reggel elkezdtünk.
– A lelkedet is széttépem azért, amit ezekkel a szerencsétlenekkel műveltél – mutattam
Hywelbane-nel a kiömlött vére, mely Dun Caric földjét áztatta.
– Veled az fog történni, Derfel – hajolt előre Amhar a nyeregben –, amit én, fivérem és
királyi rokonunk határozunk felőled.
Keményen a szemébe néztem.
– Híven szolgáltam Mordredet. Amhar elmosolyodott.
– Mégis kétlem, hogy tovább igényt tartana a szolgálataidra.
– Akkor hát elhagyom az országát – szóltam.
– Kötve hinném – csóválta a fejét Amhar. – Viszont úgy vélem, királyom szívesen
találkozik veled utoljára, mielőtt fivéremmel váltanátok néhány keresetlen szót.
– Inkább elmegyek – erősködtem.
– Nem – mondta Amhar. – Velem kell jönnöd. Tedd le a kardod.
– Neked kell elvenned, Amhar.
– Ha úgy akarod – vonta meg a vállát Amhar, és cseppet sem látszott aggódni a
lehetőségtől, de hát miért is aggódott volna? Számban messze felülmúltak bennünket, és
embereim fele még lándzsáját vagy pajzsát sem fordíthatta ellenük.
Embereimhez fordultam.
– Ha bárki meg akarja adni magát – szóltam fennhangon –, az lépjen ki a körből. Ami
engem illet, én harcolok. – Két fegyvertelen emberem tett egy bizonytalan lépést, de
Eachern rájuk szisszent, mire mindketten megkövültek. Előrébb hessegettem őket. –
Menjetek – mondtam szomorúan. – Nem akarok kelletlen útitársakkal átkelni a kardok
hídján. – A két fickó arrébb lépett, mire Amhar csak biccentett lovasai felé, akik nyomban
körbevették a párost, meglengették kardjukat, és még több vér ömlött Dun Caric
udvarára. – Te rohadék! – kiáltottam, és Amharra rohantam, de ő csak megrántotta a
gyeplőt, és eloldalazott az utamból, s eközben emberei máris lándzsásaimra rontottak.
Újabb mészárlás kezdődött, és nem tehettem ellene semmit. Eachern megölte Amhar
egyik emberét, de miközben próbálta kifordítani lándzsáját a férfi zsigerei közül, egy
másik lovas hátulról már le is vágta. Többi emberem éppily sebesen halt meg. Amhar
emberei legalább könyörületesen bántak el velük. Nem hagyták szenvedni embereimet,
de halálos pontossággal vagdalkoztak és döfködtek.
Én magam keveset láttam ebből, mert míg Amhart üldöztem, egyik embere mögém került,
és jókora csapást mért a koponyámra. Elzuhantam, és szememre sötét köd ereszkedett,
melyet csak nagy ritkán döfhetett át a külvilág fénye. Emlékszem, hogy térdre zuhantam,
majd egy második csapás érte sisakomat, és azt gondoltam, máris haldoklom. Amhar
azonban életben akart tartani. Amikor visszanyertem eszméletem, összekötözött
csuklóval hevertem Dun Caric egyik trágyadombján, és Hywelbane hüvelye ott lógott
Amhar övén. Vértezetem elvették, a vékony aranyláncot ellopták a nyakamból, bár Amhar
és emberei nem találták meg Ceinwyn kis fibuláját, melyet gondosan ujjasomhoz tűztem.
Most épp azzal foglalták el magukat, hogy kardjukkal lefűrészelték lándzsásaim fejét.
– Rohadék! – köptem Amhar felé, de ő csak vigyorgott, és vissza fordult a véres
munkához. Hywelbane elmetszette Eachern gerincét, azután Amhar a hajánál fogva
megragadta a fejet, és a többi levágott fej közé hajította. – Jó kis kard – forgatta meg
Hywelbane-t a kezében.
– Akkor használd arra, hogy a Túlvilágra küldesz vele.
– Fivérem sosem bocsátana meg, ha ilyen könyörületességet mutatnék – mondta, majd
rongyos köpenyébe törölte Hywelbane pengéjét, és visszatolta a hüvelyébe. Odaintette
három emberét, majd kurta tőrt húzott elő az övéből. – Mynydd Baddonnál – nézett
keményen a szemembe – kutyának és becstelen ganénak neveztél. Gondolod, hogy egy
férfi megbocsát ilyen sértést?
– Az igazságot így is tudja mindenki – sziszegtem, bár a lelkemen eluralkodott a páni
rémület, és a kihívást úgy kellett a hangomba erőszakolni.
– Az igazság az, hogy ritka rút halálod lesz – gúnyolódott Amhar –, de addig is be kell
érned egy kis borotválkozással.
Küzdöttem ellenük, de a kötél szorosan tartotta kezemet és a fejem még most is lüktetett,
így nem sokat tehettem ellenük. Ketten leszorítottak a trágyadombra, a harmadik
szorosan megmarkolta hajamat, miközben Amhar, jobb lábával a mellkasomon
térdepelve, levágta a szakállam. Durva munkát végzett, minden vágásnál felhasította a
bőrt is, és odahajította a levágott csomókat egyik vigyorgó emberének, aki
különválasztotta a szálakat, és rövid kötéllé fonta őket. Amint a kötél elkészült, hurkot
formált belőle, melyet a nyakamba vetettek. Fogságba vetett harcost ennél nagyobb
szégyen nem érhetett, mikor a saját szakállából font rabszolganyakörvvel alázták meg.
Valamennyien harsányan röhögtek, majd Amhar a szakállfonatnál fogva talpra rántott.
– Ugyanezt tettük Issával is – mondta.
– Hazug kutya – vágtam vissza erőtlenül.
– A felesége meg végignézte – mosolyodott el Amhar –, azután Issának kellett
végignézni, amit vele műveltünk. Most már mindketten halottak.
Beleköptem az arcába, de ő csak nevetett rajtam. Hazugnak címeztem, pedig hittem neki.
Mordred, gondoltam magamban, gondosan megtervezte visszatérését. Elterjesztette a
szóbeszédet közelgő haláláról, mialatt Argante az összerabolt arannyal lekenyerezte
Clovist, aki futni engedte Mordredet. És Mordred most megtért Britanniába, hogy
végezzen ellenségeivel. Issa halott, és vele együtt halott minden lándzsás, akit
hátrahagytam Dumnoniában. Fogságba estem. Nem maradt más, csak Sagramor.
A szakállból font kötelet Amhar lovának farkához kötötték, azután délnek indultunk.
Amhar negyven lovasa vezére köré gyűlt, és jóízűen röhögött, valahányszor elbotlottam.
Gwydre zászlaját egy másik állat farkához kötve vonszolták végig a sárban.
Caer Cadarnbe vittek, és amint odaértünk, egy kunyhóba vetettek. Nem abba a
kunyhóba, ahol oly sok évvel ezelőtt Guinevere-t tartottuk, hanem egy sokkal
nyomorúságosabb viskóba, melynek alacsony ajtaján négykézláb kellett bemásznom,
őrzőim csizmái és lándzsaszárai segítségével. A kunyhó árnyai közt pedig egy másik
foglyot találtam, akit Durnovariából hurcoltak ide, és akinek egészen kivörösödött az arca
a zokogástól. Szakállam híján egy pillanatig nem ismert meg, azután a döbbenettől tátva
maradt a szája is. – Derfel!
– Püspök – szóltam fáradtan, mert ennyi ember közül éppen Sansummal kerültem össze,
és mindketten Mordred foglyai voltunk.
– Tévedés történt! – erősködött Sansum. – Nekem nem kellene itt lennem!
– Nekik mondd – biccentettem a kunyhó őrei felé –, ne nekem.
– Én nem csináltam semmit. Csak szolgáltam Argantét! Nézd, hogy hálálják meg!
– Hallgass már – kértem.
– Ó, drága Jézusom! – Térdre hullt, széttárta a karjait és ájtatos tekintettel meredt a
pókhálós zsúpfedélre. – Küldd el nékem egy angyalodat! Vegyél a Te kegyelmedbe.
– Nem fejeznéd be? – acsarkodtam, de ő csak tovább fohászkodott és jajveszékelt, míg
én morózusan meredtem a Caer Cadarn csúcsára, hol a levágott fejeket halmozták fel.
Ott sorakoztak embereim levágott fejei, tucatnyi másokkal együtt, kiket Dumnonia
különböző részein vágtak le. Fakókék anyagba vont szék állt a halom legtetején, Mordred
trónusa. Asszonyok és gyermekek, Mordred lándzsásainak családjai vizslatták a
hátborzongató dombot, és akadtak, akik bekukkantottak a viskóba is, hogy kinevessék
csupasz ábrázatom.
– Hol van Mordred? – kérdeztem Sansumot.
– Honnét tudhatnám? – fejezte be a püspök ingerülten az imádságot.
– Akkor hát mit tudsz? – kérdeztem. Sansum lassan visszaereszkedett a durva padra.
Megtette nekem a szolgálatot, hogy kioldozta a csuklóimat elszorító köteléket, de a
szabadság csak kevés megnyugvást adott, hisz legkevesebb hat lándzsás őrizte a
kalyibát, és nem kételltem, hogy akadnak mások is, akiket innét nem láthatok. Egy katona
egyebet se csinált, mint megült a kunyhó alacsony ajtónyílásával szemközt, és azért
könyörgött, hogy másszak ki, ő pedig hadd nyársaljon fel a lándzsájával. Esélyem se volt
rá, hogy kitörjek innét. – Mit tudsz? – faggattam újra Sansumot.
– A király két nappal ezelőtt tért meg – felelte –, és százakat hozott magával.
– Pontosan hány embert? Vállat vont.
– Talán háromszázat? Négyszázat? Nem számoltam őket, oly sokan voltak.
Durnovariában megölték Issát is.
Lehunytam a szemem, hogy néma imát rebegjek szegény Issáért és családjáért.
– Téged mikor fogtak el? – kérdeztem Sansumot.
– Tegnap. – Újra méltatlankodni kezdett. – A semmiért! Még én üdvözöltem itthon! Nem
tudtam, hogy életben van, mégis annyira örültem neki. Örvendezett a szívem! Erre ő
l e f o g a t o t t !
– Mégis mit gondolsz, mivel vívtad ki a haragját? – firtattam.
– Argante állítja, hogy levelet írtam Meurignak, uram, de egy szó sem igaz belőle! Nem is
ismerem a betűvetést! Te is tanúsíthatod.
– Az írástudóid annál inkább, püspök. Sansum arcán sértett kifejezés jelent meg.
– És miért akarnék én tárgyalni Meuriggal?
– Mert azt tervezted, hogy a kezére játszod a trónt, Sansum – feleltem –, és meg se
próbáld ezt tagadni. Két hete személyesen találkoztam Meuriggal.
– Én akkor sem írtam neki – állította.
Hittem neki, hisz Sansum ahhoz mindig is túlontúl agyafúrt volt, hogy ármányait
pergamenre vesse, ezért sokkal szívesebben küldött követeket, szóbeli üzenettel. Ez a
követ azonban elárulta, avagy Meurig egyik udvaronca adta ki a nevét Arganténak, aki
kétségkívül Sansum rabolt aranyára ácsingózott.
– Megérdemled, akármivel is büntessenek – tudattam vele. – Eddig minden király ellen
összeesküdtél, aki csak a kegyeibe fogadott.
– Soha nem akartam mást, csak ami a legjobb az országnak és Krisztusnak!
– Te álnok kis varangy – köptem a döngölt padlóra. – Magadnak akartad a hatalmat.
A kereszt jelét rajzolta magára és gyűlölködő pillantást vetett rám.
– Ez az egész Fergal hibája – mondta végül.
– Miért?
– Mert ő akart kincstárnok lenni!
– Úgy érted, meg akart gazdagodni, ahogy te is tetted?
– Én? Gazdag? – meredt rám Sansum tettetett meglepetéssel. – Én? Isten szent nevére,
inkább a számtól vontam meg a falatot, mintsem a királyság szükséget szenvedjen!
Egyebet sem tettem, mint bölcs belátással félretettem a javakat.
Tovább mentegette magát, én pedig kezdtem ráébredni, hogy ő maga mindezt az utolsó
szóig el is hiszi. Bármennyire is megcsalta Sansum az embereket, bármennyire a
vesztükre tört – miként tette azt Arthurral és velem is, mikor elküldött bennünket Ligessac
elfogására –, bármennyire is kiszipolyozta a kincstárat, valahogy mindig sikerült
meggyőznie magát arról, hogy igaz ügy érdekében cselekedett. Egyedül saját becsvágya
vezérelte, és amint az a nyomorúságos nap éjszakába fordult, felötlött bennem, hogy a
világból lassan kihalnak az olyan harcosok, mint Arthur, és az olyan királyok, mint
Cuneglas, és mindenhol a Sansumhoz hasonlatos teremtmények uralkodnak majd. Ha
Taliesin igazat mondott, isteneink hatalma semmivé foszlik, és ezzel semmivé foszlik a
druidák, majd a nagy királyok ereje is. Az egérkirályok törzse fog uralkodni felettünk.
A másnap tündöklő fénnyel köszöntött ránk, bár a széllökések a kunyhóba hordták a
levágott fejek szörnyű bűzét. A kalyibából nem engedtek ki bennünket, így arra
kényszerültünk, hogy az egyik sarokban könnyítsünk magunkon. Nem ettünk, noha egy
poshadt vízzel teli iszákot odahajítottak nekünk. Az őröket leváltották, de az újak éppúgy
figyeltek ránk, mint a régiek. Amhar egyszer ellátogatott a kunyhóba, csak hogy kárörömét
kiélje. Elővonta Hywelbane-t, csókkal illette és köpenyével megtörölte a pengét, majd
ujjával próbára tette frissen megfent élét.
– Elég éles, hogy levágja a kezed, Derfel – sziszegte. – Biztos lehetsz benne, hogy
fivérem erre használja majd. Alig várja, hogy a sisakjára tegye a kezedet! Én majd
megtartom a másikat. Amúgy is szükségem van egy új sisakdíszre. – Nem szóltam,
Amhar pedig idővel elunta a céltalan mulatságot, és elcsörtetett.
– Talán Sagramor megöli Mordredet – suttogta Sansum.
– Imádkozzunk, hogy így legyen.
– Mordred arra indult, legalábbis azt hiszem. Elküldte Amhart Dun Caricbe, azután kelet
felé lovagolt.
– Hány embere maradt Sagramornak?
– Kétszáz.
– Nem túl sok – jegyeztem meg.
– Talán Arthur is eljön? – vetette fel Sansum.
– Bizonyára tudja már, hogy Mordred visszatért – engedtem meg –, de Meurig nem
engedi keresztül Gwenten, ami azt jelenti, hogy hajóra kell szállnia. Kétlem, '68ogy ezt
m e g t e n n é .
– Miért ne tenné?
– Mert Mordred a jogos királyunk, püspök, és Arthur, bármennyire is gyűlöli Mordredet,
nem vitatja el tőle ezt a jogot. Nem fogja megszegni Uthernek tett esküjét.
– Nem próbál megmenteni téged?
– Hogyan is tehetné? – kérdeztem vissza. – Abban a pillanatban, hogy meglátják Arthurt
közeledni, Mordred emberei elvágják mind kettőnk torkát.
– Isten megment bennünket – fohászkodott Sansum. – Az Úr Jézus, Szent Mária és az Ő
szentje megszabadítanak.
– Én inkább imádkozom Mithrashoz – vetettem oda.
– Pogány! – szisszent fel Sansum, de azért nem próbálta megszakítani imádságomat.
A nap lassan haladt az égen. A tavasz minden szépsége feltárult, engem mégis
keserűséggel töltött el. Tudtam, hogy nemsoká az én fejem is Caer Cadarn dombjára
kerül, nyomorúságom mégsem ebből fakadt; sokkal inkább a tudatból, hogy
cserbenhagytam az enyéimet. Csapdába vezettem lándzsásaimat, végignéztem
halálukat, kudarcot vallottam. Arra is rászolgáltam, hogy szemrehányással fogadjanak a
Túlvilágon, de mert tudtam, hogy örömmel üdvözölnek majd, csak még inkább bűntudatot
éreztem. A Túlvilág kilátása valahogy mégis megnyugtatott. Barátokra találok odaát, két
elhalt leányomra, s miután a kínoknak vége szakad, és lelkem rátalál árnytestemre,
boldogságot lelek az újraegyesülésben. Sansum, mint láttam, hiába fordult vigaszért a
valláshoz. Egész nap csak jajveszékelt és nyögött, keservesen zokogott és szitkozódott,
mégsem ért semmit zajongásával. Még egy teljes éjszakát és egy fájdalmasan hosszú
nappalt kellett eltöltenünk korgó gyomorral.
Mordred annak a második napnak a délutánján érkezett meg. Kelet felől tűnt fel, lovasai
élén, akik lelkesen üdvözölték Amhar lándzsásait. A királyt harcosok válogatott csoportja
kísérte, és közéjük tartozott az egykezű Loholt is. Meg kell vallanom, féltem szembenézni
vele. Mordred emberei közül többen jókora batyukat hordoztak, benne gyaníthatóan még
több levágott fejjel, s bár igazam lett, messze kevesebb fejjel tértek meg, mint amitől
rettegtem. Talán ha húszan-harmincan gazdagították a bűzölgő, legyektől nyüzsgő
halmot, és közülük egyetlenegynek sem volt fekete a bőre. Gyanítottam, hogy Mordred
meglepte és lemészárolta Sagramor egyik őrjáratát, de igazi célját nem érte el. Sagramor
szabadon járt, és ez vigaszt nyújthatott. Sagramor csodálatos volt barátnak, de rettenetes
ellenségnek. Arthurból jó ellenség vált, hiszen mindig hajlott a könyörületre, ám
Sagramort nem lehetett kiengesztelni. A numídiai a világ végéig elüldözte volna
M o r d r e d e t .
Sagramor megmenekülése mégis kevés vigasszal szolgált azon az éjszakán. Mordred,
mikor elfogásomról értesült, felkurjantott örömében, majd követelte, hogy mutassák be
neki Gwydre beszennyezett zászlaját. Jóízűt nevetett a medve és a sárkány láttán, majd
elrendelte, hogy a zászlót fektessék a fűre, ahol ő és emberei levizelhetik. Loholt még
néhány tánclépést is lejtett fogságom hírére, hiszen épp itt, ezen a dombtetőn metszettük
le a jobb kezét. A csonkítást büntetésképp mértük rá, amiért nem átallt atyja ellen lázadni,
és most lehetőséget kapott rá, hogy atyja legjobb barátján vegyen bosszút.
Mordred azonnal látni akart, és Amhar már pattant is, hogy nyakamba vesse a szakállból
font kötelet. Tagbaszakadt harcos kísérte, kancsal és fogatlan, aki bepréselte felsőtestét
az ajtónyíláson, megragadta a hajamat és négykézlábra kényszerített, amint kivonszolt a
kunyhóból. Amhar a nyakamba vetette a kötelet, majd mikor próbáltam felállni,
visszanyomott a földre.
– Mássz – parancsolta. A fogatlan vadállat lenyomta a fejem, Amhar a kötelet rángatta, és
így kellett csúsznom-másznom a dombtető felé, ahol férfiak, asszonyok és gyermekek
gúnyos tömege várt. Valamennyien felém köptek, amint elhaladtunk mellettük, néhányan
belém rúgtak, mások megböktek lándzsájuk boldogabbik végével, bár Amhar meggátolta,
hogy komolyabb kárt tegyenek bennem. Azt akarta, hogy fivére csorbítatlanul
kiélvezhesse bosszúját.
Loholt a levágott fejek dombja mellett várt. Jobb karjának csonkját ezüsthüvelybe bújtatta,
és a tok végére, ahol a kezének kellett volna következnie, egy pár medvekarmot erősített.
Vigyorogva figyelte, ahogy közelebb mászom, bár féktelen örömében egy értelmes szót
sem bírt kinyögni. Kivehetetlen szitkokat köpködve tört rám, hogy a hasamba és bordáim
közé rúgjon. Erővel rugdosott, ám ádáz indulatában teljesen elvakult, és alig tett bennem
kárt. Mordred közönyösen figyelte, mozdulatlanul megülve trónusán, a legyektől
hemzsegő dombtetőn.
– Elég! – kiáltott idővel, és Loholt még egy jókorát belém rúgott, mielőtt félreállt volna. –
Lord Derfel – üdvözölt Mordred gúnyosan.
– Felség – feleltem. Amhar és Loholt fogott közre, míg a Mordred körül csoportosuló
népség mohó tekintettel figyelte megaláztatásomat.
– Állj fel, Lord Derfel – parancsolta Mordred.
Felálltam és megemeltem a fejem, de nem láttam az arcát, mert a nap épp a háta mögül
sütött, és elvakított. Láttam viszont Argantét, aki a fejek halma mellett állt, maga mellett
Fergallal, a druidával. Aznap kellett megérkezniük Durnovariából, mert azelőtt egyszer
sem láttam őket. Argante elmosolyodott, amint lecsupaszított arcomat meglátta.
– Mi történt a szakálladdal Lord Derfel? – kérdezte Mordred tettetett aggódással.
Nem feleltem.
– Beszélj! – rivallt rám Loholt, és karjának csonkjával arcul ütött. A medvekarmok
felszántották a bőröm.
– Levágták, felség – feleltem.
– Levágták! – nevetett fel. – És azt is tudod, miért vágták le. Lord Derfel?
– Nem, uram.
– Mert az ellenségem vagy.
– Ez nem igaz, felség.
– Ellenség vagy! – visította Mordred hirtelen indulatában, karjával a szék karfáját püfölve,
és közben azt figyelve, mutatom-e jelét félelemnek. – Gyermekként – szólt fennhangon –
ez a féreg nevelt fel. Megvert! Gyűlölt! – A tömeg gúnyosan hurrogni kezdett, míg
Mordred fel nem emelte a kezét. – És ez az ember – mutatott rám, hogy nyomatékot
adjon szavainak – segédkezett Arthurnak, mikor az levágta Loholt herceg kezét. – Szavai
újra dühödt kiáltozásba fúltak. – Tegnap pedig – folytatta Mordred – Lord Derfelt a
királyságomban kaptam, ezzel a különös zászlóval. – Jobb kezével intett, mire két embere
megemelte Gwydre húgytól bűzlő zászlaját. – Kinek a jelvénye ez, Lord Derfel? –
kérdezte Mordred.
– Gwydre ap Arthuré, uram.
– És mit keres Gwydre zászlaja Dumnoniában?
Egy pillanatig kísértést éreztem rá, hogy hazudjak. Mondhattam volna, hogy Gwydre ily
módon akarta tiszteletét kifejezni előtte, de tudtam, úgysem hinne nekem, és ami ennél is
rosszabb, megvetném magam a hazugságért. Ehelyett felemeltem a fejem.
– Reméltem, hogy a halálhíredre bonthatom ki, felség.
Az igazság láthatóan meglepte. A tömeg sugdolózásba kezdett, Mordred pedig dobolni
kezdett ujjaival a trónus karfáján.
– Most vallottad hitszegőnek magad – szólt idővel.
– Nem, felség – mondtam. – Kívántam a halálod, de nem tettem érte semmit.
– Nem jöttél Armoricába, hogy megments! – kiáltotta.
– Igaz – bólintottam.
– Miért? – tudakolta vészjósló hangon.
– Mert jó embereimet veszejtettem volna el hitványakért – feleltem, és körbemutattam
harcosain, akik harsányan felröhögtek.
– És remélted, hogy Clovis meg fog ölni? – kérdezte Mordred, amint a nevetés elhalt.
– Sokan reménykedtünk ebben, felség – feleltem, és őszinteségemmel ezúttal is sikerült
m e g l e p n e m .
– Mondj akár csak egy jó okot arra Lord Derfel, miért ne öljelek meg.
Sokáig nem válaszoltam, azután csak megvontam a vállam. – Nem tudok ilyen okot,
f e l s é g .
Mordred elővonta a kardját és a térdére fektette, majd a pengén összefűzte ujjait.
– Derfel – jelentette be –, ezennel halálra ítéllek.
– Ez az én kiváltságom, felség! – kiáltotta Loholt buzgón. – Ő az enyém! – A tömeg egy
emberként sorakozott fel mögötte. Étvágycsinálónak szívesen végignézték volna
gyötrelmes kínhalálom, mielőtt nekilátnak a vacsorának, melyet már serényen készítettek
a dombtetőre.
– A te kiváltságod az, hogy elvedd a kezét, Loholt herceg – jelentette be Mordred, majd
felállt, és óvatosan lebicegett a fejek halmán, kezében szorongatva kivont kardját. – Az
életét elvenni viszont – folytatta, amint közelebb ért –, az én kiváltságom. – Lábam közé
bökött a pengével, és arcán torz mosoly tűnt fel. – Mielőtt meghalnál, Derfel – mondta –, a
kezednél jóval többet is el kell veszítened.
– De nem ma! – harsant egy éles hang a tömegből. – Felség! De nem ma! – A tömeg
fortyogni kezdett. Mordred inkább tűnt meglepettnek, mint indulatosnak, amiért
félbeszakították, de nem szólt. – Nem ma! – kiáltott újra a férfi, és amint hátrafordultam,
Taliesint láttam nyugodtan lépkedni a tömegben, mely engedelmesen vált szét előtte.
Elhozta líráját és kis bőrtarisznyáját, ám kezében egy hosszú, fekete botot is ott
szorongatott, és ezáltal megszólalásig úgy nézett ki, akár egy druida. – Én tudok egy
nagyon jó okot arra, felség, miért nem halhat meg Derfel ma éjjel – mondta Taliesin,
amint kiért a fejek előtti nyílt térre.
– Ki vagy te? – akarta tudni Mordred.
Taliesin ügyet sem vetett a kérdésre, ehelyett odalépett Fergalhoz. A két férfi szorosan
összeölelkezett és megcsókolta egymást, és csak mikor a formális üdvözléssel végzett,
akkor fordult Taliesin újra Mordred felé.
– Taliesin vagyok, felség.
– Arthur jószága – acsarkodott Mordred.
– Nem vagyok senki jószága, felség – szólt Taliesin nyugodt hangon –, ha pedig
sértegetni akarsz, úgy sosem tudod meg mondandóm. Nekem egyre megy. – Azzal hátat
fordított Mordrednek és útnak indult.
– Taliesin! – kiáltott utána Mordred. A bárd visszafordult a királyhoz, de nem szólt egy
szót sem. – Nem akartalak megsérteni – engesztelte meg Mordred, aki nem akart
ellenségévé egy varázslót.
Taliesin habozni látszott, majd kurta biccentéssel elfogadta a király bocsánatkérését.
– Felség – szólt –, köszönöm. – Komor, súlyos hangon beszélt, s miként egy igazi druida,
minden tisztelet vagy félelem nélkül. A druidák tonzúráját viselte, fekete botot hordozott, a
tekintély hangján szólt, és egyenrangúként üdvözölte Fergalt. Taliesinnek magának is
elemi érdeke fűződött hozzá, hogy mindenki higgyen neki, hiszen egy druidát nem lehetett
megölni vagy bántalmazni, még az ellenség druidáját sem. A druidák még a
csatamezőkön is biztonságban járhattak, és Taliesin, mikor druidának adta ki magát, saját
túlélését biztosította. Egy bárdnak nem járt volna hasonló elbánás.
– Akkor hát mondd el, miért nem halhat meg ez a féreg még ma éjjel – bökött felém
Mordred a kardjával.
– Néhány éve, felség – kezdte Taliesin –, Lord Derfel aranyat adott nekem azért, hogy
mondjak átkot asszonyodra. A varázsigéim tették őt meddővé. Egy nőstény menyét
méhét használtam a varázslathoz, melyet egy halott gyermek hamvaival töltöttem meg.
Mordred Fergalra sandított, aki bólintott.
– Ez is egy módja a dolognak, felség – hagyta helyben az ír druida.
– Nem igaz! – kiáltottam, és újra el kellett szenvednem a közelemben álló Loholt suta
karjának csapását.
– Feloldozhatom az átkot – folytatta Taliesin higgadt hangon –, de csak amíg Lord Derfel
életben van, hiszen a varázslatot az ő kérésére hajtottam végre. Ha azonban most
oldozom fel, míg a nap nyugszik, az ellenvarázslat nem lesz eléggé hatásos. Hajnalban
kell megtennem, felség, hogy a bűvölet akkor távozzon, mikor a nap felszökik az égre,
különben az ifjú királyné mindörökre gyermektelen marad.
Mordred újra Fergalra sandított, és a druida szakállába font apró csontok megcsörrentek,
amint Fergal meghajtotta a fejét.
– Igazat mond, felség.
– Hazudik! – tiltakoztam.
Mordred visszatolta a kardot a hüvelyébe.
– Miért mondod el mindezt, Taliesin? – kérdezte. Taliesin vállat vont.
– Arthur öreg már, felség. A hatalma megfakult, a druidáknak és bárdoknak pedig annál
kell pártfogót keresniük, kik hatalmuk teljében vannak.
– Az én druidám Fergal – jelentette ki Mordred. Azt hittem, magára vette a keresztet, bár
korántsem lepett meg, hogy visszatért a pogánysághoz. Mordred sosem volt jó
keresztény, bár, gondoltam magamban, aligha ez a legnagyobb bűne.
– Enyém a tisztesség, ha minél többet tanulhatok fivéremtől – hajolt meg Taliesin Fergal
előtt –, és esküszöm, hogy mindenben követem az útmutatásait. Nem akarok mást,
felség, mint csekély tudásommal szolgálni a te nagyobb dicsőségedet.
Ilyen mézesmázos szavakkal hitegette őket. Soha nem fizettem arannyal a bűverejéért,
mégis mindenki hitt neki, leginkább maga Mordred és Argante. Így vett nekem a fénylő
szemöldökű Taliesin még egy éjszakát. Loholt csalódottnak tűnt, mire Mordred hajnalra
nemcsak kezem, de életem is neki ígérte, amivel valamelyest sikerült megvigasztalnia.
Vissza kellett másznom a kunyhóba. Ütöttek és rugdostak, de túléltem. Amhar leoldotta
nyakamból a kötelet, és berugdalt az ajtónyíláson.
– Hajnalban találkozunk, Derfel.
A nappal a szememben, és egy pengével a torkomon.
Aznap éjjel Taliesin énekelt Mordred embereinek. A félig elkészült templomban gyűltek
össze, melyet még Sansum kezdett építeni a Caer Cadarn csúcsán, és amely most tető
nélküli, csorba falú csarnokként szolgált. Taliesin mindenkit elbűvölt a muzsikájával; soha
azelőtt és azután nem hallottam ilyen gyönyörűen énekelni. Miként minden bárdnak, aki a
harcosok szórakoztatására vállalkozik, kezdetben neki is felül kellett kerekedni a
hangzavaron és hetvenkedésen, ám u252 ugyességével fokozatosan csendet teremtett maga
körül. Lírájával kísérte magát, és csendes halotti énekeket választott, melyeket Mordred
lándzsásai döbbent némaságban hallgattak végig. Még a kutyák is felhagytak a
csaholással, és csendben feküdtek, mialatt Taliesin, a bárd áténekelte az éjszakát. Ha túl
soká tartott szünetet két ének közt, a lándzsások nyomban követelni kezdték a folytatást,
és ő tovább kántálta dalait. Hangja elhalt a melódiák végén, majd újra felcsapott az új
versszakokkal, Mordred emberei pedig némán ittak és figyeltek, míg az ital és az énekek
meg nem ríkatták őket, és Taliesin csak tovább énekelt nekik. Velük együtt Sansum és
jómagam is őt hallgattuk, és megkönnyeztük az éteri dallamokat. És amint az éjszaka
megsűrűsödött, Taliesin altatókba kezdett, édes altató énekekbe, melyek álomba
ringatták a részeg harcosokat, s miközben énekelt, egyre hűvösebb lett, és a Caer
Cadarn felett ködfelhő kélt.
A köd egyre sűrűbben gomolygott, és Taliesin még mindig énekelt. Ha ezernyi király
idejéig fenn is marad a világ, nem hiszem, hogy bárki emberfia hallhat még ilyen
szépséges énekeket. A köd eközben magába burkolta a dombtetőt, a tüzek tompa izzása
belemosódott a párába, és a sötétséget az ének hangjai töltötték meg.
Azután, a feketeség méhében, a daloknak vége szakadt. Nem hallottam mást, csak az
édes akkordokat, és úgy tűnt, mintha a dallamok egyre közelebb kerülnének a kunyhóhoz
és az őrökhöz, akik a nyirkos fűbe telepedve hallgatták a muzsikát.
A líra hangja csakugyan közelebb ért, és végül Taliesin alakját is megláttam a ködben.
– Hoztam nektek mézsört – szólította meg őreinket –, osszátok el. – Ezzel előhúzott a
tarisznyájából egy bedugaszolt korsót, és amíg az edény körbejárt, énekével
szórakoztatta a lándzsásokat. Nekik tartogatta annak az éjszakának a legédesebb
melódiáit; egy altatót, mely álomba ringatta a zaklatott a világot, és az őrök aludtak is.
Egyikük oldalt bukott, de Taliesin tovább énekelt; hangja ködös álmot bocsátott az egész
erősségre, s csak amikor az egyik őr hangosan hortyogni kezdett, akkor hallgatott el és
engedte le kezét a líra húrjairól. – Azt hiszem, Lord Derfel, hogy ideje lenne előbújnod –
szólt nyugodt hangon.
– Jövök én is! – kiáltott Sansum, és addig mocorgott, míg elsőként furakodott ki az
a j t ó n y í l á s o n .
Taliesin elmosolyodott, amint elébe álltam.
– Merlin azt parancsolta, hogy mentsem az életed, uram – mondta –, bár azt is
hozzátette, hogy talán nem leszel hálás érte.
– Hogyisne lennék – viszonoztam a mosolyát.
– Menjünk! – sürgetett Sansum. – Nincs idő a beszédre! Siessünk!
– Várj már, te sorscsapás – torkoltam le, majd lehajoltam és elvettem az egyik hangosan
szuszogó őr lándzsáját. – Miféle bűbájt használtál? – kérdeztem közben Taliesint.
– Aligha van szükség bűbájra, ha álomba akarsz ringatni egy csapat részeg harcost –
felelte –, bár az őröket mandragóra kivonatával is megitattam.
– Itt várjatok meg – suttogtam.
– Derfel! Mennünk kell! – sziszegte Sansum rémülten.
– Itt várj, püspök – mordultam rá, és elindultam a ködben arrafelé, ahol a legnagyobb
tüzeket sejtettem. A zsarátnokok a félig kész templomban izzottak, a befejezetlen
oromfalak közt. Odabent mindenfelé alvó népek hevertek, bár akadtak, akik lassan
magukhoz tértek, és a szemüket dörgölték, akárha bűvöletből ébrednének. Az alvók közt
ólálkodó kutyák élelmet kutattak, és izgalmukban sorra keltették az embereket. A
megébredtek közül többen gyanakodva figyelték mozgásom, de egyikük sem ismert rám.
A szemükben csak egy lándzsás voltam.
Amharra az egyik tűz mellett bukkantam rá. Nyitott szájjal aludt, és ugyanígy is halt meg.
Kitárt szájába döftem a lándzsával, és elég soká tartottam ott a fegyvert, hogy a szeme
felpattanjon és távozó lelke még felismerhessen, azután átvezettem a lándzsa hegyét a
nyakán, és a földhöz szegeztem. Görcsösen rázkódott, míg csak ki nem szenvedett, és
ezen a világon utoljára az én gúnyos mosolyomat látta. Azután előrehajoltam, leoldottam
az övéről a szakállból font kötelet és Hywelbane-t, majd kiléptem a templomból.
Mordredet és Loholtot is szívesen felkerestem volna, de egyre többen ébredeztek, és az
egyikük már a nevemet tudakolta, ezért újra eggyé váltam a gomolygó árnyakkal, és
visszasiettem a helyhez, ahol Taliesint és Sansumot hagytam.
– Induljunk már! – sürgetett Sansum.
– A lószerszámot a sáncok mögött hagytam, uram – közölte Taliesin.
– Te mindenre gondolsz – szóltam elismerően. Már csak annyi időre álltam meg, hogy
szakállam maradékát a tűzre vessem, melynél őreink melegedtek, és miután láttam, hogy
az utolsó szálak is hamuvá égnek, követtem Taliesint az északi sáncokhoz. A bárd
ráakadt a két kantárra az egyik bokorban, majd felkapaszkodott a toronyba, ahonnét a
köd rejtekében és az őrök fürkésző tekintetétől távol kelhettünk át a falon, és indultunk
lefelé a domboldalon. A ködfátyolnak a domboldal felénél hirtelen vége szakadt, és mi
átvágtunk a kaszálón, ahol Mordred lovainak zöme az éjszakát töltötte. Taliesin gyengéd
cirógatással és halk énekszóval felébresztett két állatot, majd nyugodt mozdulatokkal
átvetette nyakukon a kantárt.
– Nyereg nélkül is tudnál lovagolni, uram? – kérdezte tőlem.
– Ma éjjel akár ló nélkül is, ha az kell.
– És mi lesz velem? – méltatlankodott Sansum, amint felpattantam az egyik jószág
h á t á r a .
Lenéztem rá lovam magasából. Legszívesebben otthagytam volna a réten, hisz
világéletében csak az álnokságot kereste, és nem érdemelte meg, hogy földi létét akár
egy perccel is meghosszabbítsam, ám aznap éjjel még hasznosnak bizonyulhatott, ezért
kinyújtottam a karom és felrántottam a ló hátára magam mögé.
– Itt kellene hogy hagyjalak, püspök – mormoltam, amint elhelyezkedett. Nem felelt, csak
szorosan átkarolta a derekamat. Taliesin a kapu felé vezette a második lovat, majd
óvatosan kitárta az egyik szárnyat.
– Merlin nem mondta, mit tegyünk ezután? – kérdeztem, amint lovammal átfurakodtam a
kapu résén.
– Ő nem, uram, de a józan értelem azt tanácsolja, hogy menjünk a partra és keressünk
egy csónakot. És hogy siessünk, uram. Azok ott a dombon nemsoká felébrednek, és ha
felfedezik a hiányodat, nagy erőkkel kutatnak majd utánunk. – Taliesin a kapuszárnyra
állva kapaszkodott fel az állat hátára.
– Mi lesz most? – kérdezte Sansum rémülten, és még szorosabbra fonta ölelését.
– Talán ha megölnénk? – vetettem fel. – Taliesinnek és nekem mindenképp könnyebb
l e n n e .
– Ne, uram! Kérlek, ne!
Taliesin felpillantott a ködben úszó csillagokra.
– Nyugatnak menjünk? – javasolta.
– Én tudom, hová menjünk – feleltem, és hátracsaptam bokámat. Lovam a Lindinis felé
vezető úton iramodott meg.
– Hová megyünk? – kérdezte Sansum.
– Meglátogatjuk asszonyodat, püspök – feleltem. Egyedül azért mentettem meg Sansum
életét azon az éjjelen, mert Morgan hasznunkra lehetett a menekülésben. Nekem aligha
segített volna, Taliesint talán még arcul is köpi, ha hozzá fordul, de Sansumért meg tett
volna bármit.
Elindultunk hát Ynys Wydryn felé.
Álmából ébresztettük Morgant, aki rossz kedvében, vagy még inkább a szokásosnál is
rosszabb kedvében jött nekünk ajtót nyitni. Engem szakáll nélkül fel sem ismert, férjét
pedig, aki a lovaglástól elgyötörtén kuporgott mögöttem, nem látta meg nyomban, nagyon
is felfigyelt azonban Taliesinre, a druidára, aki szent menedékében merészelte zaklatni őt.
– Bűnös! – reccsent rá, és álomközeli állapota sem gátolta abban, hogy minden mérgét a
nyakába zúdítsa. – Eretnek! Bálványimádó! A szentséges Isten és az Ő áldott anyja
nevében parancsolom, hogy takarodj innét!
– Morgan! – kiáltottam, ám ekkor már Sansum lerongyolódott, sántikáló alakja is Morgan
elébe tűnt, aki az örömtől sikongatva sietett urához. A növekvő hold megcsillant az
aranymaszkon, mellyel tűztől megcsúfított arcát takarta.
– Sansum! – kiáltotta. – Drágaságom!
– Tündérem! – kedveskedett Sansum, és a páros egymás karjába omlott.
– Drágaságom – gőgicsélt Morgan, ura arcát cirógatva –, hát mit műveltek veled?
Taliesin elmosolyodott, és még én, aki gyűlöltem Sansumot és korántsem kedveltem
Morgant, még én sem bírtam megállni, hogy el ne mosolyodjak mérhetetlen örömük felett.
Az általam ismert valamennyi házasság közül messze ez volt a legfurább. Sansumnál
álnokabb ember aligha járt a világon, míg Morganről elmondható, hogy volt olyan
tisztességes, amennyire asszonyember lehet; mégis, valósággal rajongtak egymásért,
vagy legalábbis Morgan rajongott Sansumért. Morgan valaha szép volt, ám egy
borzalmas tüzeset, mely végzett első férjével, eltorzította a testét, és borzadállyá tette
arcát. Aligha akadt férfi, aki Morgant a szépségéért vagy a jelleméért megszerette volna,
hisz a lángok mindkettőt keserűvé fonnyasztották, viszont egy ilyen kapcsolat nagyon is
hasznos lehetett, miután Morgan Arthur nővére volt, és meggyőződésem szerint Sansum
mindennél inkább ezért vette őt feleségül. De ha nem is szerette asszonyát, Sansum
őszintének tűnő rajongást mutatott az irányába, amivel meggyőzte és boldoggá tette
Morgant, és én egyedül ezért voltam képes megbocsátani az egérkirálynak minden
alakoskodását. Sansum bizonyosan kedvelte is Morgant, hiszen kedvelte az eszességet,
és ennek Morgan sosem volt híján; így azután mindketten csak nyertek a kapcsolaton:
Morgan gyengédséget és kedvességet, Sansum védelmet és tanácsot, s bár egyikük sem
kereste a másiknál a test örömeit, a kapcsolat tartósabbnak bizonyult, mint a legtöbb
h á z a s s á g .
– Egy órán belül – szakítottam durván félbe a boldog egyesülést – hemzsegni fognak itt
Mordred emberei. Addigra minél távolabb kell kerülnünk innét, az asszonyaid pedig,
úrnőm – fordultam Morganhez –, jobban teszik, ha a lápon keresnek maguknak
menedéket. Mordred emberei nem törődnek majd vele, hogy szent életet élnek, válogatás
nélkül meggyaláznak mindenkit.
Morgan rám meredt ép szemével, mely hamisan csillant meg a maszk mögött.
– Jobban festesz szakáll nélkül, Derfel – jegyezte meg.
– Viszont rosszabbul festek fej nélkül, úrnőm, és Mordred máris tucatszám hordja a
levágott fejeket a Caer Cadarnre.
– Nem tudom, hogy miért kellene nekem és Sansumnak a ti bűnös életeteket menteni –
zsémbelt –, de hát az Úr parancsolata, hogy mutassunk könyörületet.
Kifordult Sansum karjaiból, és rémisztő hangon kiáltozni kezdett, hogy szent asszonyait
ébressze. Taliesint és engem a templomba rendelt, ahol jókora kosárba szedtük a
szentély aranyait, míg az asszonyokat a faluba küldte, hogy ébresszék a csónakosokat.
Bámulatos hatékonysággal szervezte menekülésünket. A szentélyben eluralkodott volna
a pánik, ám Morgan kézben tartott mindent, és alig néhány perc múlva az első
asszonyokat már be is segítették a lapos fenekű lápi csónakokba, melyek azután
kisorjáztak a ködbe burkolózott ingoványra.
Mi indultunk utolsóként, és meg mernék rá esküdni, hogy patkókopogást hallottam kelet
felől, mikor csónakosunk az éjsötét vízbe merítette hosszú tolórúdját. Taliesin, aki a
csónak orrában ült, halkan rákezdett Idfael halotti énekére, de Morgan ráreccsent, hogy
hagyjon fel a pogány zenével. Taliesin felengedte ujjait a húrokról.
– A zene nem ismer vallásokat, úrnőm – korholta gyengéden Morgant.
– A tiéd az ördög műve – acsarkodott az.
– Egyáltalán nem – vélte Taliesin, és újabb énekbe kezdett, ám ez úttal egy olyanba,
melyet korábban még sosem hallottam. – Babilon folyóinál – kántálta –, ha leülünk,
keserű könnyeket ontunk érted, drága otthonunk. – Láttam, amint Morgan a maszkja alá
préseli egyik ujját, hogy elmorzsoljon egy könnycseppet. A bárd tovább énekelt, és a sötét
Tor lassan elenyészett, amint a gomolygó köd elnyelt bennünket, és csónakosunk hosszú
botjával tovább evezett a sustorgó nádasok közt. Mikor Taliesin bevégezte az éneket,
nem hallatszott más nesz, csak a csónak orránál fodrozódó hullámok zaja és a tolórúd
csobbanásai.
– Krisztus dicsőségére kellene énekelned – szólt Sansum feddően.
– Valamennyi Isten dicsőségére énekelek – vetette ellene Taliesin –, és az eljövendő
napokban szükségetek is lesz rájuk.
– Nincs, csakis egyetlen Isten! – szólt Morgan ádáz indulattal.
– Ha te mondod, úrnőm – adta meg magát Taliesin –, bár ma éjjel nem sok hasznodra
szolgált. – Botjával Ynys Wydryn felé mutatott, ahol a ködben rőt fények izzottak fel.
Korábban is láttam már ezeket a fényeket, ugyanezen a ködön át, ugyanezen a vízen
siklódva. A tűznek adott épületek és a lángra kapott zsúpszalma fénye volt. Mordred
követett bennünket, és a Szent Tövis szentélye, ahol tulajdon édesanyját temették, épp
most égett hamuvá, de mi már biztonságban jártuk a lápot, ahová vezető nélkül senki
sem merészkedett volna utánunk.
A gonosz újra Dumnoniát fojtogatta.
Mi azonban kikerültünk szorításából, és hajnalban találtunk egy hajóst, aki néhány
aranyért cserébe Siluriába vitorlázott velünk. Így tértem meg Arthurhoz.
És az újabb szörnyűséghez.
Ceinwyn megbetegedett.
A kór váratlanul tört rá, tudtuk meg Guinevere-től, alig néhány órával azután, hogy
elhagytam Iscát. Úrnőm reszketni kezdett, azután verítékezni, és aznap estére már annyi
ereje sem maradt, hogy a lábán megálljon, ezért ágyba fektették, és Morwenna mellette
maradt. Egy javasasszony martilapuból és rutából való főzetet adott neki, és gyógyfüves
borogatást is tett a mellére, ám reggelre Ceinwyn bőrén kelevények jelentek meg. Minden
tagja sajgott, alig tudott nyelni, még a lélegzet is kaparta a torkát. Ekkor kezdett el
félrebeszélni; lázálmában görcsösen vergődött az ágyon, és sikoltozva hívta Diant.
Morwenna próbált felkészíteni Ceinwyn halálára.
– Úgy hiszi, elátkozták, atyám – mondta –, mert azon a napon, hogy elmentél, egy
asszony jött, hogy élelemért könyörögjön. Árpakását adtunk neki, de mikor elment, vért
találtunk a félfán.
Odakaptam Hywelbane markolatához.
– Minden rontást le lehet venni.
– Cefu-crib druidáját hívtuk el – folytatta Morwenna –, aki lekaparta a vért az ajtóról, és
tündérkövet adott nekünk. – Itt elhallgatott, hogy könnyes szemmel pillantson a kis
kavicsra, mely Ceinwyn ágya felett függött. – De az átkot ez sem oldja! – fakadt sírva. –
Meg fog halni!
– Nem – csitítgattam –, még nem. – Képtelen voltam hinni Ceinwyn közelgő halálában,
hiszen úrnőmet mindig makkegészségesnek ismertem. Ceinwyn egyetlen hajszála sem
fordult őszbe, majd az összes fogát megtartotta, éppoly hajlékony és karcsú maradt, akár
egy fiatal lány, de mióta elhagytam Iscát, a hajlott kor hirtelen magáénak követelte. És
fájdalmak gyötörték. Nem beszélhetett róluk, de az arca ékesen árulkodott, miként az
arcán végiggördülő néma könnycseppek is.
Taliesin sokáig csak nézte, azután elfogadta, hogy valaki átkot vont Ceinwyn fejére, míg
Morgan köpött a véleményére.
– Pogány babonaság! – recsegte indulatosan, majd újabb gyógyfüveket hozott, melyeket
mézsörben főzött ki és kanállal adott Ceinwyn szájába. Morgan, mint láttam, a maga
ormótlan módján minden tőle telhetőt megtett a gyógyulásáért, még ha közben minden
pogány bűnösnek el is mondta.
Én magam nem tehettem semmit. Csak ültem Ceinwyn ágyánál, fogtam a kezét, és
zokogtam vigasztalanul. Ceinwyn haja csatakosan tapadt a koponyájára, és
visszaérkezésem után két nappal marokszám kezdett hullani. A kelevények felfakadtak,
gennyel és vérrel áztatták fekhelyét. Morwenna és Morgan új derékaljat vetett neki
szalmából és friss vászonból, de Ceinwyn mindennap összepiszkította fekhelyét, és a régi
vásznakat egy erjesztőkádban ki kellett főznünk. A fájdalom nem enyhült, és idővel addig
fokozódott, hogy már azt kívántam, bárcsak a halál váltaná meg a gyötrelmeitől, ám
Ceinwyn nem halt meg. Némán szenvedett, és csak időnként sikoltott fel metsző hangon,
majd rettentő erővel markolta meg a kezemet. Ilyenkor megtöröltem a homlokát, a nevét
ismételgettem, és máris rettegtem a körülöttem ólálkodó magányt.
Annyira szerettem Ceinwynt. Még most, ennyi év után is mosolyognom kell, ha rá
gondolok, és ha éjjelente könnyekkel a szememben ébredek, tudom, Ceinwyn emléke
fakasztotta őket. Lángoló szenvedéllyel indultunk a szerelemnek, és a bölcsek mind azt
mondták, hogy az ilyen heves tűznek hamar ki kell hunynia, de a miénk nem hunyt ki, és
a szenvedély idővel mély, megértő szeretetté nemesedett. Szerettem és imádtam őt, a
jelenléte napfénnyel aranyozta be minden percemet. Azután hirtelen nem maradt
számomra egyéb, mint látni a lelkét szaggató démonokat, a gyötrelmeit, azokat a vöröslő,
bűzösen felfakadó fekélyeket. És Ceinwyn még mindig élt.
Galahad és Arthur néha felváltott a virrasztásban. Mindenki segíteni próbált. Guinevere
elküldetett Siluria legbölcsebb javasasszonyaiért, és aranyat nyomott valamennyiük
tenyerébe, ha új füvekkel vagy valamely távoli forrás szent vizével állítottak be. Culhwch,
ki mostanra teljesen megkopaszodott, de megmaradt harsány és harcias férfiúnak,
megsiratta Ceinwynt, és varázserejű amulettet hozott, melyet Morgan mindjárt másnap
kihajított Ceinwyn ágyából, miként előtte a druida tündérkövét, és minden más pogány
babonaságot, melyet Ceinwyn környezetében talált. Emrys püspök imádságot mondott
Ceinwynért, és mielőtt útnak indult volna Gwentbe, még Sansum is csatlakozott
fohászához, bár kétlem, hogy oly buzgalommal tette volna mindezt, mint Emrys.
Morwenna minden percét édesanyjának szentelte, és nála serényebben senki sem
kereste a gyógyírt. Ő ápolta és mosdatta, ő imádkozott érte, és ő siratta el. Guinevere
persze sem Ceinwyn betegségének a látványát, sem a betegszoba bűzét nem állhatta, de
órákon át sétált velem, míg Galahad vagy Arthur szorította helyettem Ceinwyn kezét, s
egy alkalommal, mikor elsétáltunk az amfiteátrumba és körbejártuk az arénát, Guinevere,
ha némiképp vonakodva is, de próbált megvigasztalni.
– Szerencsésnek mondhatod magad, Derfel – biztatott –, hisz ritka dolgot tapasztalhattál
meg. Az igaz szerelmet.
– Miként te is, úrnőm – feleltem.
Guinevere elfintorodott. Hirtelen azt kívántam, bárcsak ne adtam volna hangot a
kimondatlan gondolatnak, hogy az ő igaz szerelme nem maradt olyan szeplőtlen, pedig,
az igazat megvallva, Guinevere és Arthur rég túltették már magukat ezen. Az emlék talán
még ott kísértett a szívük mélyén, akár egy sötét árny, és ha valaki volt olyan ostoba,
hogy Lancelot nevét említse, szemvillanásnyi időre megdermedt körülöttük a levegő –
vagy amikor egy erre vetődő bárd tudatlanul előhozakodott Blodeuwedd halotti énekével,
melyben szó esik az asszonyi hűtlenségről, a füstös ünnepi csarnokra egy hosszú
pillanatig néma csend borult –, ám ideje java részében Arthur és Guinevere boldogan
megfért egymással.
– Igen – bólintott Guinevere lassan. – Magam is szerencsés vagyok. – Nem beszélgettünk
sokáig, hiszen Guinevere mindig is feszengett a gondolattól, hogy kiadja magából belső
lényét. E fenntartásán egyedül Mynydd Baddonnál emelkedett felül, és akkoriban igazán
jó barátokká váltunk, ám azóta egyre csak távolabb sodródtunk egymástól, noha már nem
a régi ellenségesség okán. – Jól festesz szakáll nélkül – fordított a beszélgetésen. –
Fiatalabbnak tűnsz.
– Esküt tettem. Csak azután növesztek új szakállt, ha Mordred meghalt – mondtam.
– Talán nem kell soká vámod. Mennyire gyűlölném, ha azelőtt kellene meghalnom, mint
hogy az a féreg megkapja a magáét. – Bősz indulattal beszélt, és csakugyan tartott tőle,
hogy az öregkor előbb végez vele, mint valamely sorscsapás Mordreddel. Valamennyien
a negyvenes éveinkben jártunk, és csak kevesen éltek ennél tovább. Merlin persze a
kétszer negyvenet is megérte, vagy tán még többet, és mi is ismertünk ötven-, hatvan-,
sőt hetvenesztendős embereket, ám magunkat mégis korosnak tartottuk. Guinevere vörös
haját mindenütt ősz szálak tarkították, ám ettől még megmaradt szép asszonynak, és
arca ugyanazzal a kihívással, daccal tekintett a világba, mint hajadonkorában. Megállt,
hogy Gwydrét figyelje, aki ekkor lovagolt be az arénába. Gwydre felénk emelte a karját,
majd lépésre fogta a lovat, melyből harci mént akart faragni, hogy az megtanuljon hátrálni
és oldalazni, és álló helyben is mozgassa a lábait, mert úgy az ellenség nem vághatta át
az inait. Guinevere elnézte egy ideig. – Gondolod, hogy valaha is király lesz belőle? –
kérdezte reménytelen vágyakozással.
– Igen, úrnőm – feleltem. – Mordred előbb-utóbb hibázni fog, s akkor lecsaphatunk rá.
– Reménykedjünk – sóhajtotta, karját a karomba fűzve. Nem hinném, hogy engem akart
volna megnyugtatni, sokkal inkább saját magát. – Arthurral beszéltetek már Amharról? –
k é r d e z t e .
– Épp csak futólag, úrnőm.
– Nem téged hibáztat. Ezt tudnod kell.
– Szeretném hinni.
– Gyásza nem a kis fattyú halálának, hanem saját atyai kudarcának szól.
Arthur, gyanítottam, sokkal inkább gyászolta Dumnoniát, mint Amhart, hiszen a
mészárlások hírei mélyen megkeserítették. Hozzám hasonlóan bosszúra szomjazott, ám
Mordred valóságos seregnek parancsolt, míg Arthur alig kétszáz lándzsásnak, kiknek
ráadásul hajón kellett átkelniük a Severnen, ha meg akartak küzdeni Mordreddel. Az
igazat megvallva, ezt egyikünk sem tartotta elképzelhetőnek, és Arthurt ráadásul a bosszú
törvényessége is aggasztotta.
– Akiket megölt – mondta –, felesküdött emberei voltak. Jogában állt megölnie őket.
– Nekünk pedig jogunkban áll bosszút venni rajtuk – erősködtem, de nem lehettem biztos
abban, hogy Arthur egyetért velem. Mindig is a rideg törvényeket emelte tulajdon érzelmei
fölébe, és az eskü szentsége alapján, mely minden törvény és eskü forrásává emelte
királyunkat, Mordred a saját birtokán azt tett, amit csak akart. Ez volt a törvény, és Arthur
nem is lett volna Arthur, ha könnyű szívvel megszegi, noha megkönnyezte a férfiakat és
asszonyokat, kiket leöltek, és a gyermekeket, kiket rabszolgának hajtottak el. Tudta azt is,
hogy még többekre vár halál vagy rablánc, míg Mordred életben van. A törvényt, úgy tűnt,
át kellett formálni, csak épp Arthur nem tudta, hogyan tehetné ezt meg. Ha embereinket
átvihettük Gwenten, azután a keleti határvidéken egyesülünk Sagramor erőivel, még
legyőzhettük Mordred szedett-vedett seregét, vagy legalábbis egyenlőként mérkőzhettünk
meg vele, ám Meurig király konokul megtagadta az engedélyt. Ha hajón keltünk át a
Severnen, hátra kellett hagynunk lovainkat, és túlontúl messze kerültünk Sagramortól, akit
ráadásul Mordred serege vágott el tőlünk. Mordred előbb bennünket győzne le, azután
fordulna csak a numídiai ellen.
De Sagramor legalább még élt, ha ez csekély vigaszunkra is szolgált. Mordred levágta
néhány emberét, de magát Sagramort nem sikerült megtalálnia, és sietősen visszavonta
lándzsásait a szász határvidékről, mielőtt a numídiai még megtorolhatta volna tettét. Most,
úgy hallottuk, Sagramor és százhúsz embere a déli országrész egyik erősségében húzta
meg magát. Mordred félt támadást intézni a sáncok ellen, Sagramor viszont nélkülözte a
kellő erőt, hogy kitörjön és szétzúzza Mordred seregét, így csupán figyelték egymást, de
nem bocsátkoztak harcba, miközben Cerdic szászai, Sagramor tehetetlenségén
felbátorodva, újra nyugati birtokainkat kezdek fosztogatni. Mordred néhány kisebb
csapatot a szászok ellen vezényelt, és addig sem zaklatta azokat a bátor férfiakat, akik
hírvivőként Arthur és Sagramor közt jártak. Az üzenetek mind Sagramor kétségbeesését
mutatták – miként vonhatná ki embereit és vezethetné őket Siluriába? A távolság óriási;
az ellenség, mely az utat elállja, számos. Bosszúnk végképp megfenekleni látszott,
amikor, alig három héttel azután, hogy Dumnoniából megtértem, hírek érkeztek Meurig
u d v a r á b ó l .
A szóbeszéd Sansum közvetítésével ért el hozzánk. A püspök velem együtt érkezett
Iscába, de túlontúl fagyosnak találta Arthur fogadtatását, s miután Morgant testvére
gondjaira bízta, továbbutazott Gwentbe. Most, talán hogy megmutassa, mennyire közel áll
a királyhoz, üzenetet küldött nekünk, miszerint Mordred Meurig engedélyét kéri, hogy
hadait Gwenten átvezethesse és Siluria ellen támadást intézzen. Meurig, állította
Sansum, még nem határozott a kérdésben.
Arthur elismételte nekem Sansum üzenetét. – Az egérkirály megint ármánykodik? –
k é r d e z t e .
– Egyszerre támogat téged és Meurigot, uram – feleltem keserűen –, hogy azután
mindketten hálásak legyetek neki.
– Vajon igazat ír? – töprengett el Arthur. Ebben reménykedtünk, hiszen ha Mordred
Arthurra támadt, egyetlen törvény sem tiltotta, hogy Arthur visszaüssön; ha pedig Mordred
északon, Gwenten át vezette seregét, mi átvitorlázhattunk a Severnen, hogy valahol
délen egyesüljünk Sagramor csapatával. Galahad és Emrys püspök egyaránt kétellte,
hogy Sansum ez egyszer igazat mondana, én azonban mellé álltam. Mordred
mindenkinél jobban gyűlölte Arthurt, és aligha állhatott ellen a kísértésnek, hogy harcban
l e g y ő z z e .
Így aztán egy-két napig a tervezgetés lázában égtünk. Embereim bősz gyakorlatozásba
kezdtek lándzsáikkal és kardjukkal, míg Arthur hírvivőket küldött Sagramorhoz, hogy
értesítse a várható hadjárat részleteiről, ám vagy Meurig tagadta meg Mordredtől az
áthaladást, vagy Mordred gondolta meg magát, de történni semmi sem történt. Mordred
serege továbbra is közénk és Sagramor közé ékelődött, és több üzenet nem érkezett
Sansumtól, így nem maradt más, mint a várakozás.
Várakoztunk, és közben Ceinwyn gyötrődését néztük. Láttuk, ahogy arca elvadul,
koponyájába süpped. Hallottuk jajveszékelését és őrjöngését, éreztük a rettenetet ujjai
szorításán, és mindenhol ott sejtettük az árnyak közt bujkáló halált, ami csak nem akart
e l é r k e z n i .
Morgan új gyógyfüveket tett próbára. Keresztet fektetett Ceinwyn mezítelen testére, de
Ceinwyn a kereszt érintésére is kétségbeesetten sikoltozni kezdett. Egy éjjel, mikor
Morgan lepihent, Taliesin ellenvarázslatot alkalmazott, hogy elűzze a gonoszt, mely hite
szerint Ceinwyn betegségét okozta, de bármennyire is leöltünk egy vadnyulat, hogy a
vérével Ceinwyn arcát mázoljuk; bármennyi jelet is rajzoltunk fekélyek dúlta bőrére egy
üszkös pálca végével; akárhány saskővel, tündérszöggel és boszorkakővel vettük is körül
az ágyát, majd függesztettünk fölé szederágat és hársfáról levágott fagyöngyöt; hiába
fektettük mellé az Excaliburt, Britannia Kincseinek egyikét – a betegség nem hagyta el a
testét. Grannoshoz, a gyógyulás istenéhez fohászkodtunk, ám imánk és áldozataink nem
találtak meghallgatásra. – Túl erős a varázslat – szólt Taliesin lemondóan. Másnap éjjel,
miután Morgan megint elaludt, egy Siluria északi részéből származó druidát hoztunk el a
betegkamrába. Vidéki druida volt, csupa bozontos szakáll és mérhetetlen bűz, aki
varázsigéket mormolt, majd porrá törte egy pacsirta csontjait, hogy a port egy szent
edényben fekete üröm oldatába keverje. A kotyvalékot apránként csepegtette Ceinwyn
szájába, ám a gyógyír ezúttal sem hatott. A druida megpróbálta őt megetetni egy fekete
macska kisütött szívének darabkáival is, de Ceinwyn kiköpte a gyógyszert, rákényszerítve
ezzel a druidát, hogy legerősebb varázslatát, a halott ember kezét alkalmazza. A kéz,
mely Cerdic kísérteties sisakdíszét idézte elém, teljesen elfeketedett. A druida Ceinwyn
orcáit érintette vele, majd orra hegyét és torkát, azután a homlokára szorított üszkös
kézzel kivehetetlen varázsigéket motyogott, de csak annyit ért el, hogy továbbadta
szakállának néhány tucat tetvét, és amikor próbáltuk kifésülni az élősködőket Ceinwyn
hajából, az utolsó fürtök is elváltak a koponyájától. Megfizettem a druidát, majd követtem
az udvarra, csak hogy megmeneküljek Taliesin gyógyfüves tüzének bűzölgő füstjétől.
Morwenna velem tartott.
– Pihenned kell, atyám – kérlelt.
– Később pihenhetek – szóltam, és figyeltem, ahogy a druida bele veszik az éjszakába.
Morwenna átkarolt, és a vállamra hajtotta fejét. Éppolyan aranyló hajkoronája volt, mint
egykor Ceinwynnek, és éppúgy illatozott is.
– Talán nem is varázslat – suttogta.
– Ha nem lenne az – mondtam –, már meg kellett volna halnia.
– Van egy asszony Powysban, aki állítólag járatos az ilyesmiben.
– Akkor hát küldess érte – szóltam fáradtan, noha nem volt már bizodalmam a
varázslókban. Tucatszám jöttek és vitték az aranyat, de a betegséget egyikük sem
gyógyította. Áldoztam már Mithrasnak, fohászkodtam Belhez és Donhoz, minden
eredmény nélkül.
Ceinwyn felnyögött, és a nyögés nyomában metsző sikoly tört elő. Összerezzentem a
hangra, majd gyengéden eltoltam magamtól Morwennát.
– Most mennem kell.
– Pihenned kell, atyám – vetette ellenem. – Majd én mellette leszek.
Ekkor láttam meg a köpenybe burkolt alakot az udvar közepén. Hogy férfi-e vagy
asszony, meg nem mondtam volna, miként azt sem, hogy mióta áll már ott. Számomra
úgy tűnt, alig egy szemvillanással elébb az udvar még kihalt volt, de a köpenyes idegen
most mégis ott állt előttem, arcát sötét árnyakba vonta a hold és a mély csuklya, és
hirtelen rettegés lett úrrá rajtam, hogy magát a halált látom közeledni. Az alak felé léptem.
– Ki vagy? – kérdeztem érdes hangon.
– Senki olyan, akit ismersz, Lord Derfel Cadarn. – Asszony szólott hozzám, aki beszéd
közben hátravonta a csuklyáját, és én láttam, hogy fehérre festette arcát, majd kormot
dörgölt a szemei köré, hogy élő koponyához legyen hasonlatos. Morwenna elfojtott
magában egy sikolyt.
– Ki vagy? – követeltem a választ.
– A nyugati szél lehelete vagyok, Lord Derfel – felelte ő sziszegve –, és az eső vagyok,
mely Cadair Idrisre hull, és a dér vagyok az Eryri csúcsán. Hírvivő vagyok a királyok előtti
időből, én vagyok a Táncos.
– Ekkor felkacagott, és az esztelen téboly áradt abból a kacajból. A hang előcsalogatta a
betegkamrából Taliesint és Galahadet, akik dermedt rémülettel tekintettek a fehér arcú,
kacagó asszonyra. Galahad a kereszt jelét rajzolta magára, míg Taliesin az ajtó
vasszögét érintette.
– Jöjj, Lord Derfel – parancsolta az asszony. – Jöjj velem, Lord Derfel.
– Indulj, uram – bátorított Taliesin, és hirtelen reménykedés töltött el, hogy az elvadult
külsejű druida varázsigéi végtére is használtak, és ha nem is űzték el a betegséget
Ceinwynről, de elhozták ezt a rémisztő jelenést az udvarra. Kiléptem a holdfénybe, és
közelebb mentem a köpenybe burkolt asszonyhoz.
– Ölelj magadhoz, Lord Derfel – kért az asszony. Valami a hangjában rothadásról és
mocsokról árulkodott, de borzonghattam bár mennyire, még közelebb húzódtam a
jelenéshez és a vézna vállak köré fontam karomat. Méz és hamvak illatát éreztem. –
Akarod, hogy Ceinwyn éljen? – suttogta a fülembe.
– Igen.
– Akkor most jöjj velem – suttogta, majd kivonta magát az ölelésemből. – Most –
ismételte, vonakodásom láttán.
– Hadd vegyek magamhoz köpenyt és kardot – kértem.
– Nem lesz szükséged kardra ott, hová megyünk, Lord Derfel, a köpenyem pedig
megosztom veled. Jöjj, ne hagyd szenvedni úrnődet. – E szavakkal elfordult, és elindult
kifelé az udvarról.
– Indulj! – sürgetett Taliesin. – Indulj!
Galahad próbált velem tartani, ám az asszony a kapunál megfordult, és visszaparancsolta
– Lord Derfel jöjjön egyedül – sziszegte –, vagy ne jöjjön ő sem. így hát mentem;
követtem a halált az éjszakába, észak felé.
Egész éjjel mentünk, hogy pirkadatra a magas hegyek lábához érjünk, és útitársam még
most sem lassított, miközben olyan csapásokat választott, melyek messze vezettek
minden lakott településtől. A teremtés, aki Táncosnak hívatta magát, mezítláb ment, és
néha felszökkent a levegőbe, akárha túláradó örömet érezne. Alig egy órával pirkadat
után, mikor a napkorong új arannyal vonta be a hegyeket, egy tavacska mellett torpant
meg, hogy vizet löttyintsen az arcára, és maréknyi fűvel ledörgölje a méz és a hamu
keverékét, mellyel arcát fehérre festette. Egészen addig a pillanatig nem tudhattam, hogy
ifjú-e vagy öreg, de most már láttam, hogy alig a húszas éveiben járhat, és igazi szépség.
Finom metszésű, életteli arca volt, boldogan csillogó szemekkel és készséges mosollyal.
Tudatában volt tulajdon szépségének, és felkacagott, mikor látta, hogy én is felismertem.
– Vajon hálnál velem, Lord Derfel? – kérdezte.
– Nem – feleltem.
– Akkor sem, ha ezzel meggyógyíthatnád Ceinwynt?
– Akkor igen.
– De nem gyógyíthatod meg! – kiáltotta. – Azzal nem! – Felkacagott és szaladni kezdett,
miközben ledobta magáról a nehéz köpenyt, és felfedte vékony vászonruhába bújtatott
hajlékony testét. – Emlékszel rám? – kérdezte, mikor újra szembefordult velem.
– Emlékeznem kellene?
– Én emlékszem rád, Lord Derfel. Úgy bámultad a testem, akár az éhezők, és éheztél is
csakugyan. De még mennyire. Emlékszel? – Azzal lehunyta a szemét, és lassan felém
indult a meredek csapáson, apró, könnyed lépteket ejtve. Most már felismertem. A lány,
kinek mezítelen bőre ott izzott Merlin sötétjében.
– Olwen vagy – mondtam ki a nevet, amint az visszatért hozzám az évek távolából. –
Olwen, az Ezüstös.
– Akkor hát emlékszel. Azóta idősebb lettem. Egy idősebb Olwen. – Felnevetett. – Jöjj
hát! Hozd a köpenyt.
– Hová megyünk? – kérdeztem.
– Messze, uram, nagyon messze. Hol a szelek születnek, az esők fakadnak, a ködök
kelnek, és nem uralkodnak királyok. – Végigtáncolt az ösvényen, s úgy tűnt, teste nem
ismeri a kimerültséget. Egész nap csak táncolt, és egész nap csak értelmetlenséget
beszélt. Azt hiszem, háborodott volt. Egyszer, amint keresztülvágtunk egy völgyön, ahol
ezüstös levelű fák reszkettek a langy szélben, kibújt ruhájából, és csupaszon szökellt a
réten, csak hogy felkavarjon és megkísértsen. Amikor konokul továbblépdeltem, és nem
adtam jelét vágyakozásnak, csak felkacagott, vállára vetette ruháját, és velem együtt
sétált tovább, akárha semmi különös nem lenne a tébolyában.
– Én voltam, aki a rontást elvittem otthonodba – szólt büszkén.
– Miért?
– Mert meg kellett lennie, azért – felelte komolyan. – Ahogy most le kell vennünk azt a
rontást. Ezért is megyünk a hegyek közé, uram.
– Nimuéhoz? – kérdeztem, holott tudtam, azóta tudtam, mióta Olwen feltűnt az udvaron,
hogy csakis Nimue állhat mindezek mögött.
– Nimuéhoz – felelt Olwen boldogan. – Láthatod, uram, elérkezett az idő.
– Minek az ideje?
– Hogy vége legyen mindennek – felelt Olwen, és karjaim közé lökte ruháját, hogy semmi
se gátolhassa a szökdécselésben. Előttem ugrándozott, bár néha visszafordult, hogy
kíváncsi pillantást vessen rám és örömét lelje változatlanul komor arckifejezésemben. –
Mikor a nap ragyog – tudatta velem – szeretek mezítelen lenni.
– Milyen vége legyen mindennek?
– Tökéletes hellyé tesszük Britanniát – felelte Olwen. – Nem lesz többé betegség, sem
éhezés, sem félelmek és háborúk, sem viharok és ruhák. Minden véget ér, uram! A
hegyek összeomlanak, a folyók maguk ellen fordulnak, a tengerek felforrnak, és a
farkasok üvöltenek majd, de a végén az ország zöldbe és aranyba fordul, nem lesznek
többé évek, és nem lesz többé idő, és mi valamennyien istenek lehetünk. Én leszek a fák
istennője. Én uralkodom majd a vörösfenyőn és a gyertyánon, reggelente táncra perdülök,
és esténként aranyló férfiakkal fekszem.
– Nem Gawainnel kellett volna hálnod? – kérdeztem tőle. – Mikor előjön az Üstből? Azt
hittem, az ő királynéja leszel.
– Háltam is vele, uram, de halott volt. Halott és száraz. És sós. – Felkacagott. – Halott,
száraz, és sós. Egész álló éjjel melegítettem, de nem mozdult. Én nem akartam vele hálni
– tette hozzá bizalmas hangon –, ám attól az éjszakától fogva, uram, nem ismerek mást,
csak boldogságot! – Könnyedén megpördült, és arrébb szökkent a puha tavaszi pázsiton.
Háborodott, gondoltam, háborodott és szívfájdítóan gyönyörű; gyönyörű, amilyen egykor
Ceinwyn volt, csak éppen fekete hajú és naptól barna, nem úgy, mint az én sápadt bőrű
és aranyló Ceinwynem.
– Miért hívnak Ezüstös Olwennek? – kérdeztem.
– Mert a lelkem ezüst, uram. A hajam sötét, de a lelkem ezüst! – Felszökkent a levegőbe,
majd továbbszaladt. Megálltam néhány pillanatra, hogy levegőhöz jussak és végignézzek
a völgykatlanon, melynek mélyén egy pásztor a nyáját legeltette. A pásztor kutyája fel-le
rohangált a domboldalon, hogy visszaterelje az elkóborolt állatokat, és a kavargó csordán
túl kis házat láttam, ahol egy asszony a frissen mosott ruhát tette ki száradni a
rekettyésre. Ez a valóság, gondoltam magamban, míg utazásunk a hegyek közt merő
téboly és ábránd. Mikor megérintettem a sebhelyet bal tenyeremen, a sebhelyet, mely
Nimuéhoz kötött, láttam, hogy az vörösen duzzadozik. Éveken át volt fakó fehér, és most
új életre kelt.
– Mennünk kell, uram! – kiáltott vissza Olwen. – Csak tovább és tovább! Fel a felhőkbe. –
Legnagyobb megkönnyebbülésemre vissza kérte ruháját, átbújtatta a fején, és eligazította
karcsú testén. – Hideg lehet ott, a felhők között – magyarázta, majd újra táncra perdült;
én pedig vetettem még egy bánatos pillantást a pásztorra és kutyájára, mielőtt követtem
volna a táncoló Olwent a keskeny csapáson, mely a fölénk tornyosuló sziklák közt
v e z e t e t t .
Délután pihentünk csak meg, egy meredek völgy oldalán, ahol kőrisek, berkenyék és
szikamórfák nőttek, és ahol hosszú, keskeny tó borzongott sötéten a hegyi szellőben. Egy
jókora görgetegkőnek támaszkodtam, és el is bólinthattam egy időre, mert mikor
megriadtam, Olwent újra mezítelenül találtam, csak ezúttal a tó hűsítő, sötét vizében
úszva. Reszketve, dideregve merült fel a víz alól, köpenyével szárazra törölte magát, majd
újra magára öltötte ruháját.
– Nimue azt mondta – jött oda hozzám –, hogy ha velem hálsz, Ceinwyn meghal.
– Akkor miért kérted, hogy háljak veled? – kérdeztem nyersen.
– Hogy lássam, szereted-e Ceinwynt, azért.
– Szeretem – hajtottam le a fejem.
– Akkor még megmentheted – szólt Olwen boldogan.
– Miként átkozta el őt Nimue? – tudakoltam.
– A tűz átkával, a víz átkával, a galagonya átkával – felelte Olwen, majd a lábamhoz
kuporodott, és belenézett a szemembe –, és a Szellemtest sötét átkával – tette hozzá
baljóslatú hangon.
– Miért? – kérdeztem dühödten, hisz nem a rontás részletei érdekeltek, hanem hogy mit
vétett Ceinwyn, amivel ilyen szörnyű végzetet érdemelt.
– Miért ne? – kérdezett vissza Olwen, majd felkacagott, vállára ve tette nyirkos köpenyét,
és továbbindult. – Jöjj, uram! Éhes vagy?
– Igen.
– Enni is fogunk. Eszünk, alszunk, beszélgetünk. – Újfent táncra perdült, finom,
mezítlábas lépéseket ejtve a kavicsos ösvényen. Észrevettem, hogy a talpa vérzik, de őt
ez láthatóan kevéssé érdekelte. – Hátrafelé megyünk – tudatta velem.
– Ez mit jelent?
Felém fordult, hogy hátrafelé ugrándozva a szemembe nézhessen. – Visszafelé az
időben, uram. Legömbölyítjük az éveket, igen. A múlt évei rohannak el mellettünk, oly
sebesen, hogy nem láthatod a nappalokat és éjszakákat. Még meg sem születtél, a
szüleid még meg sem születtek, és mégis tovább haladunk visszafelé, még tovább, a
királyok előtti időkig. Oda tartunk, uram. A királyok előtti időbe.
– Vérzik a lábad – jegyeztem meg.
– Begyógyul – vonta meg a vállát, és továbbszökdécselt. – Jöjj! – kiáltott. – Jöjj velem a
királyok előtti időbe!
– Merlin ott vár ránk? – kérdeztem.
A név említésére Olwen megtorpant. Megállt, visszafordult hozzám, és a homlokát
ráncolta. – Egyszer Merlinnel háltam – vallotta meg hosszas gondolkodás után. – Sőt
sokszor! – toldotta meg.
Ezzel nem lepett meg. A vén kecskéje. – Ő vár ránk? – kérdeztem újra.
– Ő a királyok előtti idő szíve – felelt Olwen halálos komolysággal. – Mindennek a veleje,
uram. Merlin a fagy hidege, az eső vize, a nap lángja, a szél lehelete. Most jöjj – kezdte el
hirtelen rángatni az ingujjamat. – Nem beszélhetünk tovább.
– Merlin fogoly? – kérdeztem, de Olwen már nem válaszolt. Szaladni kezdett előttem, és
türelmetlenül várta, hogy beérjem, és amint ez megtörtént, tüstént továbbszaladt. Játszi
könnyedséggel vette a meredek kaptátokat, míg én ott szuszogtam mögötte, és minden
lépéssel egyre mélyebbre hatoltunk a hegyek közé. Mostanra, úgy véltem, messze
magunk mögött hagytuk Siluriát, és elértünk Powysba, de a reményvesztett királyságnak
is abba a fertályába, ahová az ifjú Perddel uralma már nem ért el. Ezen a földön nem
ismertek törvényt, útonállók és rablók garázdálkodtak, Olwen mégis könnyed szívvel
táncolt a veszedelmek közepette.
Lehullt ránk az éjszaka. Nyugatról felhők sorjáztak a fejünk fölé, hogy áthatolhatatlan
sötétjükbe burkoljanak. Körülnéztem, de nem láttam semmit. Se fényeket, se távoli tüzek
fojtott izzását. Ilyennek láthatta Britannia szigetét Bel is, mikor először leereszkedett, hogy
elhozza az életet és a fényt.
Olwen megmarkolta a kezem. – Jöjj, uram.
– Semmit sem látok! – tiltakoztam.
– Én látok mindent – felelte –, bízz csak bennem, uram. – És azzal tovább vezetett, hogy
olykor-olykor figyelmeztessen az utunkba kerülő akadályokra. – Itt egy vízfolyáson kell
átkelnünk, uram. Vigyázz, hová lépsz.
Annyit tudtam, hogy utunk továbbra is emelkedik, de egyebet alig. Alattomos, csúszós
agyagpalákat kereszteztünk, de Olwen keze erősen markolta az enyémet, és miután
felértünk egy hegygerincre, ahol szél süvített a fülünkbe, Olwen különös éneket dúdolt a
tündérekről. – Ma is élnek tündérek a hegyek között – tudatta, amint az ének véget ért. –
Mindenhol máshol kiirtották őket, egyedül itt nem. Találkoztam is velük. Ők tanítottak
t á n c o l n i .
– Alaposan kitanítottak – szóltam elismerően, s bár egyetlen szavát sem hittem, erős
szorítása furcsamód megnyugtatott a sötétben.
– Ökörnyálból szőtt köpenyt viselnek – mondta.
– Hát nem meztelenül táncolnak? – incselkedtem vele.
– Az ökörnyál köpeny nem takar semmit, uram – dorgált meg –, s különben is, miért
rejtegetnénk, ami szép?
– Háltál is a tündérekkel?
– Még nem. De egy napon fogok. A királyok utáni időben, akkor fogok. Velük és az
aranyló férfiakkal. Ám elébb egy másik sós férfival kell hálnom, egy újabb szikkadt
förtelemmel, ami az Üstből kikerül. – Felnevetett és megrántotta a karomat, hogy
elhagyjuk a hegygerincet és egy kaptatón továbbinduljunk a távoli ormok felé. Mikor újabb
hegytetőre értünk, most először azóta, hogy a felhők elrejtették a holdat, homályos fényt
l á t t a m .
A sötét hágó túloldalán domb magasodott, a domb mögött pedig újabb völgynek kellett
nyílnia, a méhében roppant tüzekkel, melyek rőt fényükkel kirajzolták a közeli taréj
csipkézett vonalát. Ott álltam, kezemmel öntudatlanul is Olwen kezét szorongatva, és
vezetőm boldogan kacagott döbbenetemen.
– Az ott a királyok előtti föld, uram – tudatta. – Ott barátokra lelünk, és ételre.
Kivontam kezem az övéből.
– Miféle barát az, aki átkot von Ceinwynre? Újra megragadta a kezem.
– Jöjj, uram, nincs már messze. – A lejtő felé vonszolt, és próbált futásra bírni, noha nem
sok sikerrel. Lassan haladtam, és arra emlékeztem, amit Taliesin mondott nekem a
varázslatos ködben, melyet Caer Cadarn köré vont. Merlin kérte megmentésemet, de azt
mondta, nem leszek hálás érte, és amint egyre közelebb értünk a lángoló földteknőhöz,
kezdtem megsejteni szavainak jelentését. Olwen tovább noszogatott, kinevetett
félelmeimért, szemében már ott pislogtak a távoli tüzek visszfényei, míg én nehéz szívvel
kapaszkodtam a vöröslő láthatár felé.
Lándzsások vigyázták a völgy peremét. Valamennyi szilaj megjelenésű harcos prémekbe
burkolózott és durván megmunkált nyelű, régimódi lándzsát hordozott. Nem szóltak
semmit, mikor áthaladtunk közöttük, noha Olwen vidáman üdvözölte őket, majd egy
kacskaringós ösvényen át a völgy füstös szívébe vezetett. Hosszú tengerszem húzódott
meg a völgy mélyében, és a fekete tó partja mentén végig tüzek sorakoztak, míg a tüzek
mellett kis kalyibák álltak a satnya fák ligeteiben. Valóságos sereg táborozott idelent; az
éjszakában kétszáznál is több tüz hunyorgott.
– Jöjj, uram – kért Olwen, és tovább ösztökélt lefelé a lejtőn. – Ez itt a múlt – mondta
menet közben –, és ez itt a jövő. Ezen a helyen önmagába tér vissza az idő köre.
A völgy, gondoltam magamban, valahol Powys hegyei közt bújhat meg. Rejtekhely, ahol a
gazdátlan, reményüket vesztett férfiak megbújnak. Az idő önmagába visszatérő körének
ehhez semmi köze, biztosítottam magam, mégis baljós előérzet gyötört, miközben Olwen
egyre közelebb vitt a tó menti kunyhókhoz, melyekben a sereg táborozott. Azt gondoltam
volna, hogy ilyen késői órán a népek alszanak, ám amint a tó és a kunyhók közti úton
jártunk, férfiak és asszonyok sereglettek körénk, hogy elhaladásunkat figyeljék. Különös
népek voltak, ezek az itteniek. Egyesek minden látható ok nélkül nevettek, mások
összefüggéstelenül makogtak, és akadtak, akik szüntelenül reszkettek. Golyvás arcokat,
vaksi szemeket, bozontos hajzatokat és kicsavarodott végtagokat láttam mindenfelé.
– Kik ezek? – kérdeztem Olwent.
– A tébolyultak serege, uram – felelte.
A tó felé köptem, hogy elűzzem magamtól a gonoszt. Nem voltak mindannyian őrültek
vagy nyomorékok ezek a szerencsétlenek, hisz akadtak köztük lándzsások is, míg
néhányan, figyeltem fel rá, emberi bőrrel és megfeketedett vérrel borították be pajzsukat –
Diwrnach legyőzött Vérpajzsosai öltöztek így a harchoz. Mások Powys sasmadarát
hordozták a pajzsukon, és akadt egy férfi, ki büszkén mutatta Siluria rókáját, melyet
Gundleus ideje óta senki sem viselt a csatában. A férfiak, miként Mordred serege,
fekélyek voltak Britannia testén: legyőzött harcosok, föld és gazda nélküli férfiak, kik
semmit sem veszíthettek és mindent megnyerhettek. A völgy maga emberi ürüléktől
bűzlött. A Holtak Szigetére emlékeztetett, hová Dumnonia küldte a veszedelmes őrülteket,
és ahonnét egyszer nekem kellett Nimuét kimentenem. Az itteniek azzal a vadsággal és
nyughatatlan arckifejezéssel tekintettek ránk, mintha bármelyik pillanatban a tíz körmükkel
kaparnák ki a szemünket.
– Miként tápláljátok őket? – kérdeztem.
– A katonák szereznek élelmet – felelte Olwen –, már az igazi katonák. Sokszor eszünk
birkát. Szeretem a birkahúst. Itt is lennénk, uram. Az utazásnak vége! – S ezekkel a
vidám szavakkal elengedte a kezem, és szökdécselni kezdett előttem. Elértük a tó végét,
és előttünk szálas tölgyekből álló liget nyílt, mely a meredek sziklafal tövében kínált
m e n e d é k e t .
Tucatnyi tábortűz lángolt a fák alatt. Láttam, hogy az öles fatörzsek kettős sorban nőnek,
roppant csarnok megjelenésével felruházva a ligetet, míg a csarnok végében két szürke
kőtömb meredezett, mint a régiek által emelt menhirek – bár hogy azok időtlen idők óta
ott állnak, avagy csak nemrég kerültek oda, meg nem mondtam volna.
A kövek között, tömör faragott székében és egyik kezében Merlin fekete botját
szorongatva, Nimue ült. Olwen odaszaladt, és Nimue elé vetette magát, hogy karjaival
átfogja a bokáit és a térdére hajtsa a fejét.
– Elhoztam őt, úrnőm! – kiáltotta.
– Együtt háltál vele? – kérdezte Nimue, aki Olwenhez beszélt, de le sem vette rólam a
tekintetét. Két koponya ült meg a menhirek tetején, mindkettőt vastagon beburkolta az
olvadt viasz.
– Nem, úrnőm – felelte Olwen.
– Megkérted őt? – Nimue egyetlen szeme villanásnyi időre sem hagyta el arcomat.
– Igen, úrnőm.
– Megmutattad magad?
– Álló nap csak magam mutogattam, úrnőm.
– Jó kislány – paskolta meg Nimue Olwen fejét, és szinte már vártam, hogy a földön
kuporgó Olwen elégedetten dorombolni kezd. Nimue tovább meredt felém, és én, amint a
magas, tűzfényben úszó fatörzsek közt járkáltam, kihívóan viszonoztam a pillantását.
Nimue éppúgy festett, mint amikor kimentettem őt a Holtak Szigetéről. Akárha évek óta
nem mosdott, nem fésülködött volna; mint aki a legcsekélyebb gondot sem fordítja a
testére. Üres szemgödrére nem borított tapaszt; a besüppedt, összeaszott sebhely az
egész elvadult arcot uralta. A bőrébe beleivódott a mocsok; a zsíros, összetapadt
hajfürtök a csípőjét verdestek. Nimue haja egykor fekete volt, mostanra azonban
csontfehérré fakult, kivéve egyetlen fekete tincset. Fehér köpenye szutykosan burkolta
vézna testét, és afelett alaktalan, túlontúl méretes kabátot viselt, melyben hirtelen Padarn
Ujjasára, Britannia Kincseinek egyikére ismertem, miközben bal kezének ujján Eluned
Gyűrűje csillant meg tompa fénnyel. Nimue körmei hosszúra nőttek, megmaradt néhány
foga szénfeketére rothadt. Sokkalta idősebbnek tűnt koránál, vagy csak a kosz rajzolta ki
élesebben komor vonásait. A szó hagyományos értelmében sosem számított szépnek,
ám arcáról sugárzott értelem, ami vonzóvá tette őt sokak szemében. Most azonban
valósággal iszonytatónak, taszítónak tűnt; egykor élénk arcára rákérgesedett a
keserűség, bár vonásain mintha árnyalatnyi félmosoly suhant volna át, amint felemelte bal
kezét. A sebhelyet mutatta felém; a sebhelyet, melyet magam is viseltem a tenyeremen,
és amelyet válaszként most felé mutattam. Nimue egyetlen bólintással nyugtázta a
m o z d u l a t o t .
– Hát eljöttél, Derfel.
– Lett volna más választásom? – kérdeztem keserűen, majd a sebhelyre mutattam. –
Nem köteleztem el magam épp eléggé? Miért kellett Ceinwynt bántanod, hogy idehozz,
ha egyszer már megkaptad ezt? – tapogattam meg újra a sebhelyet.
– Mert másként nem jöttél volna el – felelte Nimue. Őrült kreatúrái lassan a trónusa köré
gyűltek, akár az udvaroncok, míg mások a tüzeket táplálták, avagy kutyákként
szaglásztak a lábamnál. – Sosem hittél teljes szívedből – vádaskodott. – Fohászkodtál az
Istenekhez, de nem hittél bennük. Senki sem hisz bennük igazán, egyedül mi. – Bitorolt
botjával körbeintett a sántákon, félvakokon, nyomorodottakon és háborodottakon, kik
imádattal csüngtek minden szaván. – Mi hiszünk, Derfel – jelentette ki.
– Én is hiszek – vetettem ellene.
– Nem! – sikoltotta Nimue a szót, mire a teremtmények közül többen rémülten
szétfutottak. Felém mutatott botjával. – Ott voltál, mikor Arthur elvitte Gwydrét a tüzektől.
– Mégsem várhattad el, hogy Arthur végignézi, amint levágod a tulajdon fiát.
– Én azt vártam, ostoba, hogy Bel isten maga száll alá a mennyekből, perzselő levegőtől
és sistergő villámoktól övezve, és a csillagok megreszketnek az égbolton, akár falevelek a
viharban! Ezt vártam! Ezt érdemeltem! – Hátravetette fejét és a felhőkre rivallt, a
szánalmas csürhe pedig követte példáját. Egyedül Olwen, az Ezüstös maradt néma.
Különös félmosollyal nézett rám, akárha azt sugallná, hogy a tébolyultak közt egyedül mi
ketten maradtunk csak épeszűek. – Ezt akartam! – üvöltötte túl Nimue a jajveszékelést és
csaholást. – És ezt fogom megkapni – toldotta meg, azzal felállt, hogy kiszabadítsa magát
Olwen öleléséből, és felém intett botjával. – Jöjj.
Követtem őt az álló kősziklák közt a sziklafal egy barlangjába. Nem volt mély barlang,
háton fekve alig egy férfi fekhetett volna el benne, és először azt gondoltam, csakugyan
egy csupasz férfit látok a hideg kőpadlón feküdni. Olwen odalépett mellém és próbálta
megfogni a kezem, de én eltoltam őt magamtól, miközben körülöttem mindenfelé az
őrültek furakodtak, hogy ráláthassanak a barlangban fekvő alakra.
Kis tűz pislákolt a barlangban, és ennek borongós fényénél már láthattam, hogy nem egy
férfi fekszik kőágyán, hanem egy agyagból megformált asszonyi alak. Az életnagyságú
cserépfigura durván megformált melleket, széttárt lábakat és hevenyészett arcvonásokat
kapott. Nimue bemászott a barlangba, hogy lekuporodjon az agyagszobor feje mellé.
– Íme hát, Derfel Cadarn – szólt –, itt van asszonyod. Olwen felkacagott, majd
mosolyogva felém fordult.
– Az asszonyod, uram! – ismételte, ha nem értettem volna. A különös szoborra
meredtem, majd vissza Nimuéra.
– Az asszonyom?
– Ez Ceinwyn Szellemteste, ostoba! – sziszegte Nimue. – És én magam Ceinwyn
sorscsapása. – Szétfoszlott kosár feküdt a barlang végében, Garanhir Kosara, Britannia
Kincseinek egyike, és Nimue egy csokor száraz bogyót vett ki belőle. Előrehajolt, és
nekipréselt egy szemet az asszonyi alak kiégetetlen agyagjának. – Egy új kelés, Derfel! –
tudatta, és láttam, hogy az agyag felszínét mindenfelé bogyószemek borítják. – Még egy,
és még egy! – nevetett fel, amint újabb kemény szemeket nyomott a puha agyagba. –
Akarod, hogy szenvedjen, Derfel? Akarod, hogy jajveszékeljen? – Azzal előhúzott egy
durva dikicset az övéből, Leufrodedd Kését, és a csorba pengével bökdösni kezdte az
asszony fejét. – Ó, most aztán sikoltozhat! – kacagott Nimue. – Mennyire próbálják
lefogni, de a gyötrelem erősebb náluk! Ó, azok a kínok! – Kéjesen vonaglódva forgatta a
pengét az agyaglény fejében, én pedig hirtelen támadt indulatomban közelebb léptem a
barlang szájához, mire Nimue nyomban elengedte a kést, és két ujjával az alak szemét
vette célba. – Akarod, hogy megvakítsam, Derfel? – sziszegte. – Ezt akarod?
– Miért csinálod ezt? – kérdeztem elgyötörten. Előhúzta Laufrodedd Kését az elkínzott
a g y a g k o p o n y á b ó l .
– Hadd aludjon – dúdolta –, vagy inkább mégse? – Ádáz kacajt hallatott, azzal
merítőkanalat vett Garanhir Kosarából, belemerítette a füstölgő üszökbe, és izzó
parazsakat szórt a testre. Elképzeltem Ceinwynt, mint szenved és sikoltozik, háta
megfeszül a hirtelen gyötrelmektől, és Nimue csak kinevette tehetetlen haragomat. –
Hogy miért csinálom ezt? – kérdezte. – Mert megakadályoztad, hogy megöljem Gwydrét.
És mert te lehozhatod az Isteneket a földre. Hát ezért.
Meredten néztem rá.
– Te is megháborodtál – nyögtem fel.
– Mit tudsz te a tébolyról? – köpte felém Nimue. – Te és a te szolga lelked, az a korlátolt
lényed. Te mersz megítélni? Hát szenvedj! – Azzal az agyagmellek közé döfte '6Bését. –
Szenvedj! Szenvedj! – Az őrültek ugatva csatlakoztak hozzá. – Szenvedj! Szenvedj! –
csaholták, miközben lelkesen tapsoltak és nevetgéltek örömükben.
– Hagyd abba! – üvöltöttem.
Nimue megdermedt az elkínzott alak felett, és lassan magasra emelte kését.
– Vissza akarod őt kapni, Derfel?
– Igen. – Közel álltam a könnyekhez.
– Ó a legdrágább a számodra?
– Tudod, hogy az.
– Inkább hálnál ezzel – intett a groteszk agyagszobor felé –, mint Olwennel?
– Nem hálok más asszonnyal, csakis Ceinwynnel – feleltem.
– Akkor hát visszaadom őt neked – mondta Nimue, miközben gyengéden megsimogatta
az agyagfigura homlokát. – Visszakapod tőlem Ceinwynt – ígérte Nimue –, de előbb meg
kell adnod, ami nekem a legdrágább. Ezt kérem cserébe.
– És mi a legdrágább a számodra? – kérdeztem tőle, noha tudtam a választ, mielőtt még
megadta volna.
– Hozd el nekem Excaliburt, Derfel – mondta Nimue –, és hozd el nekem Gwydrét.
– Miért Gwydrét? – akartam tudni. – Nem is uralkodó fia.
– Mert őt ígértük az Isteneknek, és az Istenek megkövetelik, amit egyszer nekik ígértek. El
kell őt hoznod, mielőtt a következő hold fel telik. Gwydrét és a kardot arra a helyre kell
vinned, ahol a vizek találkoznak a Nant Dduu alatt. Ismered a helyet?
– Ismerem – feleltem komoran.
– És ha nem hozod el őket, Derfel, esküszöm neked, hogy még szörnyűbb kínokat küldök
Ceinwynre. Férgek rágják szét a bensőjét, kifolynak a szemei, lehámlik a bőre, a húsa
elrothad szétmálló csontjain, de bármennyire is könyörögje majd a halált, én nem küldök
neki mást, csak újabb gyötrelmeket. – Legszívesebben előreléptem volna, hogy akkor és
ott megöljem Nimuét. Egykor barátom, sőt szerelmem volt, ám mostanra messze került
tőlem, egy olyan világba, hol a szellemek valóságosak, és a valóság csupán játékszer. –
Hozd el Gwydrét, és hozd el Excaliburt – folytatta Nimue, s egyetlen szeme megcsillant a
barlang félhomályában –, és én megszabadítom Ceinwynt a Szellemtesttől, téged pedig
az esküdtől. Még két dolgot is kapsz tőlem. – A barlang sötétjében kotorászott, majd
előhúzott egy ruhadarabot. Mikor szétnyitotta, régi köpenyre ismertem, melyet Iscában
loptak el tőlem. Nimue addig turkált a köpeny redői közt, míg meg nem találta, amit
keresett, és amikor a mutatóujja és a hüvelykje közé tartotta, láttam, hogy a kis achátkő
az, mely Ceinwyn gyűrűjéből elveszett. – Egy kard és egy áldozat – mondta –, a
köpenyért és a kőért. Kedvemre teszel, Derfel? – kérdezte.
– Igen – feleltem, noha nem gondoltam komolyan. Egyszerűen csak nem tudtam, mi mást
felelhetnék. – Békét hagysz neki? – kérdeztem.
– Azt nem – felelte Nimue mosolyogva. – De akarod, hogy ma este nyugsága legyen?
Akkor erre az éjszakára, Derfel, nyugalmat kap tőlem. – Lefújta a hamvakat az agyagról,
kiszedegette a bogyókat és a testhez szegezett talizmánt. – Reggel – folytatta Nimue –
visszateszem őket.
– Nem!
– Nem mindet – mondta –, de minden nappal többet, míg azt nem hallom, hogy eljössz
oda, hol a vizek találkoznak Nant Dduu alatt. – Kihúzott egy elüszkösödött csontszilánkot
az agyagbábu hasából. – S mikor kezemben lesz a kard – folytatta –, a seregem akkora
tüzet rak majd, hogy nappalba fordítja Samain éjjelét. És Gwydre vissza fog térni hozzád,
Derfel. Az Üstben fog pihenni, és az Istenek új életet lehelnek belé, Olwen vele hál, ő
pedig teljes dicsőségben lovagol haza, kezében Excaliburrel. – Csorba bögréjében vizet
vett, és meglocsolta az alak homlokát, majd kezével elsimította a fénylő agyagot. – Most
menj – fordult hozzám –, Ceinwyn aludni fog az éjjel, és Olwen mutatni akar még valamit.
Virradatkor indulsz.
Olwen után botladoztam, átfurakodva a szörnyűséges lények közt, akik a barlang szájánál
gyülekeztek, és követtem a táncoló lányt a sziklafal egy másik barlangjához. Odabent
újabb agyagfigurát láttam, ezúttal egy férfit, és Olwen kuncogva mutatott felé. – Én
lennék? – kérdeztem, mikor láttam, hogy a felszín sima és jeltelen, de mikor közelebbről
is megvizsgáltam, láttam, hogy az agyagember szemét kikaparták.
– Nem, uram – felelte Olwen –, nem te vagy. – Lekuporodott az alak mellé, és hosszú
csonttűt húzott elő, mely a lábak mellett feküdt. – Nézd csak – nevetett, és az agyaglábba
szúrta a tűt. Valahol nem messze egy férfi felüvöltött a fájdalomtól. Olwen felkacagott. –
Még egyszer. – Most a másik lábat bökte meg, és a férfi ezúttal is fájdalmasan üvöltött fel.
Olwen nevetett, majd a kezemért nyúlt. – Gyere – kért, u233 es egy nyitott, mély hasadékba
vezetett, mely a sziklafalon nyílt. A hasadék gyorsan szűkült, majd úgy tűnt, hirtelen véget
is ér, én pedig nem láttam, csak a távoli tüzek táncoló visszfényét a sziklán, azután
egyfajta ketrecet, mely a szűk szurdok végét zárta le. Két galagonya nyílt itt, és törzsükre
keresztben öles pallókat szegeztek, melyek durva börtönrácsok gyanánt szolgáltak.
Olwen elengedte a kezem, és előrébb tolt. – Reggel eljövök érted, uram. Ételt is találsz. –
Elmosolyodott, megfordult és elszökdécselt.
Először azt hittem, hogy a durva ketrec afféle kalyiba, és közelebb érve bejáratot találok a
deszkák között, de ajtó sehol nem nyílt. A ketrec a hasadék utolsó néhány méterét zárta
le, és az ígért étel csakugyan ott várakozott az egyik galagonya alatt. Penészes kenyeret,
szárított birkahúst és kancsó állott vizet találtam. Leültem és feltörtem a cipót, amikor
hirtelen megmozdult valami a ketrecben, és én rémülten pattantam fel, amint a lény
közelebb mászott hozzám.
Először emberevő fenevadnak gondoltam, azután láttam csak, hogy ember, és hogy nem
más, mint Merlin.
– Jó leszek – sikoltotta Merlin –, jó leszek. – Most értettem csak meg a második
agyagfigura jelentését, hiszen Merlin vak volt. Szemgödrei üresen tátongtak. Nem maradt,
csak a borzalom. – A lábam – jajveszékelt –, a tüske a lábamban! – Lerogyott a deszkák
mellé, és vinnyogni kezdett. – Jó leszek, ígérem! Lekuporodtam mellé.
– Merlin? – kérdeztem. Összerázkódott.
– Jó leszek! – kiáltotta kétségbeesetten, és amikor átnyúltam ketrece rácsai között, hogy
végigsimítsak összeragadt, mocskos haján, görcsösen hátrahőkölt és reszketett.
– Merlin? – szólítottam újra.
– Vér kell az agyagba – hadarta –, vért kell tenned az agyagba. Keverd össze jól.
Kisgyermek vére a legjobb, legalábbis azt mondják. Én magam sosem csináltam,
kedvesem. Tanaburs igen, azt tudom, és vele egyszer beszéltünk is erről. Sültbolond volt,
persze, de értett az ilyen dolgokhoz. Vörös hajú gyermek vére, mondta, és lehetőleg
nyomorék is legyen, egy vörös hajú nyomorék. Megteszi bármelyik gyermeké, de legjobb
a vörös hajú nyomoréké.
– Merlin – vágtam közbe. – Derfel vagyok.
Tovább csacsogott, és pontos utasításokkal szolgált, miként kell agyagfigurát készíteni,
hogy a gonoszt nagy távolságokból is ellenségeinkre küldhessük. Vérről és harmatról
beszélt, s annak fontosságáról, hogy az agyagot vihar moraja alatt gyúrjuk össze. Oda
sem figyelt rám. Amikor felálltam és próbáltam szétfeszegetni a rácsokat, két lándzsás jött
elő vigyorogva a hasadék árnyai közül. Vérpajzsosok voltak, és lándzsájukkal arra
intettek, hogy hagyjak fel a vénember kiszabadításával. Újra a földre kuporodtam.
– Merlin! – kiáltottam.
Közelebb kúszott hozzám, hogy megszaglásszon.
– Derfel? – kérdezte.
– Igen, uram.
Kitapogatott, és én nekiadtam a kezemet, melyet lázas erővel szorított meg. Azután, még
mindig kezemet szorongatva, visszarogyott a földre.
– Őrült vagyok, tudod? – kérdezte szokványos hangján.
– Nem, uram – feleltem.
– Megbüntettek.
– A semmiért, uram.
– Derfel? Csakugyan te vagy?
– Én vagyok, uram. Kérsz ételt?
– Annyi mindent el akarok mondani, Derfel.
– Remélem, uram – mondtam, ám Merlin láthatóan képtelen volt összeszedni magát, és
néhány percig tovább locsogott az agyagkészítésről, meg egyéb varázslatokról. Megint
csak elfeledte, ki vagyok, és szüntelenül Arthurt szólongatta, majd hosszú időre elnémult.
– Derfel? – kérdezte végül.
– Igen, uram.
– Semmit sem írhatsz le, megértetted?
– Mindig erre tanítottál, uram.
– Minden ismeretet a fejedben kell feljegyezned. Caleddin leírta a tanokat, és az Istenek
akkor kezdték magára hagyni a világot. Minden a fejemben volt. És ő kiragadta.
Mindenem elvette. Azaz majdnem mindenem. – Az utolsó három szót úgy suttogta.
– Nimue? – kérdeztem, ő pedig iszonyú erővel markolta kezem a név említésére is, majd
sokáig megint nem szólt.
– Megvakított? – kérdeztem.
– Ó, ezt kellett tennie! – ráncolta a homlokát Merlin, kihallva a helytelenítést hangomból. –
Nem tehetett másként, Derfel. Nekem is tudnom kellett volna. Azt hiszem, ez nyilvánvaló.
– De nem előttem – szóltam keserűen.
– Pedig nagyon is az! Hogy is gondolhattad másként? – méltatlankodott, majd
eleresztette a kezem, és igyekezett ráncba szedni haját és szakállát. Tonzúrája eltűnt
szutykos haja és a rákérgesedett mocsok alatt; ágas-bogas szakállába falevelek
keveredtek; egykor fehér köntösét sár áztatta. – Most ő lett a druida – szólt,
álmélkodással és csodálattal adózva.
– Azt hittem, asszonyok nem lehetnek druidák – jegyeztem meg. – Ne légy ilyen képtelen,
Derfel. Csak mert asszonyból soha nem lett druida, az nem jelenti azt, hogy nem is lehet!
Bárki lehet druida! Egyebet sem kell tenned, mint megjegyezni Báli Mawr
hatszáznyolcvannégy átkát, Lleu kétszázhatvankilenc varázsigéjét, és fejben tartanod
még vagy ezer hasznos dolgot, Nimue pedig, azt kell mondjam, ragyogó tanítványnak
b i z o n y u l t .
– De miért vakított meg?
– Épp a látásom állt kettőnk közé. Most már ugyanazon az egy szemen osztozunk. Egy
szemen és egy szellemen. – Újra elnémult.
– Beszélj nekem arról az agyagfiguráról, uram – kértem.
– Nem! – Rémülten húzódott el tőlem, és a hangja eltelt rettenettel.
– Azt mondta, nem beszélhetek neked róla – suttogta érdes hangon.
– Hogyan győzhetném le? – kérdeztem. Merlin kinevetett.
– Te, Derfel? Te vennéd fel a harcot a varázserőmmel?
– Mondd el, miként tegyem.
Visszatért a rácsokhoz, és jobbra-balra forgatta szemét, mintha az ellenséget keresné, aki
kihallgatja szavainkat.
– Hétszer és még háromszor – tudatta – álmodtam Cam Inglivel. – Visszatért az őrület
menedékébe, és egész éjjel azt kellett tapasztalnom, hogy ugyanezt teszi, ha Ceinwyn
betegségének titkairól faggatom. Álmokról locsogott, a búzaleányról, akit Claerwen vizei
mellett szeretett, vagy Trygwylth csahosairól, kikkel együtt vadászott. – Azért is kaptam
ezeket a rácsokat, Derfel – magyarázta, és megkopogtatta a deszkákat –, hogy a vérebek
ne érhessenek el, s mert nincs szemem, ők sem láthatnak engem. A vérebek nem
láthatnak, tudod, csak ha neked magadnak is van szemed. Ezt ne feledd.
– Nimue – kérdeztem idővel – visszahozza az Isteneket?
– Ezért vette el az ép értelmem, Derfel – felelt Merlin.
– Sikerülni fog neki?
– Jó kérdés! Remek kérdés! Olyan kérdés, melyen magam is gyakorta tűnődöm. – Leült,
és átkulcsolta csontos térdeit. – Nem volt hozzá elég erőm, mi? Magamat is megcsaltam.
De Nimue nem ilyen. Ő véghezviszi, amibe belekezdett, Derfel.
– De sikerülni fog neki?
– Annyira szeretnék egy macskát – szólt idővel Merlin. – Nagyon hiányoznak a macskák.
– Beszélj az Istenek Gyülekezőjéről.
– Tudsz róla mindent! – csattant fel. – Nimue megszerzi az Excaliburt, azután
szerencsétlen Gwydrét is, és annak rendje és módja szerint végrehajtja a szertartást. Itt, a
hegyen. De hogy az Istenek eljönnek-e? Ez itt a kérdés, nem igaz? Mithrast imádod, he?
– Úgy van, uram.
– És mit tudsz Mithrasról?
– A katonák istene – feleltem –, aki barlangban született. És a nap istene is.
Merlin felnevetett.
– Mily keveset tudsz! Ő az eskük istene. Tudtad te ezt? És ismered a Mithras kultusz
fokozatait? Meddig jutottál? – Vonakodtam felelni, nehogy avatatlan előtt felfedjem a
misztériumokat. – Ne légy képtelen, Derfel! – kiáltott Merlin, éppoly józan hangon, mint
bármikor az előtt. – Hány fokozatot ismersz? Kettőt? Hármat?
– Kettőt, uram.
– Akkor éppen öt másikat nem ismersz! És melyik lenne az a kettő?
– Katona és Atya.
– Miles és Páter, úgy mondják. S egykor létezett még Leo, Corax, Perses, Nymphus és
Heliodromus. Mily keveset tudsz még arról a szánalmas istenedről és az árnyékvallásáról
is. Felkapaszkodtál valaha a hétágú létrára?
– Nem, uram.
– Vettél magadhoz bort és kenyeret?
– Azt a keresztények csinálják, uram – tiltakoztam.
– A keresztények! Milyen ostobák vagytok valamennyien! Mithras anyja szeplőtlen szűz
volt, pásztorok és bölcsek jöttek el megnézni az újszülöttet, és maga Mithras is nagy
gyógyító és tanító lett. Tizenkét tanítványt vett maga mellé, hogy halála előestéjén
kenyérrel és borral vendégelje meg őket. Sziklasírba temették, de ő újra felkélt, s tette
mindezt jóval azelőtt, hogy a keresztények fához szegezték volna Krisztusukat. Engedted,
hogy a keresztények megfosszanak az istenedtől, Derfel!
Alig tudtam szólni a döbbenettől.
– Ez igaz? – kérdeztem végül.
– Igaz, Derfel – felelte Merlin, és odapréselte elvadult arcát a durva rácsoknak. – Egy
árnyékistent imádsz. Mithras is odajut, ahová minden más isten. Valamennyien elmennek,
Derfel, eltűnnek a semmiben. Nézd! – mutatott az elfelhőződött égre. – Istenek jönnek,
istenek mennek, Derfel, és már én sem tudom, hogy hallanak vagy látnak-e bennünket
egyáltalán. A mennyek hatalmas kerekén ülnek; most épp a keresztényi isten uralkodik,
és még uralkodni is fog egy ideig, ám azután a kerék megint fordul egyet, és u337 . is
beleveszik az űrbe, az emberek pedig a sötétben borzongva új istenek után néznek. És
meg is találják őket. Istenek jönnek, istenek mennek, Derfel, jönnek és mennek.
– És Nimue vissza tudja forgatni a kereket? – kérdeztem.
– Talán igen – felelte Merlin szomorúan –, és magam is ezt szeretném, Derfel. Vissza
szeretném kapni a szemem világát, az ifjúságomat, az életet. – A rácsokon megpihentette
homlokát. – Nem segítek megtörni a varázst – szólt halkan, oly halkan, hogy alig
hallottam. – Szeretem Ceinwynt, de ha Ceinwynnek az Istenekért kell szenvedni, úgy
nemes dolgot cselekszik.
– Uram – fogtam könyörgőre.
– Nem! – kiáltott olyan hangosan, hogy a távolban felugatottak a kutyák. – Nem – mondta
halkabban. – Egyszer már megalkudtam, de többé nem teszem, mert mi is a megalkuvás
ára? Szenvedés! Ha Nimue végrehajtja a szertartást, mindannyiunk szenvedése véget ér.
Hamarosan meg kell lennie. Az Istenek visszatérnek, Ceinwyn táncra perdül, és én látni
f o g o k .
Egy időre elszunyókált, és aludtam én is, míg karomban végződő ujjaival kaparászni nem
kezdte a vállamat.
– Alszanak már az őrök? – kérdezte suttogva.
– Úgy hiszem, uram.
– Akkor hát keresd az ezüstködöt – suttogta.
Egy pillanatig azt hittem, hogy újra megadta magát a tébolynak.
– Uram? – kérdeztem.
– Néha azt hiszem – szólt józan, mértékletes hangon –, hogy alig maradt már mágia ezen
a világon. Minden megfakul, ahogy az Istenek megfakulnak. Mégsem adtam oda mindent
Nimuénak. Ő azt hiszi, hogy igen, de egy utolsó varázslatot megtartottam magamnak.
Neked és Arthurnak szánom, mert ti kettőtöket mindenkinél inkább szerettem. Ha Nimue
kudarcot vallana, Derfel, keresd Caddwgot. Emlékszel még Caddwgre?
Caddwg volt a hajós, ki oly sok évvel ezelőtt kimenekített bennünket Ynys Trebesből, és
aki a fúrókagylókat begyűjtötte Merlinnek.
– Emlékszem Caddwgre – feleltem.
– Camlannben él – folytatta Merlin suttogva. – Kutasd fel őt, Derfel, és keresd az
ezüstködöt. Ne feledd. Ha Nimue elbukik és elszabadul a rettenet, vidd el Arthurt
Camlannbe, keresd meg Caddwget, és keresd az ezüstködöt. Ez az utolsó varázslat.
Utolsó ajándékom azoknak, akik a barátaim voltak. – Az ujjak szorosan kulcsolódtak a
karomra. – Megígéred, hogy ezt fogod tenni?
– Úgy lesz, uram – fogadkoztam.
Megkönnyebbültnek látszott. Egy ideig csak ült és a karomat szorongatta, majd
f e l s ó h a j t o t t .
– Bárcsak veled mehetnék. De nem lehet.
– De igen, uram – erősködtem.
– Ne légy képtelen, Derfel. Itt kell maradnom, és Nimue még egyszer utoljára használni
fog. Lehetek öreg, vaksi, vagy félőrült, kétlábon járó hulla, akkor is maradt hatalmam. És ő
ezt akarja. – Elengedett egy szörnyűséges, mélyről fakadó sóhajt. – Nem sírhatok örökké
magam elé – mondta –, még ha időnként egyebet se kívánok, csak sírni. De abban az
ezüstködben, Derfel, abban a csodálatos ködben, nem lesznek többé könnyek, és nem
lesz idő, csak a boldogság.
Újra elaludt, és mire felébredt, már megvirradt, és Olwen eljött értem. Megsimogattam
Merlin haját, de az ősz druida már újra belefeledkezett őrületébe. Kutyaként csaholt, és
Olwen kacagva hallgatta. Azt kívántam, bárcsak adhatnék neki valamit, valamit, amivel
enyhítem a gyötrelmeit, de nem volt semmim. Így hát elhagytam, és magammal vittem
utolsó ajándékát, ha nem is értettem a mibenlétét. Magammal vittem az utolsó
varázslatot.
Olwen nem ugyanazon a csapáson kísért vissza, amelyik Nimue táborába hozott, hanem
egy meredek falú, szűk völgykatlanon át, mely sötét erdőségbe torkollt, és ahol sebes vizű
patak bukdácsolt a mohával benőtt sziklák közt. Szitálni kezdett az eső, és alattomosan
csúszóssá tette ösvényünket, de Olwen háborítatlanul tovább táncolt előttem átázott
k ö p e n y é b e n .
– Szeretem az esőt! – kiáltott hátra.
– Azt hittem, a napot szereted – jegyeztem meg fanyarul.
– Szeretem mindkettőt, uram. – Szokásos, önfeledt jókedvével csacsogott tovább, de én
már alig figyeltem oda. Ceinwynen, Merlinen, az Excaliburön és Gwydrén jártak a
gondolataim. Arra gondoltam, hogy ezúttal olyan kutyaszorítóba kerültem, ahonnét nem
vezet kiút. Hogyan is választhatnék Ceinwyn és Gwydre között? Olwen bizonyossan
megsejtette, mi emészt, mert bevárt és belém karolt. – A gondjaid nemsoká véget érnek,
uram – szólt megnyugtatónak szánt hangon.
Elhúzódtam tőle.
– Még csak most kezdődnek – szóltam keserűen.
– De hát Gwydre nem marad halott! – kiáltotta. – Az Üstbe fekszik majd, és az Üst új
életre kelti. – Ő szívből tudott hinni, de én már nem. Nem hittem többé, hogy az Istenek
hajlani fognak az akaratunkra. Arthurnak, gondoltam, mindvégig igaza volt. Nekünk
magunknak kell gondoskodnunk a sorsunkról, nem az Istenektől kell ezt elvárnunk. Az
Isteneknek is kijár a szórakozás, és még örülhetünk, ha nem mi vagyunk a játékszereik.
Olwen a fák alatt egy kis erdei tóhoz vezetett.
– Hódok is élnek itt – közölte, az esőcseppektől hólyagos vízre meredve, és amikor nem
szóltam semmit, szomorúan elmosolyodott. – Ha követed a patakot, uram, elérsz egy
csapáshoz. Menj végig azon a csapáson, és kiérsz az útra.
Követtem a csapást és az utat, és Cicucium római erődítménye közelében bukkantam ki
az erdőből. Az itteni férfiak lándzsákkal és kutyákkal sorakoztak fel az erősség kitört
kapuja elé, de én csak átgázoltam a vízfolyáson, és megindultam felfelé a szemközti
dombon. Amikor látták, hogy nem jelentek veszélyt a számukra és nyilvánvalóan nem
vagyok útonálló, beérték annyival, hogy gúnyt űzzenek nyomorúságos állapotomból. Nem
emlékszem, hogy gyermekkorom óta bármikor ilyen soká kard nélkül lettem volna. Szinte
mezítelennek éreztem magam.
Két teljes napomba telt, míg hazaértem; két nap a sivár gondolatok és válasz nélküli
kérdések között. Gwydre elsőként látott meg Isca főutcáján közeledni, és odaszaladt,
hogy üdvözöljön.
– Jobban volt, uram – kiáltotta már messziről.
– De megint csak rosszabb lett – szóltam lemondóan.
Habozni látszott. – Igen. Két nappal előbb már azt hittük, fel is gyógyul. – Nyugtalanul
mért végig a szeme sarkából.
– És azóta minden egyes nappal csak rosszabb.
– Azért még van remény – próbált lelket önteni belém Gwydre.
– Talán – feleltem, noha nem így gondoltam. Ceinwyn betegkamrájába siettem, és ő
nyomban felismert, próbált mosolyogni is, de a fájdalom újra kezdett eluralkodni rajta, és
a mosolyból torz grimasz sikeredett. Finom pihékben nőtt újra a haja, de minden tincs
hófehér volt. Előrehajoltam, olyan mocskosan, ahogy voltam, és megcsókoltam a
h o m l o k á t .
Ruhát váltottam, megmosdottam és megborotválkoztam, felöltöttem Hywelbane-t, azután
megkerestem Arthurt. Elmondtam mindent, amit Nimuétól hallottam, és Arthur nem tudott
mit felelni. Nem mondhatott le Gwydréről, és ezzel halálra ítélte Ceinwynt, mégsem volt
képes ezt a szemembe is megmondani. Ehelyett dühösnek mutatta magát.
– Elég már ebből az esztelenségből, Derfel.
– Ceinwynnek emiatt az esztelenség miatt kell gyötrődnie, uram – kiáltottam.
– Akkor hát ki kell őt gyógyítanunk – mondta határozottan, majd a lelkiismerete
megtorpanásra késztette, és ráncolni kezdte a homlokát. – Te hiszel benne, hogy Gwydre
újra élni fog, ha abba az üstbe teszik?
Ezen elgondolkodtam, és úgy döntöttem, nem fogok hazudni. – Nem, uram.
– Ahogy én sem – mondta Arthur, és Guinevere-t hívatta, de ő sem tudott jobbat, mint
hogy vitassuk meg a helyzetet Taliesinnel.
Taliesin végighallgatta történetem.
– Nevezd meg újra az átkokat, uram – kérte, miután végeztem.
– A tűz átka – feleltem –, a víz átka, a galagonya átka, és a Szellemtest átka.
Összerezzent, mikor az utolsót is meghallotta.
– Az első három rontást levehetem róla – mondta –, de emezt? Nem ismerek senkit, aki
képes lenne rá.
– És miért nem? – kérdezte Guinevere élesen. Taliesin vállat vont.
– Ez magasabb rendű tudás, úrnőm. Egy kitanult druida nem szűnik meg tovább tanulni,
de újabb és újabb misztériumok nyílnak meg előtte. Ezen az úton én nem jártam. Miként,
gyanítom, Merlin óta egyetlen más druida sem Britanniában. A Szellemtest erős varázslat,
ezért az ellenvarázslatnak is éppily erősnek kell lennie. Sajna, nem vagyok birtokában a
k é p e s s é g n e k .
Az Isca háztetői felett gyülekező fellegekre meredtem.
– Ha levágom Ceinwyn fejét, uram – szóltam Arthurhoz –, egy szemvillanással utóbb
levágnád az enyémet?
– Nem – felelt utálkozva.
– Uram – fogtam könyörgőre.
– Nem! – kiáltott mérgesen. Már a mágiáról való beszéd is sértette a fülét. Olyan világot
álmodott, ahol a józan értelem az úr, és nem a bűbáj, csakhogy észérvekkel most nem
mentünk semmire.
Azután Guinevere csendesen megszólalt. – Morgan – mondta ki a nevet.
– Mi van vele? – kérdezte Arthur.
– Nimue előtt ő volt Merlin papnője – élénkült fel Guinevere. – Ha valaki ismeri Merlin
varázslatait, az Morgan.
Így hát Morganért küldtünk. Sántikálva jött felénk az udvaron, s mint mindig, most is
keserű haragjának felhőjébe burkolózva. Aranymaszkja megcsillant, amint végighordozta
rajtunk a tekintetét, s minthogy nem látott egyetlen más keresztényt sem, gyorsan
keresztet vetett. Arthur széket hozott neki, de ő visszautasította a helyet, hogy érezzük,
nem tud ránk sok időt szakítani. Mióta ura Gwentbe tért, Morgan egy Iscától északra
fekvő keresztény szentélyben tette magát hasznossá. A betegek mind hozzájártak
kiszenvedni, ő pedig etette és ápolta őket, imát mondott lelkük üdvéért. A népek a mai
napig szentnek mondják Morgan urát, de azt hiszem, az Úr szemében mégis inkább ő a
s z e n t .
Arthur elmondta a történetem. Morgan zsémbesen morgott minden egyes fordulatnál,
majd amikor Arthur az átkokról és a Szellemtestről beszélt, sűrűn hányta magára a
kereszteket és kiköpött maszkja nyílása mögül.
– És mit akartok éntőlem? – kérdezte ellenségesen.
– Tudnál ellenvarázslatot? – kérdezte Guinevere.
– Az imádság az ellenvarázslat! – jelentette ki Morgan.
– De hát te magad fohászkodtál érte – szólt közbe Arthur ingerülten –, sőt Emrys püspök
is. Isca valamennyi hívő kereszténye imát mondott már érte, Ceinwyn mégis betegen
f e k s z i k .
– Mert pogány – szólt Morgan gyűlölködve. – Miért vesztegetné az Úr pogányokra a
kegyelmét, mikor ott az Ő nyája, ami után nézzen?
– Nem válaszoltál a kérdésemre – szólt Guinevere fagyosan. Ő és Morgan teljes szívből
gyűlölték egymást, de ha találkoztak, Arthur kedvéért hűvös udvariasságot tanúsítottak.
Morgan egy ideig nem szólt, majd hirtelen bólintott.
– Létezik ellenvarázslat – mondta –, ha hiszünk az ilyen babonaságban.
– Én hiszek – jelentettem ki.
– De hát még belegondolni is bűn! – kiáltotta Morgan, és a kereszt jelét rajzolta magára.
– Istened biztosan megbocsát – bíztattam.
– Mit tudsz te az én istenemről, Derfel? – kérdezte keserűen.
– Azt tudom, úrnőm – feleltem, miközben igyekeztem eszembe idézni mindazt, amit
Galahad az évek során elmondott –, hogy istened a szerető Isten, a megbocsátó Isten,
aki a földre küldte egyetlen fiát, hogy másoknak ne kelljen szenvedniük. – Elhallgattam,
de Morgan nem szólt. – És tudom – tettem hozzá –, hogy Nimue a gonosz munkáját végzi
ott a hegyek között.
Talán Nimue nevének említése győzte meg Morgant, aki mindig is neheztelt a nálánál
fiatalabb asszonyra, amiért az elorozta tőle Merlint.
– Olyan agyagfigura – kérdezte most –, gyermekek vérével és harmattal összegyúrva,
vihar idején?
– Pontosan – feleltem.
Megborzongott, majd kitárta karját és némán imádkozni kezdett. Egyikünk sem szólt.
Hosszasan fohászkodott, és talán abban reménykedett, hogy feladjuk a várakozást, de
mikor egyikünk sem hagyta ott az udvart, leengedte karjait és újra hozzánk fordult.
– Hogyan gyakorolja a varázslatot a boszorkány?
– Bogyókkal – feleltem –, csontszilánkokkal, parázzsal.
– Nem az, ostoba! Mit használ? Miként éri el Ceinwynt?
– Nála van Ceinwyn gyűrűjének ékköve és egy régi köpenyem.
– Á! – kiáltott Morgan izgatottan, dacolva a pogány babonaság felett érzett undorával. –
Mire kell neki a köpeny?
– Nem tudom.
– Pedig egyszerű, te bolond – reccsent rám. – A gonosz rajtad keresztül áramlik.
– Rajtam keresztül?
– Mit nem értesz ezen? – fakadt ki. – Hát persze hogy rajtad keresztül. Egykor közel álltál
Nimuéhoz, nem?
– De igen – vörösödtem bele a válaszba.
– Mi által? – kérdezte. – Talizmánt adott neked? Egy csontdarabot? Valami pogány
otrombaságot, amit a nyakad körül hordhatsz?
– Ezt adta – mutattam fel bal tenyerem sebhelyét.
Morgan megnézte a heget, majd megborzongott. És nem szólt.
– Vedd le a rontást, Morgan – könyörgött neki Arthur.
Morgan sokáig nem felelt. – Tiltott dolog – jelentette ki idővel – beleártani magunkat a
boszorkányságba. A Szentírásban az áll, hogy elkárhozik, ki boszorkánysággal él.
– Akkor legalább mondd el, miként csináljuk? – könyörgött most Taliesin.
– Te! – hördült fel Morgan. – Te akarnál szembeszegülni Merlin varázslatával? Ha már
meg kell lennie, legalább annak rendje szerint legyen meg.
– Megteszed? – kérdezte Arthur, és Morgan felnyögött. Jó kezével a kereszt jelét rajzolta,
majd a fejét rázta, és úgy tűnt, nem szól többet. Arthur összevonta a szemöldökét. – Mi az
– kérdezte –, amit istened cserébe kér?
– A lelketeket! – kiáltotta Morgan.
– Azt akarod, hogy keresztény legyek? – kérdeztem. Az aranymaszk, a belé vésett
kereszttel, felém fordult.
– Igen – felelt Morgan egyszerűen.
– Megteszem – mondtam éppily egyszerűen. Kinyújtott karral mutatott felém.
– Megkeresztelkedsz, Derfel?
– Igen, úrnőm.
– És engedelmességet esküdsz uramnak? Ettől visszahőköltem.
– Sansumnak? – kérdeztem erőtlenül.
– Ő püspök! – erősködött Morgan. – Isten pásztora! Ha beleegyezel, hogy
engedelmességet fogadsz neki, és megkeresztelkedsz, akkor leveszem a rontást.
Arthur meredt tekintettel nézett. Egy pillanatig képtelen voltam megemészteni a
megaláztatást, melynek Morgan követelései kitettek, azután Ceinwynre gondoltam, és
b ó l i n t o t t a m .
– Megteszem – ígértem.
Így hát Morgan megkockáztatta istene haragját, és levette a rontást.
Délután végezte el. Fekete köntösben jött el a palota udvarára, aranymaszk nélkül, hogy
a lángoktól elgyötört szörnyűséges arc minden vöröslő hegét és torzságát megmutassa
nekünk. Dühös volt magára, de megtartotta az ígéretét, és igyekezett mielőbb a dolog
végére járni. Szénserpenyőben gyújtottunk tüzet, és felszítottuk a lángokat, míg a
rabszolgák egy kosárban friss agyagot hoztak, amelyből Morgan egy asszony alakját
formálta meg. A gyermek vérét használta, ki aznap reggel halt meg a városban, és a
harmatot, melyet a szolgák söpörtek le az udvar nyirkos fűszálairól. Az ég ugyan tiszta
maradt, de Morgan szerint az ellenvarázslathoz nem is volt szükség viharra. Leköpte a
rettenetes alakot, melyet tulajdon kezével formált. Különös figura volt csakugyan; egy
asszony hatalmas mellekkel, széttárt lábakkal, ásítozó szülőcsatornával. Morgan lyukat
vájt a szobor hasába, az anyaméh helyére, ahol szerinte a gonosz fészkelt. Arthur,
Taliesin és Guinevere megbűvölten nézték, amint az agyagot gyúrja, majd háromszor
körbesétálja a visszataszító figurát. A harmadik kör után megtorpant, a felhőkre emelte
arcát és jajveszékelni kezdett. Egy pillanatig azt hittem, hogy fájdalmában nem folytatja
tovább a rítust, vagy hogy istene azt parancsolja, azonnal hagyjon fel a pogány
boszorkasággal, ám ekkor felém fordította eltorzult arcát.
– Most szükségem van a gonoszra – tudatta.
– És mi lenne az? – kérdeztem.
A vékony hasíték az ajkai helyén gúnyos félmosolyra rándult. – A kezed, Derfel.
– A kezem?
A torz mosoly szinte kettéválasztotta az arcot.
– A kezet, mely Nimuéhoz köt – mondta Morgan. – Másként hogyan áramolhatna rajtad
keresztül a gonosz? Le kell vágnod, Derfel, hogy odaadhasd nekem.
– Csak nem... – kezdett Arthur tiltakozni.
– Előbb bűnbe viszel – pördült Morgan fivére felé –, majd a hozzáértésemben kételkedsz?
– Dehogy – felelte Arthur sietve.
– Nekem édes mindegy – tette hozzá Morgan egy vállrántással –, ha Derfel meg is akarja
tartani a kezét. Csak Ceinwyn fog szenvedni miatta.
– Nem – kiáltottam. – Nem.
Galahadért és Culhwchért küldettünk, majd Arthur mindhármunkat elvezetett a
kovácsműhelybe, ahol a tűz éjjel-nappal lángolt. Lehúztam szerelmesem gyűrűjét bal
kezem ujjáról, és odaadtam Morridignek, Arthur kovácsának, hogy kalapálja bele
Hywelbane markolatgombjába. A gyűrű, egy közönséges harcosgyűrű, vasból készült
ugyan, de a benne foglalt kereszt aranyát Clyddno Eiddyn Üstjéből vettük. Ceinwyn
pontosan ugyanezt a ritka ékszert viselte az ujján.
Jókora rönköt fektettünk az üllőre. Galahad szorosan átfogott, míg én lecsupaszítottam
karomat, és bal kezem a fára fektettem. Culhwch megragadta a karomat; nem azért, hogy
nyugton tartson, hanem arra készülődve, ami majd azután jön.
Arthur felemelte Excaliburt.
– Még meggondolhatod, Derfel.
– Csináld, uram – kértem.
Morridig elkerekedett szemmel nézte, amint a felvillanó penge elérte a tetőgerendákat az
üllő felett. Arthur egy pillanatig habozott, majd a kard előrelendült. Egyetlenegyszer, szilaj
erővel csapott le, és egy pillanatig semmi fájdalmat nem éreztem, ám azután Culhwch
megragadta véres csuklómat, és a kovácstűz izzó parazsába lökte, mire a fájdalom
ostorcsapásként hasított végig a testemen. Felordítottam, és azután már nem emlékszem
s e m m i r e .
Később hallottam, hogy Morgan elvette a kezet a végzetes sebhellyel, és az agyagfigura
méhébe rejtette. Azután, egy ősi pogány éneket kántálva, előhúzta a véres tagot a
szülőcsatornából, és a szénserpenyő lángjai közé dobta.
Így lettem én is kereszténnyé.
NEGYEDIK RÉSZ
Az utolsó varázslat
Elérkezett a tavasz Dinnewracba. A kolostor falai lassan átmelegszenek, néma
imádságainkat bárányok bégetése és pacsirták éneke zavarja meg. Fehér ibolyák és
csillaghúr nő ott, hol nemrég még hólepel feküdt, ám mind közül az a legjobb, hogy a
hírek szerint Igraine fiúgyermeknek adott életet. A gyermek és anyja gond nélkül túlélték a
szülést, és egészségesek. Istennek legyen hála ezért, s bár az idő melegszik, másért
aligha. A tavasz ugyan örömteli évszak, ám máris sötét szóbeszéd járja ellenségeinkről.
A szászok visszatértek, de hogy az ö lándzsásaik gyújtották-e a tüzeket, melyeket a keleti
horizonton láttunk lángolni, nem tudtuk volna megmondani. A lángok magasra csaptak, és
komor színekkel világították be az éjszakai égboltot, mintha csak a poklokat akarnák
megidézni előttünk. Pirkadatkor egy közelben lakó gazda jött monostorunkba, hogy
hasított hársfarönköket adjon, melyekből új vajköpűt készíthettünk, és szerinte a tüzeket
az arrafelé portyázó írek gyújtották. Nem hittünk neki, hisz az elmúlt hetekben annyi
szóbeszédet hallottunk már a közelgő szász csapatokról. Egyedül Arthur vívmánya, hogy
ha emberöltőnyi időre is, de távol tartottuk a szászokat határainktól – de micsoda gyenge
kezű királyok uralkodtak felettünk azóta! Nem csoda, hogy a szászok ragályként
árasztanak el bennünket.
Dafydd, a törvényszéki írástudó, aki pergamenjeimet lefordítja a britonok nyelvére, ma
eljött, hogy begyűjtse a legfrissebb íveket, és tőle tudom, hogy a tűz bizonyosan a
szászok műve. Azt is ő mondta el, hogy Igraine újszülött fiát Arthurnak nevezik majd.
Arthur ap Brochvael ap Perddel ap Cuneglas; jó név, bár láttam Dafydden, hogy
helyteleníti, csak azt nem értettem, miért. Aprócska ember, túlságosan is hasonlít
Sansumra; ugyanaz a fontoskodó kifejezés, ugyanaz a tüskés hajzat. Ablakomba ült,
hogy beleolvasson a már elkészült pergamenekbe, és folyton csak a fejét rázta olvasás
k ö z b e n .
– Miért van az – kérdezte végül –, hogy Arthur magára hagyta Dumnoniát?
– Mert Meurig ragaszkodott hozzá – feleltem –, s mert Arthur maga sosem kívánt
u r a l k o d n i .
– Felelőtlenség volt tőle! – közölte Dafydd kéretlenül.
– Arthur nem volt király, és a törvényeink szerint egyedül a királyok uralkodnak.
– A törvények arra valók, hogy áthágják őket – tudatta Dafydd szipákolva. – Arthurnak
királynak kellett volna lennie.
– Egyetértek – bólintottam –, mégsem lett az. Nem született annak, míg Mordred igen.
– Akkor hát Gwydre sem született bele – jegyezte meg Dafydd.
– Igaz – engedtem meg –, de ha Mordred meghalt, Gwydre éppúgy jogcímet
támaszthatott a trónra, mint akárki más, kivéve persze Arthurt, aki maga nem akart király
lenni. – Eltűnődtem rajta, hányszor kell még elmagyaráznom ugyanezt a dolgot. – Arthur
azért jött Britanniába – folytattam –, mert esküt tett rá, hogy megóvja Mordredet, és
mikorra Siluriába költözött, elért mindent, amit csak elvárhattak tőle. Egyesítette Britannia
királyságait, igazságot adott Dumnoniának, és legyőzte a szászokat. Ellenkezhetett volna
Meurig követelésével, de a szíve mélyén ő is át akarta adni a hatalmat, így hát
visszaszolgáltatta Dumnoniát jogos királyának, majd végignézte, ahogy széthullik minden,
amit csak felépített.
– Hatalmon kellett volna maradnia – erősködött Dafydd. Nagyon is olyan, mint Szent
Sansum, gondoltam; megint valaki, aki azt hiszi, mindig igaza van.
– Igen – adtam meg magam –, ugyanakkor belefáradt már az egészbe. Azt akarta, hogy
mások is cipeljék a terhét. Ha hibáztatni kell valakit, itt vagyok mindjárt én! Maradhattam
volna Dumnoniában ahelyett, hogy oly sok időt töltök Iscában. Csakhogy akkoriban még
egyikünk sem látta, mi fog történni. Senki sem sejtette, hogy Mordred életrevaló
harcosnak bizonyul, s amikor ez kiderült, akkor is azzal hitegettük magunkat, hogy nem él
már soká, és Gwydre lép a helyére. És azután minden a helyére billen. Álomvilágban
éltünk, nem a valóságban.
– Akkor is azt hiszem, hogy Arthur cserbenhagyott bennünket – ismételte konokul Dafydd,
ami megmagyarázta, miért helyteleníti a névválasztást. Vajon hányszor kell még
végighallgatnom, hogy Arthurt ilyen keserű vádakkal illetik? Ha Arthur hatalmon marad,
mondják a népek, még most is a szászok fizetnének sarcot nekünk, és Britannia tengertől
tengerig érne – de amikor még maguk mellett tudhatták Arthurt, csak zsörtölődtek miatta.
Mikor megadtuk az embereknek, amit akartak, amiatt panaszkodtak, hogy az sem elég. A
keresztények azért támadták, mert megtűrte a pogányokat; a pogányok azért, mert
megtűrte a keresztényeket, míg a királyok, kivéve Cuneglast és Oengus mac Airemet,
mind féltékenyek voltak a hatalmára. Oengus támogatásával ugyan nem sokra mentünk,
de mikor Cuneglas meghalt, legértékesebb szövetségesünket veszítettük el. Mindezeken
túl, Arthur soha nem hagyott cserben senkit. Britannia saját magát hagyta cserben.
Britannia engedte vissza a szászokat, Britannia civakodott szüntelenül, és azután
Britannia jajveszékelt, hogy mindez Arthur hibája. Arthuré, kinek legfényesebb időszakát
k ö s z ö n h e t t e !
Dafydd átfutotta az utolsó néhány ívet. – Ceinwyn felépült? – kérdezte.
– Istennek legyen hála, igen – feleltem –, s még sok évet megélt. – Beszéltem volna
Dafyddnek utolsó éveinkről, de láttam rajta, hogy mindez nem érdekli, így inkább
magamnak tartottam meg emlékeimet. Ceinwyn a végén lázban halt meg. Mellette
voltam, és el akartam égetni a testét, de Sansum ragaszkodott hozzá, hogy keresztény
szokás szerint temessük el. Engedelmeskedtem, bár egy hónap múltával felfogadtam
egyik régi lándzsásom fiait és unokáit, akik kiásták és halotti máglyán elégették a tetemet,
hogy Ceinwyn végre együtt lehessen lányainkkal a Túlvilágon. E bűnös tettem felett
sosem éreztem megbánást, bár kétlem, hogy a magam idejében nekem bárki is megtesz
majd ennyit. Talán Igraine, ha e sorokat olvassa, építtet nekem is egy halotti máglyát.
Imádkozom érte.
– Változtatsz a szövegen, mikor lefordítod? – kérdeztem Dafyddet.
– Változtatni? – méltatlankodott az írástudó. – Királyném egyetlen betűn sem engedne
v á l t o z t a t n i !
– Csakugyan?
– A durva nyelvtani hibákat olykor kijavítom – felelt kitérően, miközben összegyűjtötte az
íveket –, de semmi egyebet. Gyanítom, közel már a történet vége.
– Így igaz.
– Akkor egy hét múlva újra eljövök – ígérte, azzal táskájába rejtette a pergameneket, és
e l s i e t e t t .
Valamivel később Sansum püspök osont a cellámba. Különös csomagot hozott magával,
melyet először foszladozott köpenybe csomagolt hosszú botnak véltem.
– Hozott Dafydd híreket? – tudakolta.
– Királynénk egészséges – feleltem –, miként az újszülött is. – Inkább nem említettem
Sansumnak, hogy a gyermeket Arthurnak nevezik, hisz ezzel csak felbőszítettem volna a
szentet, és mindenkinek könnyebb az élete Dinnewracban, mikor Sansum jó kedélyénél
v a n .
– A híreket kérdeztem – csattant fel Sansum –, nem az asszonyok pletykáit. Mik ezek a
tüzek? Említette Dafydd a tüzeket?
– Ő sem tud többet nálunk, püspök – feleltem –, bár Brochvael király szerint csakis
szászok lehetnek.
– Isten óvjon bennünket – sóhajtotta Sansum, és ablakomhoz lépett, ahonnét még most
is láthatta a távoli, elmosódott füstcsóvákat. – Isten és az Ő szentjei óvjanak bennünket –
fohászkodott, majd odalépett asztalomhoz, és a pergamenek tetejére tette a különös
csomagot. Félrevonta a szakadt anyagot, és döbbenten, a könnyekig meghatva láttam
magam előtt Hywelbane acélját. Nem mertem túláradó érzelmeimet mutatni, inkább
fürgén keresztet vetettem, mintha rémisztene, hogy e szent helyen fegyvert kell látnom. –
Közel az ellenség – magyarázta Sansum a fegyver jelenlétét.
– Attól tartok, igazad lehet, püspök.
– És az ellenség felénk űzi az elkeseredett, éhes embereket – ment tovább Sansum –,
ezért ma éjjel te őrződ majd a monostort.
– Úgy legyen, uram – feleltem alázatosan. Még hogy én? Őrt állni? Hófehér már a hajam,
öreg vagyok és erőtlen. Ezzel az erővel egy totyogó kisgyermek is őrt állhatna. Mégsem
tiltakoztam a megbízatás ellen, és mikor Sansum elhagyta a cellámat, lassan előhúztam
Hywelbane-t a hüvelyéből, és belegondoltam, milyen súlyos is lett a penge a hosszú évek
alatt, melyeket a monostor kincseskamrájában töltött. Súlyos volt és ormótlan, mégis az
én kardom. Gondosan megvizsgáltam a markolatba foglalt elsárgult csontokat, majd a
markolatgombba kalapált gyűrűt, és az ellapult gyűrűn vékony sárga eret láttam; az arany
szilánkot, melyet valamikor régen az Üstből vettem. Oly sok régi emléket idézett fel
bennem az a kard. A penge élét egy helyütt rozsda csúfította, de én gondosan
lekapartam a kis késsel, mellyel írótollaimat hegyeztem, majd hosszú ideig csak
dédelgettem Hywelbane-t a karomon, azt képzelve, hogy újra fiatal vagyok, és elég erős,
hogy e fegyvert forgassam.
De hogy őrt álljak? Én? Az igazat megvallva, Sansumnak nem is őrre volt szüksége,
inkább csak egy áldozatra, aki jámboran hagyja magát felaprítani, míg ő kisurran a hátsó
kapun, Szent Tudwallal az egyik kezében, a monostor aranyával a másikban. De ha ez a
végzet is jut nekem, én nem panaszkodom. Inkább halok meg úgy, mint atyám, karddal a
kezemben, még ha a karom gyenge, a pengém életlen is. Merlin nem ezt a végzetet
kívánta nekem, miként Arthur se magának, katonának mégis így illik meghalnia, s bár sok
éve vagyok már szerzetes, és még több éve keresztény, bűnös lelkem mélyén mindig is
megmaradtam Mithras lándzsásának. Így hát csókkal illettem Hywelbane pengéjét,
boldogan, amiért ennyi év után újra viszontláthatom.
Mostantól tehát úgy jegyzem le történetem végét, hogy kardom itt fekszik mellettem, és
remélem, hogy elég időm marad bevégezni a mesét Arthurról; uramról, akit elárultak,
gyűlöltek és megvetettek, ám akit távozása után olyannyira hiányoltak, mint még soha
senkit Britannia történelmében.
Lázba estem, miután a kezem levágták, és mikor felébredtem, Ceinwynt találtam az
ágyam szélén ülve. Először nem ismertem meg, fiúsan rövid, hófehérré fakult hajával.
Mégis az én Ceinwynem volt, élt és egészségesen visszatért hozzám, s amikor meglátta a
fényt a szememben, előrehajolt, hogy arcát az arcomhoz préselje. Bal karommal öleltem
magamhoz, és azt találtam, hogy nincs már kezem, amivel megcirógathatnám, és karom
véres, rongyokba bugyolált csonkban végződik. Pedig éreztem a kezem, éreztem még a
viszketését is, mégsem volt már ott semmi. A kezet elégették.
Egy héttel ezután megkereszteltek az Usk folyó vizében. Emrys püspök hajtotta végre a
szertartást, és miután alámerített a hideg vízben, Ceinwyn követett a folyópartra, és
ragaszkodott hozzá, hogy őt is kereszteljék meg.
– Oda megyek, ahová az emberem megy – közölte Emrys püspökkel, majd összefonta a
karját a mellkasán, és alámerült a folyóban. Asszonyok kántáltak, mialatt megkereszteltek
bennünket, és aznap éjjel, fehér köntösbe öltöztetve, első alkalommal részeltettünk a
keresztények borában és kenyerében. A mise után Morgan előállt egy pergamennel,
melyre lejegyezte az ígéretet, hogy engedelmeskedem férjének, és követelte, hogy ott
helyben írjam alá.
– Már a szavamat adtam – tiltakoztam.
– Aláírod, Derfel – erősködött –, és megesküszöl a feszületre is. Felsóhajtottam és
aláírtam a lapot. A keresztények, úgy tűnt, nem bíztak az eskütétel korábbi rendjében,
csak az írott szóban. Ezzel uramnak ismertem el Sansumot, és miután leírtam a nevem,
Ceinwyn ragaszkodott hozzá, hogy az ő neve is az enyém mellé kerüljön. Ekkor vette
kezdetét életem másik fele, melyben Sansumnak tett eskümet tartottam meg, noha nem
egészen úgy, ahogyan azt Morgan elképzelte. Ha Sansum megtudná, hogy lejegyzem ezt
a történetet, nyomban azzal vádolna, hogy megszegtem eskümet, és ennek megfelelő
büntetést is szabna ki rám, de már ez sem érdekel. Számtalan bűnt elkövettem, de az
esküszegés nem tartozott ezek közé.
Megkeresztelkedésem után félig arra számítottam, hogy Sansum, aki még ekkor is Meurig
király gwenti udvarában tartózkodott, magához hívat majd, ám az egérkirály csupán
eltette írásos ígéretem, és nem kért tőlem semmit, még pénzt sem. Akkor még nem.
Karom csonkja csak lassan gyógyult, és magam se siettettem gyógyulását, amikor addig
erősködtem, mígnem engedtek pajzzsal gyakorlatozni. Csatában a harcos átbújtatta
alkarját a pajzs két hurkán, majd megmarkolta a fából készült fogantyút, de miután nekem
nem maradtak ujjaim a markoláshoz, a szíjakra csatot szereltek, hogy a pajzsot a
karomra erősíthessem. Habár olyan biztonsággal nem tudtam megtartani, mint korábban,
így is többre mentem, mint ha pajzs nélkül harcoltam volna, és miután hozzászoktam a
csatos szíjakhoz, már karddal és pajzzsal gyakorlatoztam, hol Galahad, hol Culhwch, hol
Arthur ellen. Nehézkesnek és ormótlannak éreztem a pajzsot, de legalább tudtam
küzdeni, még ha a gyakorlatozás végére csonkom kötése át is vérzett, és Ceinwyn
alaposan össze is szidott könnyelműségem miatt.
Elérkezett a telihold, és én nem vittem a Nant Dduuhoz sem kardot, sem áldozatot.
Vártam Nimue bosszúját, de semmi sem történt. Beltain ünnepe telihold után egy héttel
következett. Morgan utasításának engedelmeskedve Ceinwyn és jómagam nem oltottuk
ki tüzeinket, és nem maradtunk éberen, hogy az új tüzeket láthassuk, ám Culhwch
másnap reggel eljött, hogy az új parazsat a mi tűzhelyünkben is elültesse.
– Akarod, hogy átmenjek Gwentbe, Derfel? – kérdezte.
– Gwentbe? – kérdeztem vissza. – Miért?
– Hogy kinyuvasszam azt a fattyút, Sansumot.
– Semmi bajom vele.
– Most még – morgolódott Culhwch. – De majd lesz. Még most sem tudlak elképzelni
keresztényként. Milyen érzés?
– Semmilyen.
Szegény Culhwch. Örvendezett, hogy egészségben látja Ceinwynt, de ki nem állhatta az
alkut, melyet Morgannel kötni kényszerültem. Sokakkal együtt csodálta, '68ogy nem
szegem meg Sansumnak tett ígéretem, de féltem, hogy ha ezt tenném, Ceinwyn
betegsége visszatérne, ezért inkább hű maradtam. Idővel az engedelmesség
megszokássá vált, és miután Ceinwyn meghalt, azt találtam, hogy már nem is akarom
megszegni az eskümet, noha annak szorítása mindenképp enyhült.
Mindez azonban messze előttünk állt az ismeretlen jövőben, mikor az új tűz lángjai
melegítették fel tűzhelyeinket. Napfénnyel és virágzással teli gyönyörű nap köszöntött
ránk. Emlékszem, néhány kiskacsát vettünk aznap reggel a piacon, hogy unokáink talán
szívesen elnéznék őket a ház végében fekvő kis tavacskában; utána pedig Galahaddel az
amfiteátrumba mentem, hogy nehézkes pajzsommal tovább gyakoroljak. A lándzsások
közül egyedül mi jártunk ott; a többiek még csak ekkor tértek magukhoz az előző napi
r é s z e g s é g b ő l .
– A kiskacsa nem jó választás – vélte Galahad, miután egy erőteljes lándzsadöféssel
kevés híján levetette a pajzsot a karomról.
– Miért nem?
– Ha felnőnek, rossz a természetük.
– Ha felnőnek, vacsora lesz belőlük.
Gwydre vágta el a beszélgetés fonalát, mikor átadta atyja hívó üzenetét. Visszasiettünk a
városba, ahol Arthurt Emrys püspök palotájában találtuk. A püspök a székében ült, míg
Arthur ingben és nadrágban támaszkodott a nagy faasztalnak, melyet egészen
elborítottak a faháncsok, ahová a püspök a lándzsások, fegyverek és hajók számát
jegyezte fel. Arthur felnézett ránk és egy pillanatig nem szólt, de emlékszem, ősz
szakállas arcát rég nem láttam ilyen komornak. Azután csupán egyetlen szót szólt.
– Háború.
Galahad keresztet vetett, míg én, aki képtelen voltam leszokni a régi babonaságról,
Hywelbane markolatát érintettem meg.
– Háború? – kérdeztem.
– Mordred felénk tart – közölte Arthur. – E pillanatban is. Meurig engedélyt adott rá, hogy
áthaladjon Gwenten.
– Háromszázötven lándzsásával együtt, úgy hallottuk – toldotta meg Emrys.
Mind a mai napig bizonyos vagyok benne, hogy Meurig végül Sansum unszolására árulta
el Arthurt. Nincs rá bizonyítékom, és Sansum váltig állította az ellenkezőjét, ám az
alattomos támadás mindenütt magán viselte az egérkirály mancsának nyomait. Igaz, hogy
éppen maga Sansum hívta fel a figyelmünket a lehetőségre, de hát a püspök mindig is
óvatosan intézte árulásait, és ha Arthur megnyerte a csatát, melyet Sansum reményei
szerint Iscában kellett megvívni, még jutalomra is számíthatott. Mordredtől bizonyosan
nem várt semmit, hisz Sansum terve – már ha csakugyan az övé volt – a leginkább
Meurignak kedvezett. Sansum hagyta, hogy Mordred és Arthur egymás torkának essen,
majd Meurig kezére játszotta Dumnonia trónját, és a nevében uralkodott.
Meurig pedig nagyon is akarta Dumnoniát. Akarta gazdag földjeiért és városaiért, így
háborúra buzdította Mordredet, bár mindig visszautasította az ilyen vádakat. Ha Mordred
meg kívánja látogatni a nagybátyját, védekezett, ugyan ki ő, hogy visszatartsa? És ha
Mordred kíséretként háromszázötven lándzsását akarja magával vinni, milyen alapon
szólalhatna fel ez ellen? A király maga választja meg kíséretét, és Meurig megadta
Mordrednek az engedélyt, amire vágyott. Mire hírét vettük a támadásnak, Mordred
seregének előőrse már elhagyta Glevumot, és nyugat felől egyenesen felénk tartott.
Így hát, egy hitszegő pap és egy gyenge király becsvágya révén, kezdetét vette Arthur
utolsó háborúja.
Alaposan felkészültünk arra a háborúra. Számítottunk a hetek múlva bekövetkező
támadásra, s bár Mordred időzítése meglepett bennünket, minden tervünk készen állt. Át
kellett kelnünk a Severn-tengeren, hogy a túlsó parton, Durnovariánál egyesíthessük
erőinket Sagramorral. Azután a sereg Arthur medvés zászlaja alatt északnak indult, hogy
megütközzön Mordred Siluriából visszatérő lándzsásaival. Számoltunk a csatával, miként
azzal is, hogy győzelmet aratunk, és nyomban ezután Gwydrét kiáltjuk ki királyunknak a
Caer Cadarn csúcsán. Újra a régi nótát fújtuk; még egy diadal, azután minden
m e g v á l t o z i k .
Fullajtárokat küldtünk a partra, hogy minden siluriai halászhajó gyülekezzék Iscába, és
miközben a hajók feleveztek a dagálytól felduzzadt folyón, felkészültünk a sietős
távozásra. Megfentük lándzsánkat és kardunkat, felfényeztük vértezetünket, élelmet
gyűjtöttünk kosarainkba és zsákjainkba. Elcsomagoltuk a három palota kincseit és minden
aranyunkat, és figyelmeztettük Isca lakóit, hogy tüstént meneküljenek nyugat felé, '68a
Mordred csapatait közeledni látják.
Másnap reggel huszonhét halászhajó várt bennünket Isca régi római hídja alatt.
Százhatvanhárom lándzsás készülődött a beszálláshoz, és legtöbbjük a családját is
elhozta, de a bárkák fedélzetén bőségesen jutott hely mindenkinek, ha a lovakat hátra is
kellett hagynunk. Míg én északon jártam, hogy találkozzam Nimuéval, Arthur megpróbált
néhány lovat behajózni, de az állatok a legkisebb hullámverésre is páni rémületbe estek,
és akadt, amelyik a hajófeneket is kirúgta, ezért az indulás előtti napon minden
hátasunkat kihajtottuk egy távoli legelőre, és megfogadtuk, hogy amint királyunkká
koronázzuk Gwydrét, visszatérünk értük. Egyedül Morgan nem tartott velünk; ő elindult
Gwent felé, hogy urával találkozzon.
Pirkadatkor kezdtük meg a hajók feltöltését. Elsőként az aranyat hordtuk be a
hajófenékbe, ennek tetejére halmoztuk a vérteket és az élelmet, azután, a komor szürke
égbolt alatt és a metsző tengeri szélben mi magunk is felszálltunk. A legtöbb hajó
tíz-tizenegy embert bírt meg, és amint megtelt, az evezők segítségével kiaraszolt a folyó
közepére, hogy az egész flotta egyszerre indulhasson útnak.
Az ellenség épp akkor ért be minket, hogy az utolsó bárka is elkészült. Ez volt a
legnagyobb hajó, és a kormányánál testvérhúgom férje, Balig állt. Ezen a hajón utazott
Arthur, Guinevere, Gwydre, Morwenna és a gyermekei, Galahad, Taliesin, Ceinwyn és
jómagam, valamint Culhwch, egyetlen megmaradt felesége és két fia. Arthur zászlója
lobogott a hajó orrában, Gwydre jelvénye került a tatra. Lelkesen indultunk útnak, hisz
azért harcoltunk, hogy Gwydrének adjuk a királyságot, ám épp akkor, hogy Balig siettetni
kezdte Arthur szolgálóját, Hygwyddet, megérkezett az ellenség.
Hygwydd az utolsó csomagot hozta el Arthur palotájából, és alig tizenöt lépésnyire
lehetett a folyóparttól, mikor maga mögé nézett, és lovasokat látott keresztültörni a város
kapuján. Csak annyira maradt ideje, hogy eldobja a csomagot és félig elővonja kardját,
azután a lovak már be is érték, és Hygwydd nyakát egy lándzsa döfte át.
Balig tüstént kilökte a pallóhidat, majd előhúzta kését, és elmetszette a hajókötelet. Szász
szolgálója kiengedte a vitorlafeszítő kötelet, és hajónk épp akkor sodródott ki az
áramlattal, mikor a lovasok elérték a folyópartot. Arthur megkövülten állt és meredt a
halódó Hygwyddre, de én már az amfiteátrum felé fordultam, ahonnét a horda feltűnt.
Nem Mordred serege lihegett a nyomunkban. A téboly özönlötte el Iscát; meggörnyedt,
torz és megkeseredett kreatúrák rongyos tömege, mely most áttört az amfiteátrum
kőboltíve között, és csaholva, sikoltozva, vinnyogva rohant a partoldal felé. Szakadozott
rongyokba öltöztek, bozontos hajuk a csípőjüket verte, szemükben bősz, vakbuzgó
gyűlölet csillant. Nimue háborodott koldusserege ért be bennünket. A legtöbben
furkósbotokkal hadonásztak, de szép számmal akadtak köztük lándzsások is. A lovasok
valamennyien lándzsákkal és pajzsokkal voltak felfegyverezve, és korántsem tűntek
őrültnek. Diwrnach Vérpajzsos seregéből menekültek, és most is fekete köpenyekbe
öltöztek, vérrel megfestett pajzsokat hordoztak. A lovasok szétszórták maguk előtt az
eszelősöket, amint igyekeztek lépést tartani velünk a folyóparton.
Az őrültek közül többet a lovak vasalt patái tiportak el, de tucatnyian közülük habozás
nélkül belevetették magukat a folyóba, és nehézkesen úszni kezdtek felénk. Arthur
odakiáltott a hajósoknak, és a megrakott lélekvesztők, egyikük a másik után, lassan
sodródni kezdtek a tenger felé. Némelyik hajó legénysége vonakodott elhagyni a nehéz
követ, mely horgony gyanánt szolgált, és próbálta a fedélzetre húzni ezeket. Ennek
eredményeként a mozgó hajók rendre beleütköztek egy helyben veszteglő társaikba, és
mindez idő alatt azok a kétségbeesett szánalomra méltó teremtmények tovább közeledtek
f e l é n k .
– Lándzsanyéllel! – kiáltotta Arthur, és megragadta saját lándzsáját, hogy annak
boldogabbik végével keményen lecsapjon egy úszó fejére.
– Az evezőket! – bömbölte Balig, de senki sem hallgatott rá. Túlon-túl lekötött bennünket,
hogy távol tartsuk az úszókat a hajóktól. Jómagam fél kézzel nyomkodtam a támadókat a
víz alá, de az egyik eszelős megragadta lándzsám végét, és kevés híján engem is
berántott a vízbe. Átengedtem neki a fegyvert, majd elővontam Hywelbane-t, és
lecsaptam. Az első vér elvegyült a folyó vizével.
A folyó északi partján csak úgy hemzsegtek Nimue teli torokból üvöltő, szökdécselő hívei.
Néhányan felénk vetették lándzsáikat, de a legtöbben csak gyűlöletüket sikoltották felénk,
míg sokan követték társaikat a folyóba. Egy hosszú hajú, nyúlszájú férfi próbált
felkapaszkodni a hajó orrába, mire Balig szász szolgálója az arcába rúgott, majd addig
rugdosta, míg vissza nem zuhant a vízbe. Taliesin talált egy lándzsát, és a hegyét
fordította az úszók ellen. Előttünk az egyik hajó kisodródott az iszapos partra, ahol a
legénység kétségbeesetten igyekezett az evezők segítségével megszabadulni az
iszapból, de már elkésett. Nimue lándzsásai felkapaszkodtak a fedélzetre; a Vérpajzsosok
vezették őket, és a gyakorlott gyilkosok diadalmas üvöltéssel vetették magukat előre.
Emrys püspök hajója feneklett meg, és láttam, amint az ősz hajú püspök pajzsával még
hárítja egy kard csapását, majd egy másik penge levágja, azután a tébolyult
teremtmények elözönlötték a csúszós fedélzetet. A püspök felesége rémülten sikoltott,
mielőtt egy lándzsa felöklelte volna. Kések hasítottak, vagdalkoztak, döftek, és a
vízleeresztő nyílásokon át lassan vér kezdett szivárogni a tengerbe. Egy szarvasbőr
tunikát viselő férfi a zsákmányolt hajó tatján állva igyekezett megőrizni egyensúlyát, és
amint elhaladtunk mellette, a mi oldalpalánkunk felé vetette magát. Gwydre felemelte
lándzsáját, és a férfi felsikoltott, amint a hosszú nyárs átjárta a testét. Emlékszem, ahogy
kezével görcsösen markolászta a lándzsa nyelét, majd Gwydre a tengerbe hajította a
fegyvert és áldozatot egyaránt, és már elő is vonta kardját. Anyja könnyű
vadászlándzsájával vett célba egy másik támadót. Kezek kapaszkodtak az oldalpalánkba,
míg le nem tapostuk vagy kardunkkal le nem vágtuk őket, és a hajó mellől fokozatosan
elmaradtak ellenségeink. Most már valamennyi hajónk kisodródott a nyílt vízre, némelyik
oldalvást, mások tattal előre, a csónakosok pedig keservesen szitkozódtak, és egymással
vagy a lándzsásokkal üvöltöztek, hogy kapják meg végre az evezőket. Lándzsa röppent a
partoldal felől, hogy a hajó oldalába fúródjon, majd felénk szisszentek az első nyílvesszők
i s .
– A pajzsokat! – kiáltott Arthur, mi pedig sietősen pajzsfalat vontunk a hajó oldala mentén.
A nyílvesszők záporozni kezdtek ránk. Balig mellett kuporogtam, egyszerre védve
mindkettőnket, és pajzsom rendre megrebbent, amint a kis nyilak célt értek.
A folyó sebes áramlata mentett meg bennünket, és az apály, mely gyorsan repítette
rendezetlen flottánkat lefelé a folyón, minél távolabb az íjászoktól. A hangoskodó,
fékevesztetten tomboló horda a parton követett bennünket, ám az amfiteátrumtól
nyugatra kisebb lápvidék terült el, mely lelassította üldözőinket, időt adva ezzel, hogy
végre rendet vágjunk a káoszban. Támadóink kiáltásai tovább üldöztek bennünket, és
időről időre akadtak, akik még a vízbe vetették magukat, de valahára evezőre kaptunk és
egyenesbe fordíthattuk hajóinkat. Lélekvesztőnk két zászlaját nyílvesszők lyuggatták.
– Kik ezek? – akarta tudni Arthur, amint elég ideje maradt végig nézni a hordán.
– Nimue serege – feleltem keserűen. Morgan hozzáértésének hála a varázslat kudarcot
vallott, így hát Nimue szabadon engedte követőit, hogy azok hozzák el neki az Excaliburt
és Gwydrét.
– Miért nem láttuk, ahogy közelednek? – kérdezte Arthur.
– Talán egy varázslat, uram? – vetette fel Taliesin, és én belegondoltam, hányszor
mentett meg bennünket Nimue éppen azáltal, hogy varázsködöt szőtt körénk.
Galahad elvetette a pogány magyarázatot.
– Éjszaka haladtak – magyarázta –, és a fák között rejteztek, míg el nem indult a
támadás, bennünket pedig túlontúl elfoglalt a behajózás, hogysem felfigyeltünk volna
r á j u k .
– A büdös banyája legalább szembekerül Mordreddel – vetette fel Culhwch kajánul.
– Nem úgy lesz – ráztam a fejem. – Inkább csatlakozik hozzá.
Csakhogy Nimue még velünk sem végzett. Csapatnyi lovas vágtatott az úton, mely
nyugati irányban megkerülte az ingoványt, és a horda gyalogosan követte őket. A folyó
nem egyenesen tört a tenger felé, hanem a parti síkságokon jókora hurkokat vetett, és én
tudtam, hogy minden kanyarulatnál az ellenség vár majd bennünket.
A lovasok csakugyan vártak ránk, ám a folyó a tenger felé közeledve egyre inkább
kiszélesedett, és a víz sebesen hömpölygött, így minden kanyarnál biztonságban
elsuhantunk támadóink mellett. A lovasok válogatott szitkokat szórtak ránk, majd
elvágtáztak, hogy megkeressék a következő hurkot, ahonnét ránk támadhatnak
lándzsáikkal és nyilaikkal. Közvetlenül a tenger előtt a folyó egy hosszú, egyenes
szakasza következett, és Nimue lovasai mindvégig lépést tartottak velünk. Ekkorra esett,
hogy megláttam magát Nimuét is. Fehér lovon ült, fehér köntösbe öltözött, és haját druida
módra, tonzúrára nyíratta. Merlin botját hordozta, de kardot is kötött az oldalára. Velünk
perlekedett, de a szél elfújta szavait, és amikor a folyó keletnek fordult, mi
becsusszantunk a náddal sűrűn benőtt partoldalak közé. Nimue félrefordította lovát, és
elvágtázott a folyótorkolat felé.
– Most már biztonságban vagyunk – szólt Arthur. Éreztük a tenger illatát, felettünk sirályok
rikkantottak, előttünk tompán morajlottak a partnak csapódó hullámok. Balig és a szász
ráhurkolták a vitorlát a keresztrúdra, mely megtartotta az anyagot az árbocon. Már csak
egyetlen kanyarulaton kellett átjutnunk, már csak egyetlenegyszer kellett Nimue lovasaival
találkoznunk, azután nekivághattunk a Severn-tengernek.
– Hány embert veszítettünk? – akarta tudni Arthur, és a hajók legénysége kiáltozni
kezdett egymással, míg fel nem mértük veszteségeinket. Két emberünket megtalálták a
nyílvesszők, és egy hajónkat elfoglalta az ellenség, ám ettől eltekintve maroknyi seregünk
sértetlenül megúszta. – Szegény Emrys – sóhajtott fel Arthur, és sokáig nem szólt, de
idővel lerázta magáról a szomorúságot. – Három nap múlva – bátorított – már
Sagramorral leszünk. – A hívó üzenetet már korábban elküldte, és most, hogy Mordred
serege elhagyta Dumnoniát, aligha állhatott bárki is Sagramor és az egyesülés útjába. –
Nem lesz nagy seregünk – tette hozzá Arthur –, de válogatott emberekből áll majd. Elég
jók vagyunk, hogy legyőzzük Mordredet, és azután mindent újrakezdünk.
– Újrakezdünk? – kérdeztem.
– Visszaverjük Cerdicet – jelentette ki –, és verünk egy kis értelmet Meurigba is. – Gúnyos
kacajra fakadt. – Mindig van még egy csata. Észrevetted? Valahányszor azt gondolnád,
hogy vége, kezdődik minden elölről. – Megérintette Excalibur markolatát. – Szegény
Hygwydd. Hiányozni fog.
– Ahogy majd én is, uram – szóltam komoran. Bal karom csonkja fájdalmasan lüktetett,
és hiányzó kezem megmagyarázhatatlan módon szüntelenül viszketett, de oly hitelesen,
hogy egyfolytában vakargatni próbáltam.
– Hiányozni fogsz? – húzta fel a szemöldökét Arthur.
– Mikor Sansum magához szólít majd.
– Á! Az egérkirály. – Elmosolyodott. – Azt hiszem, a mi kis egérkirályunk vissza akar majd
térni Dumnoniába, nem gondolod? Gwentben nem várhat sokat, akad ott püspök épp
elég. Nem, vissza akar majd térni, és szegény Morgan is igényt tart majd Ynys Wydryn
szentélyére, márpedig akkor velem kell tárgyalniuk. A lelkedet kérem cserébe azért, hogy
Gwydre visszaengedje őket Dumnoniába. Megszabadítalak a kelletlen eskü alól, ne félj. –
Megpaskolta a vállam, és elindult az imbolygó fedélzeten az árboc felé, melynek tövében
Guinevere kuporgott.
Balig kirángatott egy nyílvesszőt a fartőkéből; letépte róla a vashegyet, és zsebre tette,
hogy veszély esetén legyen mihez nyúlnia, majd átvetette a tollas szárat a palánkon.
– Még a színe se tetszik – bökött az állával nyugat felé. Arrafelé fordultam, és láttam,
hogy koromfekete fellegek gyülekeznek a tenger felett.
– Esni fog? – kérdeztem.
– Keserves egy szél szorulhatott belé – felelte Balig baljós hangon, majd beleköpött a
vízbe, hogy elűzze a rossz szerencsét. – Az Isteneknek hála, nem kell messzire
mennünk. Talán kikerüljük. – Nekihajolt a kormánylapátnak, amint a hajó nekiveselkedett
a folyó utolsó fordulójának. Most nyugat felé haladtunk, neki egyenest a szélnek, és a
folyó tükrét kis, fehér tarajos hullámok szabdalták, melyek megtörtek a hajóorrnál és
felfreccsentek a fedélzetre. A vitorlákat még nem vonhattuk fel. – Húzzátok! – förmedt rá
Balig evezőseinkre. A szász markolt egy evezőt, Galahad egy másikat; Taliesin és
Culhwch ültek a középső padon, míg a legénységet Culhwch két fia tette teljessé. A hat
férfi teljes erőből húzta az evezőket, hogy megküzdjön a széllel, bár az áramlat és az
apály bennünket segített. A zászlók a hajó orrában és farában keményen csapkodtak a
szélben, mely megrázta még a deszkák közé szorult nyílvesszőket is.
Előttünk a folyó délnek fordult. Tudtam, hogy Balig itt fogja kibontani a vitorlát, és hogy
innentől a szél segít bennünket kifutni a tengerre. Miután a nyílt '76ízre értünk, a sekélyesek
közt futó, füzfonatokkal jelzett szűk csatornában kellett maradnunk, míg csak el nem értük
a mélyebb vizeket, ahol szélirányba fordulhattunk, és célba vehettük a dumnoniai
partokat.
– Nem tart soká az átkelés – nyugtatott meg bennünket Balig. – Csak előbb kell
beérnünk, mint annak a szélnek ott.
– Együtt maradhatunk? – kérdeztem.
– Amennyire lehet. – Fejével a közvetlen előttünk haladó hajó felé biccentett. – Az a vén
bárka le fog maradni. Úgy vergődik, akár a vemhes koca, de azért a közelben lesz. A
k ö z e l b e n .
Nimue lovasai a földnyelvnél várakoztak, mely a folyó déli kanyarulatánál tört a tenger
felé. Amint közelebb értünk, maga Nimue lovagolt elő az embertömegből, és ösztökélte
állatát a sekély vízbe, s még közelebb érve láttuk, hogy két lándzsása egy foglyot vonszol
oda mellé.
Először azt hittem, egyik emberünk az, akit a zsákmányolt hajón ejtettek fogságba, de
aztán már láttam, hogy a rab nem más, mint Merlin. Szakállát lenyírták, gondozatlan haja
rongyként lobogott az egyre erősödő szélben, vaksin hunyorgott felénk; mégis, meg
mernék rá esküdni, hogy mosolygott. Nem láthattam tisztán az arcát, hisz messze állt
tőlem, de megesküszöm rá, hogy mosolygott, mikor odavonszolták Nimue mellé. Tudta
jól, mi fog történni.
Azután hirtelen én is megértettem, és nem volt semmi, amit tehettem volna ellene.
Nimuét gyermekként a tengerből mentették ki. Demetiában ejtette fogságba egy
rablócsapat, hogy azután a Severnen át Dumnoniába hozza és rabszolgának eladja, ám
útközben ádáz vihar kélt, és elsüllyesztette a rablók összes hajóját. A legénység és a
foglyok vízbe fúltak, kivéve az egy Nimuét, aki Ynys Wair sziklás partjainál mászott elő a
tengerből. Merlin, aki megmentette a gyermeket, a Vivien nevet adta neki, amiért Nimue
láthatóan a tengeristen, Manawydan kegyeltje volt, és a Vivien nevet Manawydannek
tulajdonították. Nimue, a maga fonák észjárásával, sosem fogadta el a nevet, de nekem
most ez jutott eszembe, és megértettem, hogy Nimue Manawydan tengeristen
segítségével akar mindennél súlyosabb átkot vonni a fejünkre.
– Mit csinál? – kérdezte Arthur.
– Ne nézz oda, uram – feleltem.
A két lándzsás kigázolt a partra, magára hagyva a megvakított Merlint Nimue lova mellett.
Merlin meg sem próbált menekülni. Csak állt ott, haja fehéren örvénylett a feje körül, míg
Nimue egy kést húzott elő övéből. Laufrodedd Kését.
– Ne! – kiáltotta Arthur, de a szél már el is hordta tiltakozását, vissza a láp és a nádas
felé, vissza a hegyek közé, vissza a semmibe. – Ne! – kiáltott újra.
Nimue a druida botjával nyugatnak mutatott, lassan égnek emelte a fejét, és a torkából
embertelen üvöltés tört fel. Merlin meg sem mozdult. Flottánk lassan elsorjázott előttük;
minden egyes hajó kioldalazott a sekélyes felé, ahol Nimue lova állt, mielőtt a felhúzott
vitorlák dél felé repítették volna őket. Nimue kivárta, amíg zászlós hajónk közelebb ér,
azután leszegte fejét, és egyetlen szemével ránk meredt. Mosolygott, miként mosolygott
Merlin is. Most már elég közel értem, hogy tisztán lássam, és Merlin még akkor is
mosolygott, mikor Nimue előrehajolt a nyeregben, és a kést a torkának szegezte.
Egyetlen határozott vágást ejtett csak.
És Merlin hosszú fehér haja és hosszú fehér köntöse vörösbe fordult.
Nimue újra felüvöltött. Azelőtt is hallottam már üvölteni, de így még sohasem. Halálos
gyötrelem és diadal vegyült abba a sikolyba.
Nimue lecsusszant lováról, és elengedte botját. Merlin bizonyára hamar kiszenvedett, de
a partnak csapódó hullámok nem hagyták nyugodni testét, és néhány pillanatig úgy tűnt,
mintha Nimue a halott emberrel birkózna. Fehér köntösét vércseppek szennyezték, de a
tenger vize kioldotta a vörös pettyeket, amint Nimue egyre beljebb és beljebb taszította
Merlint a vízbe. Végül a tetem elszabadult az iszapból, és messze elsodródott a vízben,
felajánlásként Nimue ura, Manawydan számára.
Nimue páratlan ajándékot adott. Egy druida teste mérhetetlen varázserő forrása,
hatalmasabb, mint bármi ezen a világon, márpedig Merlin volt a legutolsó és legnagyobb
a druidák sorában. Mások is jöttek utána, ám az ő tudását egyikük sem birtokolta, miként
bölcsességét és hatalmát sem. És most mindez a hatalom egyetlen varázslatot szolgált,
egyetlen áldozatot a tenger istenének, ki oly sok évvel ezelőtt megkímélte Nimue életét.
Nimue magához vette fekete botját, és hajóink felé mutatott vele, majd teli torokból
nevetni kezdett. Hátravetette a fejét, és úgy nevetett, akár a tébolyultak, kik idáig követték
őt a hegyek közül. – Élni fogtok! – rikoltotta oda hajónknak. – Még találkozunk! Balig
leeresztette a vitorlát, a szél belekapott a vászonba és a tenger felé vonszolt bennünket.
Egyikünk sem szólt. Meredten néztünk a part felé, ahol Nimue állt, és ahol, fehéren a
felkavarodott szürke hullámok közt, Merlin teste követett bennünket a mélység felé. Oda,
hol Manawydan várt ránk.
Délkeletnek fordultunk, hogy a szél belekapaszkodhasson szakadozott vitorláinkba, és
amint ezt tettük, a gyomrom máris kezdett elnehezülni.
Balig a jókora kormánylapáttal birkózott. Mostanra bevontuk az evezőket, és engedtük,
hogy a szél végezze munkánkat, ám a szilaj áramlat délnek fordította hajónk orrát, ahol a
vitorla nyomban megereszkedett, és a kormánylapát vészesen meghajolt. Mikor a bárkák
vontatottan, de végre egy irányba fordultak, a vitorlák hasa újra feltelt széllel, és a hajók
orra mélyen belevájt a tajtékos hullámokba. Eközben a gyomrom egyre kíméletlenebbül
kavargott, és a torkomban feltört az epe.
Az ég elsötétült. Balig felnézett a borulatra, kiköpött, majd újra nekiveselkedett a súlyos
lapátnak. Esni kezdett, jókora cseppekben, melyek szétfröcskölődtek a fedélzeten, és
megfestették a mocskos vitorlavásznat.
– Behúzni a zászlókat! – kiáltotta Balig, és Galahad nyomban a hajóorr felé indult, míg én
a tatot szabadítottam meg a lobogótól. Gwydre is segített volna, de amint a hajó
átbukdácsolt egy hullámtaréjon, elveszítette az egyensúlyát. Súlyosan zuhant a
palánknak, miközben a víz sziporkázva tört meg a hajóorr körül. – Kimerni a vizet! – adta
ki a parancsot Balig.
A szél egyre erősödött. Az oldalpalánknak görnyedve végre megszabadultam gyomrom
tartalmától, és mikor felnéztem, a flotta többi részét láttam magam előtt, amint küszködve
tör utat magának a forrongó hullámok közt, a széllel kavargó tajtékban. Hirtelen
reccsenést hallottam magam felett, amint vitorlánk kettőbe szakadt. Balig keservesen
szitkozódni kezdett. Mögöttünk a part sötét vonallá enyészett, és azon túl Siluria
napfényben fürdő dombjai zöldelltek; ám magunk körül már egyebet sem láttunk, csak
sötétet, vizet és fenyegetést.
– Kimerni azt a vizet! – üvöltötte Balig, és a hajófenékbe szorult embereink lázas
igyekezettel merték ki a tengervizet sisakjaikkal a csomagok közül.
És ekkor lecsapott ránk a vihar. Egészen mostanáig csak a vihar híre ért el hozzánk, de
most a szél üvöltve korbácsolta fel a hullámokat, és a zivatar kavargó cseppjei tűkként
szurkálták a bőrünket. Hamar elveszítettük szem elől a többi lélekvesztőt, oly
áthatolhatatlan függönyt vont körénk a vihar. A sötét égbolt alatt egy csapásra eltűnt a
partvonal, és nem láttam mást, csak a magas, fehér taréjú hullámokat, melyek a palánkot
ostromolták. A viharos szélben repkedő vitorla szakadozott rongyokká foszlott. Villámlás
választotta szét az égboltot, majd a hajó átbukdácsolt egy hullámtaréjon; alattunk zölden
és feketén gomolygott az ár, hogy elárassza kis hajónkat, ám Balignak valahogy sikerült
az ár ellen fordítania a bárka orrát, és a hullámok megtorpantak a palánk pereménél,
azután vonakodva visszavonultak, miközben mi máris újabb hullámdombra
kapaszkodtunk fel.
– Kidobni mindent! – üvöltötte túl Balig a vihar moraját.
Kidobtuk a hajóból az aranyat. Megszabadultunk Arthur kincseitől és saját kincseimtől,
Gwydre kincsétől és Culhwch kincsétől. Mindent Manawydannek adtunk, érméket,
kupákat, gyertyatartókat, aranyrudakat, és a tengeristen csak még több áldozatot akart,
így élelemmel teli kosarainkat és összetekert zászlóinkat is átvetettük a palánkon. Arthur
nem engedte a vértezetét, miként én sem a magamét, és ezeket a hátulsó fedélzet alatti
kis kabinba rejtettük, hogy az arany után inkább a hajó kőnehezékeit vessük a vízbe. Úgy
tántorogtunk az imbolygó fedélzeten, akár a részegek; lábunk rendre megcsúszott a
hányadéktól és tengervíztől iszapos fedélzeten. Morwenna szorosan ölelte magához
gyermekeit, Ceinwyn és Guinevere imádkoztak, Taliesin merte a vizet, míg Culhwch és
Galahad Balignak és a szásznak segített levonni a tönkrement vitorlát. A szakadozott
vásznat a hullámok közé vetették, árbocfástul-mindenestül, de a roncsokat lószőr kötéllel
a fartőgerendához erősítették, így a vitorlázatot magunk után vonszolva valahogy sikerült
is szélirányba fordulnunk és szembekerülnünk a viharral.
– Ilyen dühödt vihart se láttam még! – üvöltötte Balig felém. Igaza lehetett. Nem
szokványos vihar tört ránk, hanem a druida halála nyomán elszabadult, féktelenül
tomboló elemek, és Manawydan nyirkos lélegzete bömbölt a fülünkben, amint hajónk
fel-le bukdácsolt az őrjöngő tengeren. A hajótörzs deszkái közt sziszegve tört be a víz, de
mi éppoly sebesen kimertük, ahogy jött.
Azután megláttam az első hajóroncsot a vízen, egy pillanattal később pedig futó pillantást
vethettem egy úszó alakra is. Kétségbeesetten próbált odakiáltani nekünk, de a tenger
már le is húzta magával. Arthur flottáját pusztulás fenyegette. Néha, mikor egy-egy
szélroham elvonult a fejünk felett és a levegő néhány pillanatra kitisztult, láttam a
többieket, amint lázas igyekezettel merik a vizet, és láttuk a többi hullámokkal viaskodó
lélekvesztőt is, azután a vihar újra elvakított bennünket, s amikor a roham elvonult, már
nem tűnt elénk hajó, csak a víz felszínén hánykódó törmelék. Arthur flottája, egyik hajó a
másik után, elsüllyedt; Arthur emberei és azok asszonyai a vízbe fúltak. Azok halták a
leggyorsabb halált, akik magukon viselték vértjüket.
És mindez idő alatt, alig valamivel lemaradva vitorlánk romjaitól, Merlin teste követett
bennünket. Valamikor azután tűnt fel, hogy kivetettük a vitorlát a hullámok közé, de
azután már velünk maradt. Láttam fehér köntösét a hullámok felszínén, láttam eltűnni,
majd alig egy pillanattal később újra felbukkanni. Egyszer úgy látszott, mintha még a fejét
is kiemelné a víz alól, és megfigyeltem, hogy a torkán tátongó sebet fehérre mosta az
óceán; ö pedig meredten nézett felénk üres szemgödreivel, azután újra alábukott. A
fartőke vasszögét érintettem, és úgy könyörögtem Manawydannek, hogy húzza le
magával a druidát a mélybe. Vidd magaddal, fohászkodtam, küldd a lelkét a Túlvilágra, de
valahányszor újra odanéztem, Merlin még mindig ott volt, fehér haja együtt örvénylett a
tenger tajtékjával.
Merlin elkísért bennünket, de hajóink közül egy sem. Hiába kémleltük az eső és vízpermet
függönyét, nem láttunk mást mögötte, mint a komor égboltot, a szürke és koszos fehér
tengert, a roncsokat, és Merlint, szüntelenül csak Merlint. Talán védelmezni akart
bennünket, noha nem azért, hogy biztonságban legyünk, hanem mert Nimue még nem
végzett velünk. Magunkkal vittük, amire a leginkább vágyott, ezért egyedül a mi hajónkat
kímélte meg Manawydan vizein.
Merlin nem hagyott el, míg maga a vihar is el nem enyészett. Még egyszer utoljára felém
fordította arcát, azután alámerült a vízben. Egy pillanatig még láttam kitárt karjait, fehér
alakját a hullám zöld szívében, azután eltűnt. És eltűnésével a vihar is alábbhagyott. Még
az eső is elállt.
Tovább hánykolódtunk a hullámokon, de a levegő kitisztult körülöttünk, a fellegek
feketéről szürkére, majd áttört fehérre váltottak, és körülöttünk nem maradt más, csak a
tenger. Egyedül a mi hajónk maradt sértetlen, és amint Arthur körülkémlelt a megürült
hullámokon, láttam, hogy könnyek csillannak a szemében. Embereit Manawydan
szólította magához; valamennyi bátor harcost, kivéve bennünket. Egy egész sereg veszett
o d a .
És mi egyedül maradtunk.
Bevontuk az árbocfát és a vitorla maradványait, azután tovább eveztünk. Rajtam kívül
minden férfinak felhólyagosodott a keze az evezéstől, s bár én is megpróbálkoztam vele,
egyetlen kézzel képtelen voltam irányítani a jókora lapátot. Egész úton a hajó végében
gubbasztottam és a többieket figyeltem, mígnem valamikor estetájt a tőke homokra futott,
és mi kevéske megmaradt tulajdonunkat a vállunkra véve kimásztunk a partra.
A homokdűnéken aludtunk meg, majd reggel letisztogattuk a sót fegyvereinkről, és
összeszámláltuk kevéske aranyunkat. Balig és a szász a parton maradt. Állították, hogy
még helyre tudják hozni a hajót, én pedig szorosan magamhoz öleltem sógorom, és
nekiadtam utolsó aranypénzem, mielőtt követtem volna Arthurt dél felé.
A part menti dombok közt találtunk egy csarnokot. A csarnok ura Arthur hívének vallotta
magát, és adott nekünk egy lovat meg két öszvért. Próbáltuk arannyal megfizetni, de ő
visszautasított bennünket.
– Bárcsak lándzsásokat is adhatnék – sóhajtotta –, csak hát... – Megvonta a vállát. A
földbirtokos szegény volt; így is nekünk adta szinte mindenét. Megettük az ételét, a
tüzénél megszárogattuk ruháinkat, azután Arthurral kiültem a csarnok gyümölcsösébe, az
egyik virágba borult almafa alá. – Már nem harcolhatunk Mordreddel – szólt Arthur
komoran. Mordred legkevesebb háromszázötven lándzsásnak parancsolt, és amíg
bennünket hajszoltak, Nimue gyülevészhada is őket szolgálta. Sagramor emberei
kétszázan sem voltak. A háború elveszett, mielőtt még megkezdődhetett volna.
– Oengus segíteni fog – vetette fel Culhwch.
– Talán megpróbálja – engedte meg Arthur –, de Meurig nem fogja őt átengedni
G w e n t e n .
– És Cerdic is el fog jönni – mondta Galahad halkan. – Amint hírét veszi, hogy Mordred
ellenünk harcol, támadni fog. És nekünk csak kétszáz emberünk lesz.
– Még kevesebb – szúrta közbe Arthur.
– És hány ellen? – kérdezte Galahad. – Négyszáz? Ötszáz ellen? És a túlélőknek, ha
győzni is tudnak, még szembe kell néznie Cerdickel.
– Akkor hát mit tegyünk? – kérdezte Guinevere. Arthur elmosolyodott.
– Armoricába megyünk – felelte. – Mordred oda nem jöhet utánunk.
– Dehogyisnem – mordult fel Culhwch.
– Ezzel majd akkor is ráérünk foglalkozni – szólt Arthur nyugodtan. Keserű volt azon a
reggelen, de nem indulatos. A sors rettenetes csapást mért rá, és nem hagyott neki más
lehetőséget, mint hogy megbarátkozzon az új helyzettel. Arthur emlékeztetett rá
bennünket, hogy Broceliandei Budic a nővérét, Annát vette feleségül, és bizonyos volt
benne, hogy a király menedéket ad nekünk. – Szegények leszünk – küldött egy szomorú
mosolyt Guinevere felé –, de lesznek barátaink, és ők segítenek bennünket. Broceliande
is rászorul Sagramor lándzsásaira. Nem kell majd éheznünk. És ki tudja? – mosolyogott
most fiára. – Mordred még meghalhat, és akkor visszatérünk.
– De Nimue – vetettem ellene – a világ végéig üldözni fog bennünket.
Arthur elfintorodott.
– Akkor végeznünk kell vele – mondta lassan –, de ennek is eljön majd a maga ideje.
Előbb azt kell eldöntenünk, hogyan érjünk el Broceliandébe.
– Elmegyünk Camlannbe – feleltem –, és megkeressük Caddwgot, a hajóst.
Arthurt láthatóan meglepte a hangomból kicsendülő bizonyosság. – Caddwgot?
– Merlin rendezte el így, uram – bólintottam. – Ez az utolsó ajándéka számunkra.
Arthur lehunyta szemét. Merlinre gondolt, és egy pillanatig azt hittem, könnyeket fog
ontani érte, ám azután csak megborzongott.
– Akkor hát Camlannbe – mondta, amint felnyitotta szemét.
Culhwch fia, Einion pattant fel a felnyergelt hátaslóra és indult kelet felé, hogy fellelje
Sagramort. Új parancsot vitt, miszerint Sagramornak tengerre kellett kelnie, hogy
Armoricába hajózzon. Einionnak azt is tudatnia kellett a numídiaival, hogy mi magunk
Camlannbe megyünk, és legközelebb Broceliande tengerpartján találkozunk. Nem
ütközünk meg Mordreddel és nem kiáltjuk királlyá Gwydrét; ehelyett a tenger túlsó partján
keresünk menedéket ellenségeink elől.
Miután Einion ellovagolt, az egyik öszvér hátára Arthur-bachot és Serent, a másikra
vértjeinket tettük, és délnek vettük az irányt. Mostanra Mordred felfedezte, hogy
elmenekültünk Siluriából, és Dumnonia serege máris visszafelé vonult. Nimue
gyülevészhada kétségkívül velük tartott, és valamennyien kihasználhatták a jó római utak
kínálta előnyöket, míg nekünk a dombvidéken kellett keresztülvágnunk. Épp ezért siettünk
i s .
Vagy legalábbis próbáltunk sietni, csakhogy a dombok meredeken tornyosultak elénk.
Hosszú út állt még előttünk, és az öszvérek haladásunk lassították, miként Ceinwyn is, aki
még ekkor is túl gyenge volt a gyalogláshoz. Lassan törtünk előre, ám Arthur beletörődni
látszott a végzetbe.
– Mordred nem tudja, merre keressen bennünket – bizakodott.
– Nimue annál inkább – vetettem fel. – Ki tudja, mit szedett még ki Merlinből a végére?
Arthur sokáig nem szólt. Kéklő harangvirágokkal és napfénnyel teli erdőn vágtunk át.
– Tudod, mit kellene tennem? – kérdezte idővel. – Keresnem kellene egy mély kutat,
ahová bevethetném Excaliburt, majd kövekkel kellene telehordanom azt a kutat, hogy
senki se találhasson rá, míg csak világ a világ.
– Miért nem teszed meg, uram? Elmosolyodott és megérintette a kard markolatát.
– Már nagyon megszoktam. Megtartom, míg csak nem lesz rá szükségem többé. Ha
muszáj lesz, majd elrejtem. De most még nem. – Elmélázva sétált tovább. – Haragszol
rám? – kérdezte hosszú szünet után.
– Rád? Miért?
Körbemutatott, mintha fel akarná ölelni Dumnonia egészét; az egész szomorú világot,
mely ezen a tavaszi reggelen csalóka módon színes virágokkal és zsenge levelekkel
t ü n d ö k ö l t .
– Ha itt maradok, Derfel – magyarázta –, ha elveszem Mordredtől a hatalmat, mindez
sosem történik meg. – Megbánást hallottam ki a hangjából.
– De hát ki tudhatta – kérdeztem –, hogy Mordredből valaha is harcos lesz? Vagy hogy
sereget toboroz?
– Igaz – ismerte el. – Mikor beleegyeztem Meurig követelésébe, azt gondoltam, Mordred
Durnovariában fog megrothadni. Azt gondoltam, a sírba issza magát, vagy egy kocsmai
verekedésben kap kést a hátába. – Megrázta a fejét. – Soha nem szabadott volna királlyá
emelnünk őt, de mi választásom maradt? Esküt tettem Uthernek.
Minden azzal az esküvel dőlt el. Élénken emlékeztem arra a Nagytanácsra, az utolsóra,
melyet Britannia földjén tartottak, ahol Uther Arthurra rótta az esküt, mely bebiztosította
Mordred uralmát. Uther öregember volt már akkor, vaskos, otromba és beteg, én pedig
alig nőttem ki a gyermeksorból, és semmire sem vágytam annyira, mint hogy lándzsás
lehessek. Oly rég történt mindez, mikor még Nimuét is a barátomnak tarthattam.
– Uther még azt sem akarta, hogy az eskütevők közt légy.
– Tudtam, hogy nem akarja – bólintott rá Arthur –, én mégis magamra vettem az esküjét.
Az eskü pedig eskü, és ha szántszándékkal megszegünk egyet, akkor hitünket és
valamennyi eskünket szegjük meg. – Mégis több esküt megszegünk, mint ahányat
megtartunk, gondoltam magamban, de nem szóltam. Arthur mindig igyekezett megtartani
ígéreteit, és ez megnyugvást jelentett a számára. Hirtelen elmosolyodott, és láttam, hogy
derűsebb gondolatok járnak a fejében.
– Valamikor régen – fordult felém – láttam egy darabka földet Broceliandéban. Egy szűk
völgy tört a déli part felé, és emlékszem egy patakra, meg némi erdőre is. Akkor azt
gondoltam, épp megfelelő hely arra, hogy egy férfi megtelepedjen, csarnokot építsen és
leélje az életét.
Felnevettem. Még most sem vágyott másra, csak arra a csarnokra, egy kevéske földre, és
a barátokra – ugyanazokra a dolgokra, melyeket egész életében kívánt. Sosem kedvelte
a palotákat, nem élvezte a hatalmat, noha szívesen háborúzott. Mindig igyekezett leplezni
e vonzalmát, pedig bátran küzdött és fürgén járt az esze, ami veszedelmes harcossá
tette. A harcviselés révén szerzett magának nevet, egyesítette Britanniát és verte ki a
szászokat; ám az uralkodás terén mutatott vonakodása, az emberek jóságába és az
eskük szentségébe vetett megingathatatlan hite által mindig engedte, hogy a nálánál
hitványabb emberek lerontsák, amit ő felépített.
– Egy fából ácsolt csarnok – szólt ábrándos hangon –, egy tengerre néző kerengővel.
Guinevere imádja a tengert. A föld dél felé, a tenger és a homokos part felé lejt, és az
egyik szirtre fel is építhetnénk a csarnokot, hogy éjjel-nappal hallhassuk a hullámok zaját.
És a csarnok mögött – tette hozzá – új kovácsműhelyt építek.
– Hogy még több fémet kínozz meg? – incselkedtem.
– Ars longa – felelte mosolyogva – vita brevis.
– Latin? – kérdeztem. Bólintott.
– A művészet örök, az ember halandó. Meglátod, fejlődni fogok. A türelmetlenség az én
hibám. Előre látom a fémben a formát, amit ki akarok alakítani, és próbálok mielőbb célt
érni, csakhogy a fémet nem lehet siettetni. – Bekötözött karomra fektette kezét. – Boldog
évek várnak még ránk, Derfel.
– Remélem, uram.
– Hosszú-hosszú évek – folytatta –, hogy megvénüljünk, énekeket hallgassunk,
emlékezzünk.
– És Britanniáról álmodjunk? – kérdeztem.
– Jól szolgáltuk őt – jelentette ki rövid gondolkodás után –, és most annak jött el az ideje,
hogy ő szolgálja saját magát.
– Ha visszatérnek a szászok – kérdeztem –, és az emberek hozzád kiáltanak,
v i s s z a t é r s z ?
E l m o s o l y o d o t t .
– Azért talán visszatérek, hogy Gwydrének adjam a trónt, ám egyébként felakasztom
Excaliburt csarnokom legmagasabb gerendájára, Derfel, és engedem, hogy a pókok
behálózzák. Nézem a tengert, művelem kertemet, és végignézem, amint unokáim
felcseperednek. Te és én, barátom, megtettük a magunkét. Jótálltunk minden eskünkért.
– Egyet nem számítva. Metsző pillantást vetett rám.
– A Bannek tett eskümre gondolsz?
Már el is feledkeztem arról az esküről, az egyetlenről, melyet Arthur nem tartott meg, s
amelynek súlya ma is nyomasztotta. Ban benoici királysága elesett a frankok ostroma
alatt, s bár Arthur elküldte embereit, ő maga nem sietett Ban segítségére. Mindez
azonban régen történt, és én magam sosem hibáztattam Arthurt a kudarcért. Segíteni
akart, de Aelle szászai bennünket szorongattak akkoriban, és egyszerre két háborút még
Arthur sem vívhatott meg.
– Nem, uram – feleltem. – Sansumnak tett eskümre gondolok.
– Az egérkirály el fog feledkezni rólad – legyintett Arthur.
– Ő semmiről sem feledkezik el, uram.
– Akkor hát rá kell bírnunk őt a felejtésre – jelentette ki Arthur –, mert nem hinném, hogy
nélküled képes lennék megvénülni.
– Miként én sem nélküled, uram.
– Úgy hát elrejtőzködünk, te és én, és az emberek hiába kérdezik majd, hol van ilyenkor
Arthur? Hol van Derfel? Hol van Galahad? Hol van Ceinwyn? Senki sem tud majd rólunk,
hiszen ott rejtőzünk majd a tenger túlsó partján, annak a völgynek a mélyén. –
Felnevetett. Közelibbnek érezte az álmát, mint korábban bármikor, és hosszú utunk utolsó
mérföldjein a reménykedés űzte egyre tovább.
Négy teljes napba és éjszakába telt, míg végre elértük Dumnonia déli partját. Megkerültük
az ingoványt, és a gerincen megtelepedtünk, míg az esti fény széles folyóvölgyet világított
meg alattunk, mely egyenesen a tenger felé tört. Ez volt Camlann.
Jártam itt már korábban is. Ez volt az az országrész, délre a dumnoniai Iscától, ahol a
népek kékre tetováltatták arcukat. Lord Owain szolgálatában álltam, mikor először
idejöttem, és az ő parancsára vettem részt a mocsaras fennsíkon zajlott mészárlásban.
Évekkel később újra erre tévedtem, mikor próbáltam megmenteni Tristan életét, és most
harmadszor is visszatértem. Gyönyörű táj terült el alattunk, éppoly szép, mint bármely
más Britanniában, noha engem csak a vérontásra emlékeztetett, és tudtam, boldogan
hagyom majd magam mögött Caddwg hajóján.
Sokáig meredtünk utunk végére. Az Exe folyó messze alattunk ömlött a tengerbe, de
mielőtt még elérte volna, széles tavat formált, melyet az óceántól keskeny homoksáv
választott el. Ezt a homokpadot nevezték Camlannek, s a hegyében, melyet
magaslesünkről alig láthattunk, kis római erősség húzódott meg. Az erődítmény falai közt
jókora vastartó magasodott, melynek tüze egykor a közelgő római gályákat figyelmeztette
az alattomos zátonyokra.
Végigkémleltük a tavat, a homokpadot, a zöldellő partot. Ellenségnek nem láttuk nyomát.
Nem csillantak pengék a lenyugvó nap fényénél, nem vágtáztak lovasok a keskeny
homoksávon, nem várakoztak ránk lándzsások. Akár egyedül is lehettünk volna a világon.
– Ismered Caddwgot? – törte meg Arthur a csendet.
– Egyszer, még évekkel előbb, találkoztam vele, uram.
– Akkor hát keresd meg őt, Derfel. Mi az erődítményben várakozunk majd.
Elnéztem délre, a tenger felé. Hatalmas, üres, csillogó tükör. Az út, melyen magunk
mögött hagyjuk Britanniát. Leereszkedtem a domboldalon, hogy utazásunk valósággá
váljon.
Az est utolsó, kihunyó fényei világították be az utat Caddwg házához. Útbaigazítást a
helybéliektől kértem, akik egy kis kunyhóhoz irányítottak, mely Camlann északi partján
állt; és most, a közeledő dagálynál, a viskó nedvesen fénylő homoksáv felé fordult.
Caddwg a hajóját nem a vízben tartotta, hanem magasan és szárazon, a gerince alatt
jókora fagörgőkkel, a hajótest körül öles póznákkal.
– Prydwen, így hívják – közölte Caddwg üdvözlés helyett. Látta, amint megállok a hajó
mellett, és most előjött házából. Az öreg, ősz szakállú és napbarnította hajós gyapjúujjast
viselt, melyen szurokfoltok sötétlettek és halpikkelyek csillantak.
– Merlin küldött – fordultam hozzá.
– Gondoltam, hogy így lesz. Előre megmondta. Ő maga is eljött?
– Meghalt – feleltem kurtán.
Caddwg kiköpött. – Sosem hittem, hogy ezt kell hallanom. – Másodszor is kiköpött. – Azt
hittem, őt még a halál is elkerüli.
– Megölték – tettem hozzá.
Caddwg előregörnyedt és néhány fatuskót vetett a tűzre, mely egy fortyogó kondér alatt
lángolt. Szurkot forralt, és láttam, hogy azzal kenegeti a Prydwen palánkjai közt nyíló
réseket. Maga a hajó csodálatosan festett. Törzsét tisztára sikálták, és a világos fa erősen
elütött a szurokkal kikent résektől. A Prydwen magasan hordta az orrát és a tatrészét; a
hosszú, frissen készített árboc még kecskebakon feküdt a partra vont hajótörzs mellett.
– Akkor hát, a hajóra lenne szükség – találta ki a gondolatom Caddwg.
– Tizenhármán vagyunk – bólintottam –, és az erődben várunk.
– Holnap ilyenkor – mondta Caddwg.
– Előbb nem lehet? – kérdeztem, újra eltelve félelmeimmel.
– Nem tudtam, hogy jöttök – zsörtölődött Caddwg –, és dagályban amúgy sem futhatunk
ki. Mire helyére teszem az árbocot meg a kormánylapátot, és felkötöm a vitorlát, a dagály
is visszavonul. Holnap délutánra elkészülök, és amilyen gyorsan csak tudok, értetek
jövök, bár szürkület előtt aligha indulhatunk. Küldhettetek volna egy üzenetet.
Igazsága volt, bár egyedül azért nem küldtünk üzenetet, mert nem értettünk a hajókhoz.
Azt gondoltuk, ideérünk és elhajózunk; azt még csak nem is álmodtuk volna, hogy a
hajónk éppenséggel nincs a vízben.
– Nincs másik hajó? – kérdeztem.
– Olyan nincs, amelyik megbír tizenhárom embert – felelte –, és olyan sem, amely elvinne
oda, ahová én viszlek.
– Broceliandéba.
– Odaviszlek, ahová Merlin mondta – felelte Caddwg konokul, majd megkerülte a
Prydwen orrát és felmutatott egy szürke, nagyjából alma méretű kőre. Nem láttam semmi
figyelemreméltót a kőben, ha csak azt nem, hogy milyen ügyesen a hajó törzsébe
foglalták, akárcsak holmi méretes ékkövet. – Ő adta nekem azt a követ – mondta
Caddwg, Merlinre utalva. – Az irányt mutatja, úgy bizony.
– Varázskő? – kérdeztem, minthogy soha azelőtt nem hallottam ilyesmiről.
– Odaviszem Arthurt, ahová Merlin megparancsolta, és senki más nem viheti el őt oda.
Egyetlen más hajó sem viheti el, csak amelyiket Merlin nevezett el – folytatta Caddwg. A
Prydwen név Britanniát jelentette. – Arthur veletek van? – kérdezte Caddwg, hirtelen
támadt nyugtalansággal.
– Igen.
– Akkor elhozom az aranyat is – toldotta meg Caddwg.
– Aranyat?
– A vénember hagyta itt Arthurnak. Úgy gondolta, szüksége lehet rá. Nekem nem kell, az
biztos. Arannyal nem lehet halat fogni. Azon vettem új vitorlát, azt is megmondom, és
Merlin maga kért, hogy vegyek új vitorlát, azért is adta az aranyat, de arannyal akkor se
lehet halat fogni. Asszonyt, azt igen – kuncogott –, de nem halat.
Felnéztem a hajóra.
– Nincs szükséged segítségre? – kérdeztem.
Caddwg bántó hangon felnevetett.
– Aztán miként lennél a segítségemre? Értesz a hézagoláshoz? Be tudsz ültetni egy
árbocot vagy fel tudsz húzni egy vitorlát? – Kiköpött. – Csak füttyentenem kell, és
tucatnyian sietnek a segítségemre. Ha reggel énekelni hallod őket, azt jelenti, hogy épp
akkor vontatják le a hajót a tengerre. Holnap este – biccentette felém. – Találkozunk az
erődnél. – Azzal elfordult és visszatért a viskóba.
Én pedig mentem, hogy csatlakozzam Arthurhoz. Mostanra besötétedett, és élénken
szikrázó csillagok lyuggatták ki az eget. Holdkorong fénylett tompán az óceán felett és
világította meg ezüstösen az erősség falait, melyek közt a Prydwenre várakoztunk.
Alig egy napunk maradt Britanniában, gondoltam. Egy utolsó éjszaka és egy utolsó nap,
azután útra kelünk a hold felé, és Britannia többé nem lesz más, csak ködös emlék.
Az éjjeli szél halkan járt az erősség leromlott falai közt. A hajdani vastartó rozsdásodó
maradványai élesen metszett árnyat vetettek az udvarra, partra futó hullámok morajlottak
tompán, a hold lassan lebukott a tenger ölelésébe és az éjszaka elfeketedett.
A sáncok alatt húzódtunk meg. A rómaiak egykor homokból emelték erősségük falait,
melyre agyagos földet hordtak; ezt beültették tengeri fűvel, végül a sánc tetején
cölöpkerítést vontak. A falazat már építésekor is gyenge lehetett, bár az erőd inkább csak
megfigyelőállás gyanánt szolgált, és alig néhányan leltek itt menedéket a tengeri szelek
elől, hogy az őrtüzet táplálják. A facölöpök mostanra mind szétrothadtak; az eső és a szél
elmállasztotta a fal java részét, bár az egyes helyeken így is négy-öt láb magas maradt.
A reggel tiszta fénnyel köszöntött ránk, és a sánc tetejéről figyeltük, amint a kis
halászbárkák kihúzódnak a tengerre, hogy napi munkájukat megkezdjék. Távozásuk után
egyedül a Prydwen maradt hátra, a széles tengeröböl partján. Arthur-bach és Seren a
tópart homokjában játszadozott, ahol nem voltak bukóhullámok, míg Galahad Culhwch
megmaradt fiával elindult, hogy valami élelmet szerezzen a parton. Nemsoká kenyérrel,
szárított hallal és egy rocska frissen fejt tejjel tértek vissza. Valamennyiünkön
megmagyarázhatatlan boldogság uralkodott ezen a reggelen. Emlékszem az önfeledt
nevetésre, mikor Seren végighempergett egy homokdűne oldalán, és az üdvrivalgásra,
amikor Arthur-bach fáradságos munkával kitépett egy csomó tengeri füvet a homokból. A
jókora zöld nyaláb súlyban legalább annyit nyomott, mint ő maga, mégis sikerült
kirángatnia és átvonszolni az erősség leomlott falán. Gwydre és jómagam tapssal
jutalmaztuk, azután beszélgetésbe elegyedtünk egymással.
– Ha a sors nem szánt királynak – vélte Gwydre –, akkor bele kell törődnöm.
– A végzet megkerülhetetlen – mondtam, s amikor kérdő pillantást vetett rám,
elmosolyodtam. – Ez volt Merlin legkedvesebb mondása. Meg hogy „ne légy képtelen,
Derfel”. Mégis mindig az voltam.
– Nem hinném, hogy az lettél volna – sietett megnyugtatni.
– Valamennyien azok voltunk a szemében. Kivéve talán Morgant és Nimuét. Mi, többiek
egész egyszerűen nem voltunk elég eszesek. Édesanyád, ő talán igen, de ő sosem állt
közel Merlinhez.
– Bárcsak jobban ismerhettem volna.
– Mikor majd öreg leszel, Gwydre, legalább elmondhatod az embereknek, hogy te még
találkoztál Merlinnel.
– Senki sem fog hinni nekem.
– Nem, talán csakugyan nem – ismertem el. – És mire megvénülsz, az emberek
mindenféléket kitalálnak majd róla. És atyádról is. – Messzire hajítottam egy kagyló
meszes héját. A víz túlsó partján férfiak hangja harsant, amiből tudhattam, hogy Caddwg
emberei most bocsátják vízre a Prydwent. Már nincs sok időm, jegyeztem meg
magamban. – Talán senki sem tudja majd az igazat – tettem még hozzá.
– Az igazat?
– Atyádról – magyaráztam –, vagy Merlinről. – Máris hallottunk olyan éneket, mely ennyi
ember közül éppen Meurignak tulajdonította Mynydd Baddon diadalát, és Lancelotot
messze Arthur fölébe helyezte. Keresni kezdtem Taliesint, és azon tűnődtem, hogy ő
vajon kiigazítja-e majd azokat az énekeket. A bárd aznap reggel közölte velünk, hogy
nincs szándékában átkelni a tengeren, hanem inkább visszatér Siluriába vagy Powysba.
Azt hiszem, eddig is csak azért tartott velünk, hogy Arthur közelében lehessen és így
megismerje élete történetét – avagy Taliesin előre látta a jövendőt, és megértette, hogy
neki abban már nem jut szerep. Akárhogyan is, a bárd Arthurral beszélgetett, aki most
hirtelen otthagyta őt, hogy elsiessen a tengeröböl felé.
Hosszú ideig mozdulatlanul állt a tó partján, és észak felé kémlelt. Azután hirtelen
elfordult, és felrohant a legközelebbi homokbuckára, hogy annak tetejéről újra elnézzen
észak felé.
– Derfel! – kiáltotta Arthur. – Derfel! – Lecsusszantam az erősség földsáncáról, és
végigszaladtam a homoksávon, fel a dűne tetejére. – Mit látsz? – kérdezte tőlem Arthur.
Elnéztem észak és a tó túlsó partja felé. Láttam a Prydwent, félúton a tenger felé; láttam a
tüzeket, melyek felett sófőző üstök lógtak és a napi fogást füstölték, és láttam, amint
néhány halász száradni teszi ki hálóját, azután rajtuk is túl megláttam a lovasokat.
Napfény csillant egy lándzsa hegyén, majd egy másikon is, azután váratlanul tucatnyinál
is több férfi tűnt fel az úton, mely a tengeröböl partjára vezetett.
– Elrejtőzni! – adta ki Arthur a parancsot, és lecsusszantunk a dűne oldalán, felkaptuk
Arthur-bachot és Serent, majd bujkáló bűnösökként rejtőztünk el az omladozó erősség
sáncai mögött.
– Meglátnak minket, uram – adtam hangot félelmemnek.
– Talán nem.
– Hányan vannak? – kérdezte Culhwch.
– Húszan? – találgatott Arthur. – Harmincan? Talán még többen. A fák közül jöttek elő.
Százan is lehetnek.
Halk, reszelős hang hallatszott, és amint visszafordultam, láttam, hogy Culhwch vonta elő
a kardját. Vigyorogva fordult oda hozzám.
– Az se érdekel, ha kétszázan vannak, Derfel, de az én szakállamat nem fogják levágni.
– Ugyan kinek kellene a szakállad? – firtatta Galahad. – Hacsak nem valaki a tetveid
irigyli el tőled.
Culhwch felnevetett. Imádott incselkedni Galahaddel, és máris a riposzton gondolkodott,
mikor Arthur óvatosan kiemelte a fejét a sáncok fölé, és elnézett nyugat felé, ahonnét a
közeledő lándzsások feltűntek. Mozdulatlanul figyelt, és ez csendre intett bennünket is,
majd hirtelen felegyenesedett és integetni kezdett.
– Sagramor az! – kiáltott vissza nekünk, és a hangja eltelt túláradó örömmel. – Sagramor
az! – kiáltott újra, oly izgatottan, hogy Arthur-bach boldogan sikongatni kezdett. –
Sagramor! – kiáltozta a csöpp fiú is, és valamennyien felkapaszkodtunk a sáncokra, hogy
lássuk Sagramor komor, fekete zászlaját lengeni a tengeri szélben. Kúpos fekete
sisakjában maga Sagramor vezette a menetet, és amint meglátta Arthurt, eliramodott felé
a homokon. Arthur elébe szaladt, Sagramor pedig leszökkent lova nyergéből, hogy ura elé
térdepeljen és átkarolja Arthur derekát.
– Uram! – kiáltott Sagramor tőle szokatlan érzelmességgel. – Uram! Nem hittem, hogy
még láthatlak.
Arthur felemelte és magához vonta. – Találkoztunk volna Broceliandéban, barátom.
– Broceliendéban? – köpött ki Sagramor. – Ki nem állom a tengert. – Könnyek csillantak a
fekete arcon, és én visszaemlékeztem arra, mikor elmesélte, miért is követi Arthurt. Azt
mondta: mikor nem volt semmim, Arthur nekem adott mindent. Sagramor nem azért jött
ide, mert vonakodott tengerre szállni, hanem mert Arthurnak segítségre volt szüksége.
A numídiai nyolcvanhárom emberét hozta el, és Einion, Culhwch fia, szintúgy vele tartott.
– Alig kilencvenkét lovam volt, uram – magyarázta Sagramor. – így is hónapokon át
gyűjtögettem őket. – Remélte, hogy Mordred seregét megelőzve valamennyi emberét
Siluriába vezetheti, ám ehelyett be kellett érnie maréknyi harcossal és ezzel a homokos
t e n g e r p a r t t a l .
A lovak közül több nem bírta ki az utat, de nyolcvanhárman biztonságban megérkeztek.
– Hol van a többi embered? – kérdezte Arthur.
– Tegnap szálltak hajóra, a családjukkal együtt – felelte Sagramor, majd kivonta magát
Arthur öleléséből és végignézett rajtunk. Szánalmasan festhettünk, mert Sagramor e ritka
alkalommal elmosolyodott, mielőtt fejet hajtott volna Ceinwyn és Guinevere előtt.
– Csak egyetlen hajónk van – szólt Arthur aggodalmas hangon.
– Akkor azon indulsz útnak – szólt Sagramor higgadtan –, miközben mi nyugatnak
megyünk, Kernowba. Ott találunk hajókat, és követünk dél felé. Mindenképp találkozni
akartam veled a víznek ezen a felén, arra az esetre, ha ellenségeid rád találnának.
– Eleddig egyet sem láttunk – érintette Arthur Excalibur markolatát –, legalábbis a
Severn-tenger erre eső oldalán nem. És imádkozzunk, hogy már ne is lássunk egyet se.
A hajónk szürkületre készül el, akkor indulunk.
– Akkor hát szürkületig kell vigyáznom rád – bólintott Sagramor, miközben emberei
lecsusszantak lovaik nyergéből, kibújtak a pajzsok hevederéből, és leszúrták lándzsáikat
a homokba. A verítéktől csatakos és ziháló lovak kimerülten álltak, míg Sagramor emberei
kinyújtóztatták megfáradt karjukat és lábukat. Újra edzett harcosokból álló csapat lettünk;
kisebb sereg, mely Sagramor fekete zászlója alá gyűlt.
Alig egy órával később, éppily megfáradt és csatakos lovakon, megérkezett az ellenség
i s .
Ceinwyn segített felölteni a vértezetet. Megmaradt kezemmel másként nem boldogultam
volna a nehéz lánckabáttal és a Mynydd Baddonnál zsákmányolt lábszárvédővel, mely
megóvta lábam az alattomos, pajzsfal alól érkező lándzsadöfésektől. Miután a
lábszárvédő és a lánckabát a helyére került, és felöltöttem a derekamra Hywelbane-t is,
Ceinwyn felszíjazta a pajzsot bal karomra. – Szorosabbra – kértem, és ösztönösen
kitapintottam a láncfonat dudorát, mely Ceinwyn fibulájának helyét jelezte. Az ékszer, mint
számtalan más csatában, most is talizmánként oltalmazott.
– Talán nem is támadnak – vetette fel Ceinwyn, miközben olyan szorosra húzta a
szíjakat, amennyire csak erejéből telt.
– Imádkozzunk, hogy így legyen – bólintottam rá.
– Imádkozzunk, de kihez? – kérdezte komor mosollyal.
– Akiben a leginkább megbízol, kedvesem – feleltem, majd magamhoz vontam és
megcsókoltam. Ezután felvettem sisakom, és meghúztam a szíját az állam alatt. A
horpadást, mely Mynydd Baddonnál keletkezett, mostanra simára kalapálták, és a
hasadékot új vaslemezzel fedték el. Még egyszer megcsókoltam Ceinwynt, majd lezártam
az arcvédő lemezeket. A szél a szemrés elé fújta sisakom díszét, én pedig hátravetettem
fejem, hogy félresöpörjem a szürke farkasprémet. Azok közül, kik egykor a ragadozó
farkát tűzték sisakjukra, én maradtam utolsónak. A többieket vagy Mordred emberei
mészárolták le, vagy Manawydan húzta a tenger mélyébe. Én voltam közülük az utolsó,
miként az utolsó olyan harcos is, aki még Ceinwyn csillagját viselte a pajzsán.
Megmarkoltam lándzsám nyelét, mely alig lehetett vékonyabb Ceinwyn csuklójánál, és
amelynek kifent élét, Morridig legfinomabb edzett acéljából készült.
– Caddwg hamarosan itt lesz – nyugtattam Ceinwynt. – Nem kell már soká várnunk.
– Csak épp egész nap – sóhajtott Ceinwyn, és a tó felé fordult, melynek iszapos partján a
Prydwen lebegett a vízen. A férfiak már az árbocot állították, ám az apály nyomán a hajó
nemsokára újra megfeneklett, és az induláshoz ki kellett várni az újabb dagályt. De
legalább az ellenség nem zaklatta Caddwgot, és erre nem is lett volna oka. Egyszerű
halászt láttak benne, akivel nincs semmi dolguk. Velünk már annál inkább volt.
Az ellenség lovasai hatvanan-hetvenen lehettek, és a lovaknak inukat megfeszítve kellett
vágtázniuk, hogy beérhessenek minket. Most valamennyien ott várakoztak a homoknyelv
szárazföld felőli végén, amiből tudhattuk, hogy nemsokára újabb lándzsások csatlakoznak
hozzájuk. Szürkületre egész sereggel nézhetünk szembe; talán két sereggel is, ha Nimue
koldushada tartja az iramot Mordred lándzsásaival.
Arthur ékes harci öltözetét viselte. Páncélja, melynek vaslemezei közé aranypikkelyeket is
szőttek, szikrázva tükrözte vissza a napfényt. Figyeltem, ahogy magára ölti sisakját, rajta
a hófehér lúdtollakkal. Szokás szerint Hygwydd öltöztette vértezetbe, ám Hygwydd
meghalt, és helyette Guinevere csatolta fel az Excalibur díszes hüvelyét a derekára és
kötötte a fehér köpenyt vállára. Arthur mosolyogva nézte asszonyát, és mielőtt
leeresztette volna sisakja arcvédőjét, közelebb hajolt hozzá, hogy összesúgjanak és
összenevessenek. Két emberünk segítette fel Sagramor egyik lovára, s miután felült a
nyeregbe, kezébe adták lándzsáját és vertezüsttel borított pajzsát, melyről rég lehámozta
a keresztet.
– Bolygassuk meg őket – kiáltotta oda Sagramornak, aki mellettem állt. Arthur azt
tervezte, hogy harminc lovasát az ellenségre vezeti, majd rémült visszavonulást színlel,
hátha ezzel csapdába csalhatja őket.
Húsz emberünket hagytuk hátra az erősségben, az asszonyok és gyermekek védelmére,
majd követtük Sagramort a tengerparttal szemközti dűne mögé. Az erősségtől nyugatra a
homoksávot dűnék és teknők tucatjai szabdalták, csapdák és zsákutcák valóságos
labirintusát formálva, és egyedül a homoknyelv utolsó kétszáz lépésnyi szakaszát lehetett
belátni.
Arthur kivárta, míg elrejtőzünk, azután harminc emberét nyugatnak vezette a fodrozódó
homokon. Mi a dűne árnyékában bújtunk meg. Lándzsámat az erősségben hagytam; ezt
a csatát egyedül Hywelbane-nel akartam megvívni. Sagramor maga is kardjára
hagyatkozott, és éppen egy maroknyi homokkal igyekezett ledörgölni a rozsdát az ívelt
p e n g é r ő l .
– Elvesztetted a szakállad – mordult rám.
– Inkább elcseréltem Amhar életéért.
A hófehér fogak egy pillanatra megvillantak az arcvédő mögött, amint Sagramor
elvigyorodott. – Megérte – bólintott. – És a kezed?
– Elcseréltem egy varázslatra.
– Azért látom, nem a kardforgató kezed. – A fény felé tartotta a pengét, és elégedetten
látta, hogy a rozsdafolt eltűnt, majd felszegte fejét, és hallgatózni kezdett, de semmit sem
hallott, csak a hullámok kitartó moraját. – Nem kellett volna idejönnöm – szólt egy idő
u t á n .
– Miért nem? – Nem úgy ismertem Sagramort, mint aki kivonja magát a harcból.
– Biztosan követtek – bökött az állával nyugat és az ellenség felé.
– Alighanem nélküled is tudták, hogy ide jövünk – igyekeztem őt megnyugtatni, bár, ha
Merlin beszélt is Nimuénak Camlannről, sokkal valószínűbbnek tűnt, hogy Mordred
néhány könnyűlovasát csakugyan hátrahagyta Sagramor figyelésére, és ezek árulták el
rejtekhelyünket. Akárhogy is, késő volt már erre gondolni. Mordred emberei tudták, hol
vagyunk, és máris kezdetét vette a versenyfutás Caddwg és az ellenség között.
– Halljátok? – kérdezte Gwydre. Vértezetet viselt ő is, míg pajzsán atyja medvéje
díszelgett. Nyugtalannak tűnt, ami nem is csoda, hisz ez volt az első igazi csatája.
Hallgatóztam. Bélelt sisakom eltompította a hangokat, és csak nagy nehezen hallottam
meg a paták tompa dübörgését a homokon.
– Le! – szisszent Sagramor azokra, akik nem tudtak ellenállni a kísértésnek, és próbáltak
kikémlelni a dűne gerince mögül.
A lovak végigvágtáztak a tengerparton, és a homokbucka éppen arról az oldalról rejtett
bennünket. A hang egyre közelebb ért, és amint mennydörgéssé erősödött, szorosan
markoltuk meg lándzsáinkat és kardunkat. Sagramor sisakját egy vicsorgó róka maszkja
díszítette. Arra a rókára meredtem, de csak a lovak közeledő moraját hallottam. Veríték
csorgott le orcámon. Ahogy az ütközetek előtt mindig, most is súlyosnak éreztem a
l á n c k a b á t o t .
Az első paták elviharzottak mellettünk, majd Arthur kiáltása harsant a partról.
– Most! Most! Most!
– Gyerünk! – üvöltötte Sagramor, és valamennyien felkapaszkodtunk a homokbucka
oldalán. Csizmánk rendre megcsúszott a homokon, és úgy tűnt, sosem érünk fel a
csúcsra, de azután már át is bucskáztunk a túloldalon, és lerohantunk a partra, ahol
lovasok tömege kavargott a nedves homokon. Arthur visszafordult, és harminc emberével
összecsapott az üldözőkkel, kik számban ugyan kétszeresen felülmúlták őket, de most
megláttak bennünket is. A bölcsebbje azonnal megfordult, hogy elnyargaljon nyugat és a
biztonság felé, a legtöbben azonban folytatták a küzdelmet.
Üvöltve hívtam ki őket magam ellen, majd a pajzsom közepével felfogtam egy lovas
lándzsájának döfését, és Hywelbane-nel belehasítottam a ló hátsó lábába, hogy
átmetsszem az inait, azután pedig, mikor az állat felém borult, keményen lecsaptam
pengémmel a lovas hátára. A férfi felordított a fájdalomtól, én pedig fürgén hátraugrottam,
amint ló és lovas elvágódott a véráztatta homokon. Teljes erőmből a földön fetrengő
ellenség arcába rúgtam, és újra lesújtottam Hywelbane-nel, majd visszalendítettem a
kardot, hogy levágjak egy másik lovast, aki erőtlenül döfött felém lándzsájával. Sagramor
rettentő harci kiáltást engedett szabadjára, míg Gwydre egy nyergéből kizuhant harcost
ökleit fel lándzsájával. Az ellenség kezdte kivonni magát a küzdelemből, és gyors
vágtában menekült át a sekélyesen, ahol a visszahúzódó víz homok és vér elegyét
szippantotta magával. Láttam, hogy Culhwch egy ellensége után vágtat és kiveti azt a
nyeregből. A férfi próbált talpra állni, de Culhwch lecsapott rá a kardjával, majd elfordította
a lovát, és máris tovább vagdalkozott. A túlélők közül sokan közénk és a tenger közé
szorultak, és mi komor örömmel gyilkoltuk le őket. Lovak sikoltottak és kapálóztak
eszelősen. A langy hullámok rózsaszínben játszottak, a homok feketére vált a vértől.
Húsz ellenségünket megöltük, tizenhatot foglyul ejtettünk, és miután a foglyok elmondtak
mindent, amit tudtak, leöltük őket is. Arthur csak fintorogva adta ki a parancsot, hiszen
soha nem szeretett fegyvertelen embert ölni, ám ezúttal egyetlen lándzsást sem
vonhattunk ki a harcból, hogy őket őrizzük, és könyörületet sem éreztünk a szedett-vedett
népség iránt, mely jeltelen pajzsával kérkedett. Rövid úton végeztünk velük;
letérdepeltettük őket a homokba, ahol Hywelbane vagy Sagramor éles pengéje a fejüket
vette. Mordred emberei voltak, és maga Mordred vezette őket a partra, ám a király a
csapda legelső jelére visszafordította lovát, és üvöltve adott parancsot a visszavonulásra.
– Közel kerültem hozzá – csóválta a fejét Arthur –, de nem eléggé közel. – Mordred
elszökött, az első diadalt mégis mi arattuk, noha három emberünk vesztettük a
küzdelemben, és másik hét is súlyos sérülést szerzett. – Miként harcolt Gwydre? –
kérdezte tőlem Arthur.
– Bátran, uram, bátran – feleltem. Kardomra kezdett rászáradni a vér, amit maroknyi
homok segítségével próbáltam letisztítani. – Ölt is, uram – biztosítottam róla Arthurt.
– Helyes – mosolyodott el, majd fiához lépett és a vállára tette a kezét. Fél kézzel is
megtisztogattam Hywelbane pengéjét, majd addig rángattam sisakom csatját, míg le nem
tudtam venni fejvédőmet.
Leöltük a sebesült lovakat, a sértetlen állatokat elvezettük az erősségbe, majd
egybegyűjtöttük ellenségeink fegyvereit és pajzsait.
– Nem támadnak újra – nyugtattam meg Ceinwynt –, hacsak nem erősítést kapnak. –
Felnéztem a napra, és láttam, milyen lassan kapaszkodik fel a felhőtlen égboltra.
Csak kevés vizünk maradt, az is abból, amit még Sagramor emberei hoztak magukkal,
ezért jól be kellett osztanunk készleteinket. Hosszú és szomjúsággal terhes nap állt
előttünk, kiváltképp sebesültjeink előtt. Egyikük a hőségben is reszketett. Arca megfakult,
szinte kisárgult, és amikor Sagramor kevés vizet próbált csepegtetni a szájába, az ajkak
görcsösen szorultak rá a tömlő szájára. A férfi jajveszékelni kezdett, és haláltusája
annyira felőrölte lelkünket, hogy Sagramor tulajdon kardjával vetett véget az agóniának.
– Máglyát kell emelnünk – jelentette ki Sagramor. – A homoknyelv végében. – Állával a
homoksáv vége felé intett, ahol csontszárazra perzselődött uszadékfák hevertek.
Arthur mintha meg sem hallotta volna a felvetést. – Ha akarsz – fordult Sagramorhoz –,
most útnak indulhatsz nyugat felé.
– Hagyjalak itt?
– Ha maradsz – magyarázta Arthur csendesen –, később már nem tudom, hogyan
mehetsz el. Csak egyetlen hajónk van. És Mordred nemsokára erősítést kap. Mi nem.
– Lesz kit megölni – mondta Sagramor kurtán, pedig neki is tudnia kellett, hogy ha itt
marad, halál vár rá. Caddwg hajója talán ha húsz embert vihetett a biztonságba, többet
semmi esetre sem. – Átúszhatunk a túlsó partra is, uram – bökött a csatorna keleti partja
felé. – Már aki tud úszni – toldotta meg.
– És te tudsz?
– Sosem késő megtanulni – vonta meg a vállát Sagramor, majd ki köpött. – Különben
pedig, még nem haltunk meg.
És még le sem győztek, márpedig minden egyes pillanat közelebb vitt bennünket a
biztonsághoz. Láttam, hogy Caddwg emberei már a vitorlát viszik a tenger peremén
ringatózó Prydwenv. Az árboc szögegyenesen állt, noha a munkások most kötötték csak
ki, de alig egy-két óra múltával megfordult a dagály, a hajó pedig készen állt az indulásra.
Már csak késő délutánig kellett kihúznunk valahogy. Azzal foglaltuk le magunkat, hogy az
uszadékfából hatalmas halotti máglyát emeltünk, és arra vetettük az ütközetben elhaltak
testét. A tetemek haja azonnal lángra lobbant, majd megéreztük az égett hús bűzét is.
Addig tápláltuk tovább a tüzet, míg a bömbölő, fehéren izzó lángok fel nem emésztettek
m i n d e n t .
– Egy szellemkerítés talán távol tartaná az ellenséget – jegyezte meg Taliesin, miután
imádságot mondtunk négy halottunkért, kiknek lelke a füsttel együtt emelkedett fel, hogy
megkeresse árnytestét.
Évek óta nem láttam már szellemkerítést, ám azon a napon alkottunk egyet. Szörnyű
elfoglaltságot találtunk. Harminchat ellenségünk tetemét fejeztük le, hogy a harminchat
eltorzult fejet a zsákmányolt lándzsákba húzzuk. Ezután a lándzsákat felsorakoztattuk
keresztben a homoksávon, és Taliesin, aki fehér köntösében és botjával megszólalásig
emlékeztetett egy druidára, egyik véres főtől a másikig sétált, hogy az ellenség azt higgye,
varázsigékkel zárja le szellemkapunkat. Csak kevesen vállalkoztak rá, hogy druida nélkül
átkeljenek egy ilyen kerítésen, és miután a munkával végeztünk, mi is könnyebb szívvel
pihentünk meg. Megosztoztunk kevéske élelmünkön, és emlékszem, hogy Arthur
szomorúan csóválta a fejét, amint végignézett a szellemkapun.
– Ide jutottunk – jegyezte meg halkan. – Iscától ide.
– Mynydd Baddontól ide – mormoltam.
Vállat vont.
– Szerencsétlen Uther – sóhajtotta. Bizonyosan az esküre gondolt, mely Mordredet
királlyá emelte, és amely ide juttatott bennünket, erre a homokfövenyre.
Mordred erősítése kora délután érkezett meg. Jobbára gyalogosan érkeztek meg a tó
nyugati partjára, egyetlen hosszú oszlopban és rendezetlen, felbomlott sorokban. Több
mint száz embert számláltunk meg, és tudtuk, hogy ennél is többen vannak.
– Fáradtak lesznek – vélte Arthur –, és szellemkerítés véd bennünket.
Csakhogy az ellenséget egy druida is szolgálta. Fergal az erősítéssel érkezett meg, és
alig egy órával azután, hogy megláttuk a lándzsások oszlopát, a druida közelebb
ólálkodott a kerítéshez, és kutyaként kezdte szaglászni a sós tengeri levegőt. Maréknyi
homokot vetett a legközelebbi fej felé, egy percig fél lábon ugrándozott, majd odarohant a
lándzsához, és felborította. A kerítés szétszakadt, és Fergal égnek vetette karját, hogy
diadalmas üvöltéssel mondjon köszönetet isteneinek. Mi eközben magunkra húztuk
sisakunkat, megkerestük a pajzsunkat, és körbeadogattuk a fenőköveket.
A tengerár megfordult, és hazatértek az első halászbárkák. Odakurjantottunk nekik, amint
elhaladtak a földnyelv mellett, de a legtöbben tudomást sem vettek rólunk. A népeknek
nagyon is jó oka volt félni a lándzsásoktól, ám ekkor Galahad megcsillantott egy
aranypénzt, és a csillogás odacsalta az egyik lélekvesztőt, mely a lángoló halotti máglya
közelében futott ki a homokos fövényre. A két, erősen tetovált arcú csónakos
beleegyezett, hogy az asszonyokat és gyermekeket elvigye Caddwg hajójához, melyet a
tenger egyre emelkedő vize már-már újra a vállára vett. Odaadtuk az aranyat a
halászoknak, besegítettük az asszonyokat és gyermekeket a csónakba, és egyik sebesült
lándzsásunkat is velük küldtük.
– Mondd meg a többi halásznak – intette magához Arthur a csónakost –, hogy arany jár
mindenkinek, aki Caddwghoz áll a csónakjával. – Sietős búcsút intett Guinevere-nek,
miként én is tettem Ceinwynnel. Néhány pillanatig szorosan öleltem magamhoz úrnőmet,
és azt találtam, hogy a torkomra szorul minden szavam.
– Éld túl – kért Ceinwyn.
– Csakis miattad – feleltem. – A te kedvedért. – Segítettem vízre tolni a csónakot, és
figyeltem, amint az lassan kisiklik a csatornába.
Egy perccel később már lovas őrszemünk vágtázott keresztül a feltört szellemkerítésen.
– Jönnek, uram! – harsant a kiáltás.
Engedtem, hogy Galahad becsatolja sisakomat, majd előrenyújtottam karomat, hogy
felszíjazhassa a pajzsot is. Felém nyújtotta a lándzsám.
– Isten óvjon – mondta, majd felvette saját pajzsát, rajta a jókora kereszttel.
Ezúttal nem harcolhattunk a dűnék között, hiszen ahhoz nem volt elég emberünk, hogy a
földnyelv teljes szélességében pajzsfalat vonjunk, így Mordred lovasai könnyűszerrel a
hátunkba kerülhettek, és nekünk az ellenség egyre szorosabbra vont gyűrűjében kellett
volna hadakoznunk, míg csak az utolsó szálig le nem vágnak bennünket. Nem
ütközhettünk meg az erődben sem, hiszen azt éppúgy körülvehették, és így elvágtak
volna bennünket Caddwgtól is. Vissza kellett vonulnunk a homoknyelv keskeny hegyébe,
ahol parttól partig érő pajzsfalat állíthattunk. A halotti máglya most is ott izzott, alig
valamivel a hínárok vonala felett, mely a dagály szintjét jelezte, és amíg az ellenségre
várakoztunk, Arthur megparancsolta, hogy még több uszadékfát vessenek a zsarátnokra.
Addig tápláltuk a tüzet, míg meg nem láttuk Mordred közelgő embereit, és csak ekkor
vontuk fel pajzsfalunkat, alig néhány lépéssel a tűz előtt. Sagramor sötét zászlaját
állítottuk alakzatunk közepére, majd egymáshoz érintettük pajzsaink peremét és vártuk az
ö s s z e c s a p á s t .
Nyolcvannégyen voltunk, és Mordred több mint száz emberrel támadt ránk, ám amikor
látta, hogy pajzsfalunk teljes és készen áll a támadásra, hirtelen megtorpant. Mordred
néhány lovasa előrekaptatott a sekélyesbe, azt remélve, hogy ott az oldalunkba kerülhet,
de a víz gyorsan mélyült a déli partvonal mentén. A lovasok sehogy sem tehettek kárt
bennünk, ezért inkább lecsusszantak nyergükből, hogy pajzsukkal és lándzsájukkal
Mordred hosszú pajzsfalát erősítsék. Mikor felnéztem, örömmel láttam, hogy a nap végre
kezd alábukni a nyugati látóhatár felé. A Prydwent nemsokára megemelte a dagály, noha
az emberek még most is a kötélzettel bajlódtak. Már nem lehet messze, gondoltam, mikor
Caddwg értünk indul, ám ugyanekkor még több ellenséges lándzsás is közeledett a
nyugati út felől. Mordred egyre csak erősödött, mi pedig csak gyengülhettünk.
Fergal, aki rókaszőrt és kis csontokat font a szakállába, kilépett a pajzsfalunk elé, ahol fél
lábon szökdécselni kezdett, egyik kezét a levegőbe tartotta, és közben lehunyta fél
szemét. Elátkozta lelkünket, Crom Dubh tüzes férgeinek ígért bennünket, és megjósolta,
hogy asszonyaink Arawn démonainak játékszereivé lesznek, gyermekeinket Arddu
tölgyéhez szegezik. Elátkozta lándzsáinkat és kardjainkat; varázsigéket kántált, hogy
pajzsaink kettéhasadjanak, lábunk ronggyá, beleink vízzé változzanak. Fennhangon
ígérte, hogy a Túlvilágon étel gyanánt Arawn vérebeinek potyadékával kell beérnünk, míg
vízként csak Cefydd kígyóinak mérges epéjét nyalogathatjuk.
– Vérbe fordulnak szemeitek – kárálta –, férgek özönlik el zsigereiteket, nyelvetek
feketévé pállik a szátokban! Nyöszörögve nézitek majd, miként gyalázzuk meg
asszonyaitok, öljük le gyermekeitek! – Megnevezett minden elképzelhető rémséget és
kínt, mi pedig, hogy varázslatával szembeszegüljünk, teli torokból énekeltük Béli Mawr
halotti énekét.
Arthur harcosai azon a napon énekelték utoljára a dalt, és én még soha azelőtt nem
hallottam őket ilyen szépen énekelni, mint azon a napfényben fürdő homokpadon.
Kevesen maradtunk, mégis mi voltunk a legjobb harcosok, kiknek Arthur valaha is
parancsolt. Alig egy-két fiatalember akadt a pajzsfalban; mi, többiek harcedzett, kemény
férfiak voltunk, kik épp elég csatát láttunk már, hogy tudjuk, miként öljünk. Hadak urai
voltunk. Nem akadt köztünk egyetlen gyenge férfi sem, vagy olyan, akiben a szomszédja
ne bízhatott volna, aki ne harcolt volna utolsó csepp véréig, és hogy daloltunk! Harci
énekbe fullasztottuk Fergal szitkait, és erős hangunk messze szállt a víz felett, hogy
asszonyaink is jól hallhassák a Prydwen fedélzetén. Béli Mawrnak énekeltünk, ki a szelet
fogta be szekerébe, ki öles tölgyfát választott lándzsanyélnek, és akinek kardja úgy vágta
le az ellenséget, akár sarló a bogáncsot. Megénekeltük búzamezőkön szétszórt
áldozatait, és örvendeztünk az asszonyoknak, kiket az ő haragja tett özveggyé.
Megénekeltük, hogy csizmái vizet fakasztottak lépte nyomán, hogy pajzsként vasormot
fogott maga elé, és hogy sisakjának tollai a csillagokat verdestek. Könnyeket énekeltünk
szemünkbe, és félelmet az ellenség szívébe.
Az ének vadállati üvöltésben ért véget, és mielőtt még az üvöltés elhalt volna, Culhwch
bicegett ki pajzsfalunk elé, hogy megrázza lándzsáját az ellenség felé. Gyáva férgeknek
címezte őket, kiköpött eléjük, és könyörgött, hogy ízlelnék meg lándzsáját. Az ellenség
némán figyelte, de senki sem mozdult. Toprongyos, ám félelmetes had állt velünk
szemben, éppoly kemény és kérlelhetetlen, mint mi magunk, ám ellenségeink nemigen
szoktak a pajzsfalakhoz. Britannia és Armorica szemete voltak, útonállók, törvényen
kívüliek, gazdátlan katonák, kik a bőséges zsákmány és erőszak ígéretét követve
sereglettek Mordred zászlaja alá. Minden perccel tovább duzzadt a soruk, ahogy egyre
újabb és újabb társaik érkeztek, ám a jövevények halálosan kimerültek az erőltetett
menetben, és a földnyelv szélessége erősen korlátozta azok számát, akik felvehették
velünk a küzdelmet. Hátrébb szoríthattak bennünket, de az oldalunkba nem kerülhettek.
Miként, úgy tűnt, Culhwchhal sem mer senki szembeszállni, egyenest Mordred elé állt, aki
az ellenséges sor közepén harcolt.
– Te útszéli ribanc koszos fattya, te – szólította meg a királyt –, már az apád is ilyen gyáva
féreg volt. Gyere, küzdj meg velem! Sántítok! Öreg vagyok! Kopasz vagyok! Mégsem
mersz szembenézni velem! – Mordred felé köpött, és még ekkor sem mozdult senki az
ellenség soraiban. – Taknyosok! – acsarkodott velük Culhwch, majd a hátát fordította
feléjük, hogy megvetését mutassa.
Ekkor történt, hogy egy ifjonc előrontott az ellenséges pajzsfalból. Sisakja túlontúl nagy
volt szőrtelen fejére, vézna mellkasán szánalmasan kopott vértet viselt, pajzsa két
deszkája közt ujjnyi rés tátongott. Ifjú, nincstelen harcos volt, kinek egy bajnokot kellett
levágnia ahhoz, hogy vagyont és nevet szerezzen. Üvöltve rohant Culhwchra, és Mordred
emberei lelkes üdvrivalgásban törtek ki.
Culhwch visszafordult, félig előregörnyedt, és az ellenség ágyéka felé tartotta fegyverét.
Az ifjonc felemelte saját lándzsáját, hogy Culhwch alacsonyan tartott pajzsa felett szúrjon
előre, és a döfés pillanatában diadalittasan üvöltött fel, ám az üvöltésből hamar gurgulázó
halálsikoly lett, amint Culhwch lándzsája villámsebesen felfelé lendült, hogy az eltátott
szájon át tépje ki az ifjonc lelkét. Culhwch, a tapasztalt öreg róka, lassan hátrébb lépett.
Az ő pajzsa még csak meg sem karcolódott. A haldokló férfi elbotlott; a lándzsa hegye a
torkába szorult. Félig Culhwch felé fordult, majd elvágódott. Culhwch kirúgta a kezéből a
lándzsát, megmarkolta saját fegyverét, és keményen átszúrta az ifjonc nyakát. Azután
mosolyogva fordult Mordred embereihez.
– Még valaki? – kérdezte. Senki sem mozdult. Culhwch még egyszer kiköpött Mordred
elé, majd visszasétált ujjongó sorainkba. Felém kacsintott, amint a közelembe ért. –
Látod, hogy csináltam, Derfel? – kiáltotta. – Figyelj és tanulj. – Embereink harsányan
f e l n e v e t t e k .
A Prydwen már ott lebegett a hullámok hátán, sápadt törzse villódzó tükörképet festett a
vízre, melyet a lágy nyugati szél fodrozott. A szél felénk hordta Mordred embereinek
bűzét; a bőr, a veríték és a mézsör émelyítő elegyét. Ellenségeink közül sokan előre
leitták magukat, és a legtöbben nem is mertek volna szembeszállni velünk, ha nem lettek
volna részegek. Eltűnődtem, hogy az ifjonc, kinek szájában és torkán máris hemzsegtek a
legyek, mennyit ihatott, mielőtt nekirontott Culhwchnak.
Mordred sipítozva ösztökélte embereit a rohamra, míg a merészebbek saját
harcostársaikat nógatták előre. A nap máris sokat haladhatott előre, mert kezdett
elvakítani bennünket. Meg nem mondtam volna, mennyi idő telt el azóta, hogy Fergal
elátkozott bennünket és Culhwch kihívta maga ellen Mordred embereit, ám az ellenség
még mindig nem talált elég bátorságot ahhoz, hogy rohamra induljon. Néhányan
előrelódultak, de a többi hátrébb maradt, és Mordred ilyenkor válogatott szitkokkal illette
őket, majd helyükre igazította és újabb rohamra buzdította embereit. Mindig is így ment
ez. Nagy bátorság kell ahhoz, hogy valaki feltörjön egy pajzsfalat, és a miénk, lehetett
bármily vékony, szorosan zárt össze, és hírneves harcosokból állt. A Prydwen felé
sandítottam, és láttam, hogy kiengedték a hajó vitorláját. A vérvörös vásznon pedig Arthur
fekete medvéje pompázott. Caddwg nem kevés aranyat ölhetett abba a vitorlába, ám
ekkor nem sok időm maradt a távoli hajót csodálni, mert Mordred emberei valahára közel
értek, és a bátrabbak rohanásra ösztökélték a többieket is.
– Zárjatok szorosabbra! – kiáltotta Arthur, és mi valamennyien meghajtottuk a térdünket,
hogy ellenálljunk a hirtelen rohamnak. Az ellenség csak tucatnyi lépésnyire járt, és
már-már diadalittasan üvöltött fel, mikor Arthur újra kiáltott.
– Most! – A váratlan kiáltás megakasztotta az ellenség rohamát, hiszen egyikük sem
tudta, mit akar jelenteni, majd Mordred sikoltott, és a sorok végre ránk rontottak.
Lándzsám egy pajzsba fúródott. Engedtem veszni, s inkább megragadtam Hywelbane-t,
melyet magam elé szúrtam a homokba. Egy szemvillanással később Mordred pajzsai a
pajzsfalunknak csapódtak, és rövid penge lendült a sisakom felé. A éles, pengő hang
valósággal megsüketített, miközben pajzsom alatt előredöftem Hywelbane-nel, hogy
megtaláljam támadóm lábát. Éreztem, ahogy a penge helyre kerül, majd keményen
megcsavartam, és láttam, hogy a megnyomorított férfi megtántorodik. Összerázkódott a
fájdalomtól, mégis a talpán maradt. Fekete, göndör haját horpadozott harci sisak alá
rejtette, és felém köpdösött, amint pajzsom mögül sikerült visszább húznom kardomat.
Hárítottam kurta pengéjének egy dühödt csapását, majd nehéz kardommal egyenest a
fejére támadtam. A férfi összebicsaklott.
– Előttem! – üvöltöttem kétségbeesetten mögöttem álló bajtársamra, és az lándzsájával
nyomban felöklelte a sebesült ellenséget, aki másként ágyékon szúrhatott volna. Azután
hirtelen fájdalmas és rémült üvöltések harsantak, és amint odafordultam, az egymással
hadakozó kardokon és lándzsákon túl is láthattam, hogy tüzesen izzó uszadékfák
röppennek az ellenség sorai felé. Arthur fegyverként használta fel halotti máglyánkat, és
mielőtt még a két pajzsfal egymásnak csapódott volna, utolsó parancsával elrendelte,
hogy a hátul állók a sértetlen végüknél ragadják meg a lángoló rönköket, és hajítsák
azokat Mordred sorai közé. Az ellenség lándzsásai ösztönösen elhúzódtak a tűztől, és
Arthur az így keletkezett hasadékba vezette embereit.
– Utat! – harsant egy hang mögöttem, és gyorsan félrevonultam, amint egy lándzsás
előrohant a sorunkból, kezében jókora, lángoló farönkkel. Ellenségeink szétváltak a tűz
útjából, mi pedig máris a résbe vettük magunkat. A lángok a mi arcunkat is
megperzselték, miközben tovább hadakoztunk és vagdalkoztunk. Fölöttünk újabb tüzes
uszadékfák repültek el. A legközelebb álló ellenséges lándzsás oldalazni próbált a hőség
elől, és ezzel védtelen oldalát tárta fel szomszédom előtt, és egy szemvillanásnyi idővel
később már hallottam is, ahogy a lándzsadöfés nyomában a férfi bordái recsegve
pattannak el. Már az ellenség második vonalában jártam, és a lehullott fadarabok a
lábamat égették, de engedtem, hogy a fájdalom tovább szítsa haragomat, mely szilajon
vezette Hywelbane pengéjét a szemközti férfi arcába. Az utánam következők már
homokot rugdaltak a zsarátnokra, amint egyre előrébb toltak a harmadik vonalig. Nem
maradt helyem, hogy a kardomat használhassam, miután egyenesen nekiszorítottak egy
szitkozódó férfinak, aki felém köpdösött és próbált utat csinálni kardjának a pajzsom
pereme felett. Egy lándzsa siklott előre a vállam felett, hogy a szitkozódó férfi arcába
fúródjon, és a rám nehezedő nyomás azonnal megenyhült annyira, hogy előrébb
tolhassam pajzsomat, és meglendítsem Hywelbane-t. Később, sokkal később, arra
emlékeztem, hogy összefüggéstelenül ordítottam és fröcsögtem, amint azt a férfit
miszlikbe aprítottam. A harci őrület, a zsebkendőnyi területen csapdába esett harcosok
féktelen tébolya lassan fölénk kerekedett, és az ellenség meghajolt akaratunk előtt. Az
ádáz indulat a javunkra vált, és azon a napon úgy harcoltunk, akár az Istenek. A nap alig
valamivel a nyugati dombok felett lángolt.
– Pajzsok! Pajzsok! Pajzsok! – kiáltozta Sagramor, arra emlékez tetve, hogy meg kell
őriznünk a pajzsfal egységét, és jobb oldali szomszédom tüstént pajzsom éléhez
koccantotta az övét, miközben máris előredöfött lándzsájával. Láttam, hogy egy
ellenséges kard szilaj csapáshoz készülődik, és a támadó csuklójának magasságában
hárításra emeltem Hywelbane-t, mely úgy metszette le a férfi kezét, akárha nádból
lennének a csontjai. A kard messze röppent a soraink közé, markolatán még ekkor is a
görcsösen kapaszkodó kézzel. Bal oldali szomszédom felbukott, egy ellenséges
lándzsával a hasában, de a második sorból máris a helyére álltak, és bajtársam egyszerre
vonta előre pajzsát és csapott le kardjával.
Újabb lángoló rönk repült el alacsonyan a fejünk felett, és zuhant súlyosan ellenségeinkre,
kik ijedten oldalaztak előle. Bevettük magunkat a hasadékba, és hirtelen csak az üres
homokot láttuk magunk előtt.
– Együtt maradni! – üvöltöttem. – Együtt maradni! – Az ellenség vonalai kezdtek
feloszlani. Az első sorokban csak holtak és sebesültek maradtak, a második sor
felbomlott, míg leghátul azok álltak, kik a legkevésbé kívántak harcolni, s így a
legkönnyebb prédát kínálták. A hátsó sorokba rendre olyanok kerültek, akik értettek az
erőszakhoz és a fosztogatáshoz, de még sosem szálltak szembe elszánt harcosokból álló
pajzsfallal. És most már azt is tudták, hogy miért. A pajzsfal felbomlott, szétmállasztotta a
tűz és a félelem, és mi a győzők diadalittas üvöltésével vetettük magunkat rájuk.
Elbotlottam egy tetemben, előrebuktam és meghemperegtem, de pajzsomat mindvégig az
arcom fölé tartottam. Egy kard lecsapott a pajzsomra, és a kongás hosszan visszhangzott
a fülemben, majd Sagramor emberei átlépkedtek felettem, és az egyik lándzsás felállított
a földről.
– Megsérültél? – kérdezte.
– Nem.
Tovább tolakodtam előre. Kerestem a helyet, ahol pajzsfalunk erősítésre szorul, ám
mindenhol megvolt a legalább háromembernyi mélység, és az a három sor könyörtelenül
felőrölte az ellenség ellenállását. Férfiak üvöltöttek, amint előredöftek, lecsaptak, és az
ellenség húsába mélyesztették pengéiket. Ilyen az ütközet semmihez sem fogható, szilaj
öröme; a lelkesültség, hogy feltörhetünk egy pajzsfalat, és a gyűlöletes ellenséget
kaszabolhatjuk. Figyeltem Arthurt, legdrágább barátomat ezen a világon, és egyebet sem
láttam a szemében, csak örömet. Galahad, aki nap mint nap azért imádkozott, hogy
beteljesítse az Úr parancsolatát és szeretni tudja minden féltestvérét, most félelmetes
elszántsággal irtotta Mordred embereit. Culhwch megállás nélkül szitkokat fröcsögött, és
már korábban elhajította pajzsát, hogy mindkét kézzel használhassa nehéz lándzsáját.
Láttam, hogy Gwydre vigyorog arcvédője mögött, míg Taliesin zengő hangon énekelt,
miközben a hátunk mögött végzett az ellenség sebesültjeivel. A pajzsfalak harcát nem
nyerhetjük meg könyörülettel és józan értelemmel, csakis akkor, ha engedjük a harc isteni
őrületét magunk fölé kerekedni.
Az ellenség nem állhatott ellen tébolyunknak, így hát felbomlott és menekült. Mordred
próbálta egyben tartani őket, de azok már ügyet sem vetettek rá, ő pedig velük menekült
vissza az erősség felé. Embereink közül többen, kikben most is ott forrt a harci hév, az
ellenség üldözésére indultak, de Sagramor visszahívta őket. A numídiai pajzstartó válla
megsebesült, de ingerülten zavart el mindenkit, aki a segítségére próbált lenni, és ordítva
parancsolta embereinek, hogy hagyjanak fel az üldözéssel. Nem követhettük őket,
bármennyire is megtörtük erejüket, mert ha a homokpad egy szélesebb részén ütközünk
meg velük, könnyedén az oldalunkba és a hátunkba kerülhettek. Inkább maradtunk ott,
ahol megvívtuk az ütközetet, és kicsúfoltuk gyáva ellenségeinket.
Egy sirály csipkedte az egyik halott szemét. Láttam, hogy Prydwen már felénk fordult
orrával és elszabadult kikötőhelyéről, noha a langy tengeri szél csak alig borzolta a
vitorlát. De legalább már elindult felénk, és a vitorla skarlátvöröse reszkető tükörképet
vetett az üvegszerűen mozdulatlan vízre.
Mordred is látta a hajót, látta a vitorlán Arthur medvéjét, és megértette, hogy ellensége
tengeri úton menekül. Sikoltozva ösztökélte embereit az újabb pajzsfal felállítására.
Minden perccel új, pihent harcosok erősítették sorait, és lassan várhattuk Nimue embereit
is, miután az új ellenséges alakzatban két Vérpajzsost is felfedeztem.
Kezdhettünk mindent a legelejéről; pajzsfalat vontunk a vérrel áztatott homokon,
közvetlenül a máglya előtt, mely az első rohamot segítette megnyerni. Első négy halottunk
még csak félig hamvadt el; megperzselődött arcuk ocsmány vigyorra húzódott, amint
megfonnyadt ajkaik felfedték előttünk koromsötét fogaikat. Az ellenség halottait
meghagytuk a helyükön, hogy az élők haladását gátoljuk, ám saját elesett embereinket
már hátrébb vontuk a tűz mellé. Tizenhat embert veszítettünk, és vagy húszan súlyos
sérülést szereztek, de még így is elég emberünk maradt, hogy pajzsfalat építsünk és
tovább harcoljunk.
Taliesin éneket mondott. Mynydd Baddon diadalát zengő, saját költésű énekét adta elő,
és arra a nyers, kíméletlen ütemre illesztettük újra össze pajzsaink peremét. Kardunk és
lándzsánk eltompult, pengéinket alvadt vér borította, míg az ellenség fegyverei tisztán
csillantak a napfényben, mégis mi törtünk ki üdvrivalgásban, amint felénk indultak. A
Prydwen alig mozdult. Olyan volt, akár egy tükörre ültetett parányi játékszer.
Megfigyeltem, amint a törzsből lassan hosszú evezőlapátok türemkednek elő.
– Végezzetek velük! – rikoltotta Mordred, aki maga is belelovalta magát a harci tébolyba,
mely soraink felé űzte. Maroknyi elszánt embere támogatta, és Nimue rongyos,
elkárhozott lelkei követték, nekünk pedig ezzel a fékevesztett rohammal kellett
megbirkóznunk. Az újonnan érkezettek minden erejükkel bizonyítani akartak, ezért
bölcsebbnek találtuk, ha újra fél térdre ereszkedünk és megbújunk pajzsaink mögött. A
nap elvakított bennünket, de abban a pillanatban, hogy a támadókkal megütköztünk, a
nyugati dombokon felvillanó fényeket láttam, amiből tudtam, hogy még több lándzsás
érkezik a magasabban fekvő területek felől. Az a benyomásom támadt, mintha egész
sereg kapaszkodna fel a csúcsra, de hogy honnét jöttek, vagy hogy ki vezette őket, nem
tudtam volna megmondani. Gondolkodni se igen maradt időm, miután pajzstartó bal
karom csonkja belesajdult a két pajzsfal összeütközésébe, és a tompa fájdalom csak
tovább élesedett, amint felemelkedtem és vagdalkozni kezdtem Hywelbane-nel. Egy
Vérpajzsos állt velem szemközt, én pedig keményen lecsaptam rá, megkeresve a
mellvértje és a sisakja közti hasadékot; és amint kiszabadítottam pengémet az inak közül,
máris következő ellenségemre, egy tébolyult tekintetű, rongyos teremtményre támadtam,
aki vérző arccal, orral és szemmel tántorodott hátra.
Az első támadók Mordred pajzsfala előtt rohantak, ám most az ellenség derékhada is
beért minket, mi pedig nekifeszültünk pajzsainknak, és kihívtuk őket magunk ellen,
miközben a pajzsok pereme felett vadul kaszaboltunk. Emlékszem az egymásnak
csapódó kardok pengésére, a pajzsok csattanására. Egy csata mindig hüvelykek, és nem
mérföldek kérdése. A hüvelykeké, melyek elválasztják egymástól az ellenségeket.
Érezzük a mézsört a leheletükben, halljuk a torkukból feltörő érdes hangot és a
nyögéseket; érezzük, amint egyik lábukról a másikra teszik át súlyukat; látjuk az őrület
pattogó szikráit a szemükben; szüntelenül a fenyegető veszélyt keressük, miközben
mélyen belenézünk azok szemébe, kiket a következő pillanatban legyilkolunk; réseket
keresünk, beléjük furakodunk, újra összezárjuk a pajzsfalat, előrébb tolakszunk, érezzük
a mögöttünk haladó nyomását, miközben azok testén botladozunk, akiket már levágtunk;
megtántorodunk, de tovább törünk előre, és a végén egyébre sem emlékszünk, mint a
csapásokra, melyek kevés híján az életünket vették. Tolakszunk és döfködünk, hogy
hasadékot nyissunk a pajzsfalban, azután üvöltve csapkodunk és szurkodunk, hogy a
lehető legszélesebbre tágítsuk a rést, majd átadjuk magunkat a szent őrületnek, amint az
ellenség sorai fellazulnak és felbomlanak, mi pedig úgy vágjuk le rémülten menekülő,
avagy megkövült ellenségeinket, akárha búzát kaszálnánk.
És megint csak visszavertük őket. Megint csak halotti máglyánk rönkjeit vetettük közéjük,
és megint csak feltörtük pajzsfalukat, bár eközben saját falunkat is megbontottuk. A nap
tündöklőén fénylett a nyugati domb felett, és én emlékszem, ahogy kibotorkáltam a nyílt
terepre és magamhoz szólítottam embereimet; ahogy lecsaptam Hywelbane-nel egyik
ellenségem tarkójára, és figyeltem, amint vére felfröccsen a sisakjára, és a feje
félrebicsaklik a nyakán. Láttam, ahogy a két pajzsfal kölcsönösen felbontotta egymást, és
nem maradt hátra egyéb, mint az egymással küzdők kis csoportjai a vértől csatakos,
parázzsal megszórt homokon.
Mégis mi győztünk. Az ellenség hátsó sorai ezúttal is inkább megfutottak, semhogy
közelebbről megismerkedjenek pengéinkkel, ám középen, ahol Mordred és Arthur harcolt,
senki sem futott meg, és a vezérek körül kétségbeesett küzdelem vette kezdetét.
Próbáltuk körbevenni Mordred embereit, ám azok visszaszorítottak bennünket, és most
láttam csak, mily kevesen maradtunk, hogy hányan nem harcolnak soha többé, mert
Camlann homokján ontották vérüket. Az ellenség a dűnék tetejéről, csoportokba verődve
figyelte a küzdelmet, de a hitvány fickók nem siettek bajtársaik segítségére, így embereink
utója levágta Mordred utolsó embereit is. Láttam, ahogy Arthur tovább hadakozik
Excaliburrel, próbálja elérni a királyt, és ott volt Sagramor, ott volt Gwydre, majd jómagam
is a küzdelembe vetettem magam, és lándzsámmal együtt pajzsomat is elvetettem, hogy
Hywelbane-nel törjek utat magamnak. Torkom száraz volt, akár a füst; hangom egy varjú
károgása. Újabb ellenségemre csaptam le, és Hywelbane hosszú sebhelyet ejtett a
pajzsán, majd a férfi hátratántorodott, de már nem maradt ereje, hogy újra előre lendüljön,
és az én erőm is kezdett kiapadni, így sokáig csak gyűlölködő tekintettel meredtünk
egymásra. A férfi végül lassan előlépett, mire én előredöftem; ő hátratántorodott a csapás
elől, és felém lökte lándzsáját, mire rajtam volt a sor, hogy hátrébb húzódjak. Hangosan
ziháltunk mindketten, és körülöttünk a homokon mindenfelé kimerült emberek küzdöttek
e g y m á s s a l .
Galahad megsebesült, kardtartó karja eltört, és arca vérben úszott. Culhwch meghalt.
Nem láttam, mikor történt, csak később találtam meg a testét; védtelen ágyékából két
lándzsa nyele állt ki. Sagramor egyik lábára megsebesült, de kardja még mindig halálos
csapásokat osztott. Gwydrét próbálta oltalmazni, ki az arcán sebesült meg és atyja
oldalára igyekezett kerülni. Arthur sisakjának lúdtollai vérben úsztak, fehér köpenyét vörös
cseppek csúfították. Figyeltem, amint levág egy szálas férfiút, hárítja egy ellenséges
kétségbeesett döfését, és keményen lecsap Excaliburrel.
Ekkor történt, hogy Loholt támadásba lendült. Egészen addig a pillanatig semerre sem
lehetett látni, de ő nagyon is látta atyját, és előreugratta lovát, hogy megmaradt kezével
célzásra emelje lándzsáját. A gyűlölettől eltorzult vonásokkal, üvöltve tört utat magának a
küzdők között. Lova kifordult szemmel, rémülten hőkölt volna vissza, ám Loholt már célba
vette Arthurt, és lesújtani készült, mikor Sagramor felkapott egy lándzsát, és úgy vetette
el, hogy az állat lábai belegabalyodjanak a nehéz lándzsanyélbe, és a ló oldalt bukjon a
h o m o k b a .
Sagramor ekkor a kétségbeesetten verdeső paták közé lépett, széles ívben meglendítette
sötét pengéjét, és láttam, ahogy a vér felfreccsen Loholt nyakából, ám alighogy Loholt
lelkét megrabolta, máris egy Vérpajzsos tört rá Sagramorra. A numídiai pengéjével
hárította a lándzsát, minden irányba szétszórva Loholt vérét, a Vérpajzsos pedig sikoltva
zuhant el, és ebben a pillanatban diadalittas kiáltás jelezte, hogy Arthur végre elérte
Mordredet. Ösztönösen valamennyien arrafelé fordultunk, ahol a két vezér megütközött
egymással. Egy életen át tartó féktelen gyűlölet fordította őket egymás ellen.
Mordred lassan előrenyújtotta kardját, majd széles mozdulatot tett, hogy tudassa
embereivel, Arthurt magának akarja. Az ellenség engedelmesen hátrébb húzódott.
Mordred, ahogy azon a napon, mikor a Caer Cadarn csúcsán királyunkká kiáltottuk, most
is tetőtől talpig feketébe öltözött – fekete köpeny, fekete mellvért, fekete nadrág, fekete
csizmák, fekete sisak –, bár a vértezetet helyenként felsebezték a küzdők pengéi, és a
csupasz fémre száradt szurok felfeslett. Pajzsát is szurokkal vonta be; színt egyedül a
nyakából és a sisakja mögül előtűnő vasfű vitt alakjába. Mordred előrebicegett nyomorék
lábán és meglengette kardját, Arthur pedig intett nekünk, hogy lépjünk hátrébb, és adjunk
helyet a párviadalnak. Felemelte Excaliburt és az ezüstpajzsot, mely mostanra
horpadozott lett és véres. Hányan maradhattunk ekkorra? Nem tudom. Talán negyvenen?
Talán még annyian sem? A Prydwen mostanra elérte a folyótorkolatot, és most felénk
suhant az orrába foglalt varázslatos kővel és vérvörös vitorlájával, melyet a szél most is
alig bolygatott meg. Evezők emelkedtek és süllyedtek. A dagály kevés híján elérte a
c s ú c s p o n t j á t .
Mordred előrelendült, Arthur hárított, majd Mordredre támadt, aki hátralépett. A király
fürge volt és fiatal, ám nyomorék lába és az Armoricában szerzett sebesülés visszavette
előnyét. Megnyalta kiszáradt ajkát, újra előretört, és a kardok hangosan összecsörrentek
az esti levegőben. Az egyik ellenséges harcos minden látható ok nélkül hirtelen
megtántorodott és elzuhant, de többet nem mozdult, miközben Mordred előrébb lépett és
széles ívben meglendítette kardját. Arthur Excaliburt emelte a penge útjába, majd
Mordred felé lökte a pajzsát, és a király megszédült. Arthur csapásra lendítette fegyverét,
ám Mordrednek valahogyan sikerült talpon maradnia, és kardjával hárította a csapást,
majd fürgén újra támadt.
Láttam, hogy Guinevere a Prydwen tatján áll, maga mögött Ceinwynnel. A színes esti
fényekben a hajó törzsét mintha ezüstből öntötték volna. A hosszú evezők emelkedtek és
süllyedtek, emelkedtek és süllyedtek, és a hajó egyre közelebb ért, mialatt a meleg szél
végre feldagasztotta Arthur medvéjét, és a víz szaporábban tört meg az ezüstpalánkok
alatt. Mordred épp ekkor felüvöltött és előrelendült, a kardok összecsörrentek, a pajzsok
egymáshoz csapódtak, és Excalibur lecsapta a kísérteties díszt Mordred sisakjáról.
Mordred keményen visszavágott, és láttam, hogy Arthur összerezzen, amint ellenségének
pengéje belemar, majd visszaszorította pajzsával a királyt, és a két férfi újra különvált.
Arthur nekiszorította kardforgató kezét a csípőjének, ahol a vágás érte, majd megrázta a
fejét, mintha a sebesülés tényét igyekezne tagadni. Sagramor viszont le sem tagadhatta
volna sérülését. Eddig némán figyelte a küzdelmet, de most hirtelen előrebukott és oldalt
fordult a homokban. Odasiettem hozzá.
– Lándzsa – nyögött fel, és láttam, hogy mindkét kezével a hasát markolássza,
visszatartva kiömlő zsigereit. Alighogy megölte Loholtot, a Vérpajzsos megszúrta a
lándzsájával, s bár a hőstett a Vérpajzsos életébe került, most Sagramor is haldoklott.
Teste alá toltam jobb karomat, és gyengéden a hátára fordítottam, ő pedig megragadta a
kezem. Fogai összekoccantak, amint igyekezett visszatartani feltörő fájdalomkiáltását,
majd erőnek erejével megemelte sisakos fejét, hogy lássa, amint Arthur óvatosan
e l ő r e l é p .
Vérpatak eredt Arthur csípőjén. Mordred legutolsó csapása átszakította a vértezetet,
befurakodott a vaspikkelyek közé, és mélyen belemart Arthur oldalába. Amint Arthur
előrébb lépett, friss vér csillant meg a páncélon, ott, ahol a kard felszakította, ám Arthur
hirtelen nekilendült, és félelmetes erejű csapást mért Mordredre, kinek a pajzsával kellett
hárítania. Mordred széles mozdulattal vetette félre a pajzsát, hogy elhárítsa Excaliburt, és
saját kardjával már előre is döfött, mire Arthur pajzsa fogta fel a kardot. Arthur ezután
lassan csapásra emelte Excaliburt. Ekkor láttam csak meg, hogy a pajzsa hátrafelé billen,
és hogy Mordred kardja felcsusszant a fényes ezüstön. Mordred felüvöltött és még
keményebben tolta a pengét, ám Arthur nem vette észre a veszélyt, míg a kard hegye el
nem érte a pajzs peremét, és afelett bele nem fúródott sisakjának szemrésébe.
Vér freccsent elő. Ám ugyanekkor Excalibur is leereszkedett az égből, olyan szilaj
csapással, mint talán korábban sohasem.
Excalibur keresztülhatolt Mordred sisakján. Úgy metszette félbe a fekete vasat, akárha
pergamen lenne, majd feltörte a király koponyáját, és mélyen az agyába temetkezett.
Arthur, kinek sisakjából ömlött a vér, megtántorodott, visszalépett és kirántotta a pengét,
miközben Mordred, aki abban a pillanatban kiszenvedett, hogy Excalibur feltörte a
sisakját, Arthur lábaihoz zuhant. Vére ráömlött a homokra és Arthur csizmáira, és
emberei, királyuk halálát és Arthur diadalát látva, hangos nyögéssel húzódtak hátrébb.
Kivontam magam Sagramor haldokló szorításából.
– Pajzsfalat! – üvöltöttem. – Pajzsfalat! – Kis csapatunk döbbent túlélői lassan
összezárták soraikat Arthur előtt, hogy egymáshoz érintsék pajzsaikat, és Mordred
élettelen testén átlépve, acsarkodva induljanak előre. Azt gondoltam, ellenségünk bosszút
akar majd venni, ám az ehelyett még hátrébb húzódott. Vezéreik meghaltak, és mi még
most is harciasnak mutatkoztunk, de nekik erre a napra már épp elég volt az öldöklésből.
– Maradjatok itt! – kiáltottam a pajzsfalra, majd visszasiettem Arthurhoz.
Galahaddel lesegítettük a sisakot a fejéről, és ezzel újabb véráramot élesztettünk. A kard
hegye csak alig hajszálnyival kerülte el Arthur jobb szemét, de eltörte a szem melletti
csontot, és a sebből lüktetve tört felé a vér.
– Rongyot! – kiáltottam, és egyik sebesültünk hosszú vászoncsíkot tépett le valamelyik
halott ujjasából, mellyel felitathattuk a vért. Taliesin bekötözte a sérülést, fehér köntöséből
szakítva ki a csíkot. Arthur felnézett rám, amint Taliesin végzett a kötözéssel, és szólni
p r ó b á l t .
– Hallgass, uram – kértem.
– Mordred? – nyögte ki.
– Halott, uram – feleltem. – Vége.
Azt hiszem, elmosolyodott, és épp ebben a pillanatban a Prydwen orra kifutott a
homokpadra. Arthur arca fehérre fakult, orcáin vérpatakok futottak végig.
– Most már növeszthetsz szakállt, Derfel – mormolta.
– Igen, uram – csitítottam –, úgy lesz. Csak ne beszélj. – Vér tört elő felszakított páncélja
mögül, túlontúl sok vér, mégsem vehettem le a vértezetet, hogy bekötözzük, pedig attól
tartottam, hogy a két seb közül az a súlyosabb.
– Excalibur... – szólt most halkan.
– Ne beszélj, uram – könyörögtem.
– Vidd Excaliburt – kérte. – Vidd és dobd a tengerbe. Ígérd meg, hogy elviszed.
– Úgy lesz, uram, ígérem. – Elvettem a véres kardot a kezéből, majd hátrébb léptem,
amint négy sértetlen emberünk felemelte és a hajóra vitte Arthurt. Feladták a hajópalánk
mögé, ahol Guinevere segített átvenni és a Prydwen fedélzetére fektetni őt. Vérrel áztatott
köpenyéből tett párnát a feje alá, majd mellé térdelt és az arcát simogatta.
– Te nem jössz, Derfel? – kérdezte tőlem.
Az emberek felé intettem, akik most is pajzsfalat formáltak a homokpadon.
– El tudod vinni őket? – kérdeztem. – És a sebesültjeinket?
– Még tizenkét embert – kiáltott vissza Caddwg a tatról. – Nem többet, csak tizenkettőt.
Nincs többnek hely.
A halászbárkák nem jöttek el. Miért is jöttek volna? Miért kellett volna beleártaniuk
magukat a harcba és az öldöklésbe, mikor annyi dolguk volt csupán, hogy élelmet
szerezzenek a tengerből? Csak a Prydwennel rendelkeztünk, és annak nélkülem kellett
kifutnia. Mosolyogva fordultam Guinevere felé.
– Nem mehetek, úrnőm – feleltem, és végigmutattam a pajzsfalon. – Valakinek maradnia
kell, hogy átvezesse őket a kardok hídján. – Karom csonkjából szivárgott a vér, a bordáim
közé is kaptam egy sebet, de életben maradtam. Sagramor haldoklott, Culhwch meghalt,
Galahad és Arthur megsebesültek. Nem maradt más, csak én. Én voltam Arthur utolsó
h a d u r a .
– Én maradok! – kiáltotta Galahad, miután kihallgatta beszélgetésünket.
– Nem harcolhatsz törött karral – jelentettem ki. – Szállj fel a hajó ra, és vidd magaddal
Gwydrét is. Siess! Máris visszavonul a dagály.
– Nekem maradnom kell – vetette ellenem Gwydre. Megragadtam a vállát, és a sekélyes
felé löktem.
– Menj atyáddal – kértem –, ha másért nem, az én kedvemért. És mondd el neki, hogy
utolsó percemig híven szolgáltam. – Magam felé fordítottam, és láttam, hogy könnyek
csorognak végig ifjú arcán. – Mondd el neki, hogy mindig szerettem.
Bólintott, azután ő és Galahad felkapaszkodtak a fedélzetre. Arthurt csak barátok vették
körül, és én megnyugodva léptem hátra, amint Caddwg az egyik hosszú evezővel eltolta a
hajót a parttól. Felnéztem Ceinwynre és elmosolyodtam. Könnyek csillantak a
szememben, de nem tudtam, mi egyebet mondhatnék, mint hogy várni fogok rá a Túlvilág
almafái alatt; és épp nehézkes szavaimat fogalmaztam, és a hajó épp lecsusszant a
homokpadról, mikor Ceinwyn lágyan kilépett a hajó orrába, és leugrott a sekélyesbe.
– Ne! – kiáltottam.
– De igen – mosolygott, és felém nyújtotta kezét, hogy kisegíthessem a partra.
– Tudod, mi történik veled, ha elfognak? – kérdeztem indulatosan.
Felém mutatta a kis kést, melyet a bal kezében szorongatott, hogy tudjam, megöli magát,
mielőtt még Mordred emberei elragadhatnák. – Túl soká voltunk ahhoz együtt,
szerelmem, hogy épp most váljunk el – suttogta, majd mellém állt, hogy együtt figyeljük,
amint a Prydwen kifut a tengerre. Egyetlen leányunk és a gyermekei is azon a hajón
utaztak. Az ár lassan visszafordult, és magával rántotta a Prydwent a nyílt víz felé.
Sagramorral maradtam, míg el nem távozott. Karomra fektettem a fejét, a kezét
szorongattam és beszéltem hozzá, míg csak át nem kelt a kardok hídján. Azután,
könnyben úszó szemekkel, visszatértem nyomorúságos pajzsfalunkhoz, és láttam, hogy a
Cammlant valósággal elárasztják a lándzsások. Egész sereg érkezett, de már túl későn
ahhoz, hogy megmenthesse királyát – bár arra így is maradt ideje, hogy velünk végezzen.
Végül Nimue is előkerült; fehér köpenye és fehér lova élesen rajzolódott ki a homokdűnék
árnyai közt. Barátom és hajdani szerelmem lett legutolsó ellenségem.
– Hozzatok egy lovat – fordultam lándzsásainkhoz. Mindenfelé lovak kóboroltak, és egyik
emberem rövid úton megragadta egy kanca gyeplőjét. Megkértem Ceinwynt, hogy
csatolja le pajzsomat, majd egy lándzsásom felsegített a kanca hátára. Mikor
biztonságban megültem a lovat, bal hónom alá szorítottam Excaliburt, és a jobbommal a
kantárt ragadtam meg. Hátracsaptam bokáimat, és az állat előrelendült, patáival
homokfelhőt élesztve és szétszórva az utamból embereimet. Már Mordred emberei közt
ügettem, de uruk híján egyikük sem támadt rám. Gazdátlan harcosok voltak, mögöttük
Nimue rongyos gyülevészhadával, és Nimue mögött máris egy harmadik sereg
gyülekezett. Újonnan érkezett, kipihent harcosok tapodták Camlann homokját.
Ugyanaz a sereg volt, melyet a nyugati dombok közt korábban láttam, de csak most
ébredtem rá, hogy azért jött ide, mert magáénak akarja Dumnoniát. A sereg békésen
végignézte, hogy Arthur és Mordred elpusztítja egymást, és most, mikor a harc véget ért,
keresztes lobogóik alatt Gwent emberei is lassan közelebb húzódtak. Azért jöttek, hogy
uralják Dumnoniát, és királyává kiáltsák Meurigot. Vörös köpenyük és skarlát sisakforgóik
feketén sötétlettek, és amint felnéztem, az első tűhegynyi csillagokat is felfedeztem az
é g b o l t o n .
Nimue felé lovagoltam, de alig százlépésnyire előtte visszafogtam a lovam. Láttam, hogy
Olwen elmosolyodik, és Nimue gyűlölködő pillantást vet rám, azután mélyen Nimue
szemébe néztem, és jobb kezembe vettem át Excaliburt, hogy felé mutathassam bal
kezem csonkját. Ezután emeltem csak fel Excaliburt.
Azonnal megértette, mi jár a fejemben.
– Ne! – rikoltotta, és rongyos csőcseléke vele jajveszékelt.
Újra a hónom alá kaptam Excaliburt, megmarkoltam a gyeplőt, és elfordítottam lovamat.
Olyan gyorsan vágtáztam a homokos fövényen, amennyire csak erőmből telt. Hallottam,
hogy Nimue a nyomomba ered, de már elkésett, nagyon is elkésett.
A Prydwen felé lovagoltam. A tengeri szél feldagasztotta a vitorlát, a hajó lassan
elhúzódott a homoknyelvtől, és a varázserejű kő, mely az utat mutatta, ütemesen
emelkedett és süllyedt, amint a Prydwen a habokat szelte. Még gyorsabb haladásra
ösztökéltem lovamat, és a kanca előreszegte fejét, amint a sötéten hullámzó tengerbe
űztem, és amíg a víz a mellkasát nem verdeste, el sem engedtem a gyeplőt. Az állat
megborzongott a hűvös vízben, én pedig jobb kezembe vettem át Excaliburt.
Hátrahúztam karomat. A penge vérben úszott, mégis ragyogni látszott. Merlin egyszer azt
mondta, hogy Rhydderch Kardja a végén lánggá változik, és talán így is történt, bár lehet,
hogy csak a szememben úszó könnyek csaltak meg.
– Ne! – jajveszékelt Nimue.
És elhajítottam Excaliburt, amilyen magasra és messze csak tudtam, bele a Camlann
homokpadján túli mély csatornába.
Excalibur megpördült a hűvös esti levegőben. Soha, senki nem látott még ilyen gyönyörű
kardot. Merlin megesküdött rá, hogy maga Gofannon kovácsolta a Túlvilágon. Rhydderch
Kardja volt, egyike Britannia Kincseinek; Arthur kardja és egy hatalmas druida ajándéka,
mely most ott forgott a sötétlő égbolton, miközben pengéjén kék tüzet vetettek a fénylő
csillagok. Egy szívdobbanásnyi ideig a kéklő lángnyelv mozdulatlanná dermedt az égen,
majd lassan alábukott.
A csatorna közepébe hullt. Alig halk csobbanás hallatszott, egy hullám fehér tajtékot
vetett, és már el is simult.
Nimue felsikoltott. Elfordítottam kancámat, és visszaügettem a partra, hol harcosaim
legutolsó csapata várakozott a halálra. Már innét láthattam, hogy a tébolyultak serege
lassan szétszéled. Elszaladtak, és velük menekültek Mordred emberei is, csak hogy
kikerüljenek Meurig seregének útjából. Dumnonia elesett, egy gyenge király vette át az
uralmat, a szászok vissza fognak térni, és mi életben maradtunk, hogy mindezt
m e g l á s s u k .
Lecsusszantam a kancáról, és megragadtam Ceinwyn karját, hogy elvezessem őt a
legközelebbi dűne csúcsára. A nyugati látóhatárt lángra lobbantotta a lebukó nap fénye,
és mi együtt néztük a sűrűsödő árnyak közt, ahogy a Prydwen a hullámokat szeli. A
vitorlát immár friss tengeri szél duzzasztotta, a Prydwen orrán fehér tajtékot vetettek a
megtörő hullámok, a tat egyre szélesedő csapást vágott a tenger tükrébe. A hajó sokáig
délnek tartott, majd nyugatra fordult, ám a szél is nyugatról fújt, és egyetlen hajó sem
haladhat a széllel szemben, én mégis megesküdnék rá, hogy a Prydwen ezt tette.
Nyugatnak haladt, és a szél is nyugatról fújt, mégis feldagasztotta a vérvörös vitorlát,
amint a büszke orr utat tört magának a hullámok közt, vagy talán csakugyan a szemem
csalt meg, melyből megállíthatatlanul patakzott a könny.
És miközben a hajót néztük, lassan ezüstköd szakadt fel a vízről.
Ceinwyn megszorította a karom. A köd bizonytalan foltban kélt, de egyre nőtt és éteri
fénnyel izzott. A nap alábukott a vízben, de a hold még nem kapaszkodott fel az égre,
csupán a csillagok, és a homályba borult égbolt alatt nem maradt más, csak a végtelen
tenger és a hajó sötét tömbje, az ezüstköd mégis szikrázni látszott. Akár a csillagok
ezüstös pora, úgy fénylett. Vagy talán csak a szememben csillogó könnyek csaltak meg.
– Derfel! – förmedt rám Sansum. A püspök Meuriggal együtt érkezett, és most ott
botladozott felénk a homokon. – Derfel! – kiáltozta. – Gyere ide! Azonnal!
– Drága, egyetlen uram – mormoltam, noha nem az esküm urához.
Arthurhoz szóltam. Zokogva figyeltem, a karommal szorosan átölelve Ceinwynt, amint a
sötét hajó lassan eggyé válik az ezüstösen izzó köddel.
Így hagyta el uram a világot. És többé senki sem látta őt.
TÖRTÉNELMI JEGYZET
Gildas, a történész, aki De Excidio et Conquestu Britanniáé (Britannia romlásáról és
meghódításáról) című művét vélhetően az arthuri korszak után alig egy emberöltőnyivel
jegyezte le, emléket állít a Badonici Montis-i csatának (e helynevet napjainkban
leggyakrabban Mount Badonként szokás fordítani), annál fájóbb viszont, hogy egyetlen
szóval sem említi, miszerint Arthur is jelen lett volna a nagy diadalnál, mely – sajnálkozik
a történetíró – egyben „a bitangok utolsó veresége” is volt. A História Brittonum (Britonok
históriája), melyet a legtöbbször egy Nennius nevű történetírónak tulajdonítanak, és amely
az Arthur-korszak után legkevesebb két évszázaddal készült, az első történelmi
dokumentum, mely összekapcsolja a britek parancsnokát, Arthurt „Mons Badonis”-szal,
ahol „egyetlen napon kilencszáz és hatvan férfi esett áldozatul Arthur támadásának”. A
tizedik században néhány walesi szerzetes szerkesztette az Annales Cambriae (Walesi
krónika) című munkát, melyben feljegyzik, hogy „a badoni csatában Arthur a mi Urunk
Jézus Krisztus keresztjét viselte a vállán három napon és három éjjelen át, és a britonokat
győzelemre vezette”. A szász „Tiszteletreméltó” Béda, azaz Beda Venerabilis, kinek
História Ecclesiastica Gentis Anglorum (Angol egyháztörténet) című müve a nyolcadik
században jelent meg, elismeri a vereség tényét, ám Arthurt nem említi, ami már csak
azért sem meglepő, mert Béda forrásként elsősorban Gildas munkáját használta. A csata
megítélésében egyedül erre a négy dokumentumra támaszkodhatunk, és közülük három
még csak nem is korabeli. Mi történt hát valójában?
A történészek, miközben vonakodnak beismerni, hogy a legendás Arthur valaha is
létezett, láthatóan egyetértenek abban, hogy valamikor i. sz. 500 környékén a britek
hatalmas és győztes ütközetet vívtak a hódító szászokkal, egy Mons Badonicusnak, Mons
Badonisnak, Badonici Montisnak, Mynydd Baddonnak, Mount Badonnak, avagy egész
egyszerűen csak Badonnak nevezett helyen. Azt is hozzáteszik, hogy az ütközet fontos
történelmi esemény, mely egy teljes emberöltőre gátat vetett a további szász
terjeszkedésnek. Miként Gildas megemlíti, ez egyben az utolsó briton győzelem is, hiszen
az ütközet után eltelt kétszáz esztendőben a szászok elözönlötték a mostani Anglia
területét, és nincstelenné tették ezzel a britonokat. A brit történelem sötét időszakai közül
bizonyosan ez a legsötétebb, melynek legfontosabb eseménye az ütközet, még ha nem is
tudhatjuk, pontosan hol került rá sor. Sokan sokféle javaslattal álltak elő. A wiltshire-i
Liddington Castle vagy a dorseti Badbury Ring egyaránt esélyes, míg a tizenkettedik
századi Geoffrey of Monmouth a csata helyszínét Bath közelébe teszi, vélhetően azért,
mert Nennius korábban balnea Badonisként említette Bath hévízi forrásait. A későbbi
történészek hírbe hozták a Little Solsbury Hillt is, mely Batheastontól nyugatra és Bath
közelében, az Avon völgyében fekszik, és én magam is e felvetést fogadtam el, mikor a
helyszínt leírtam. De vajon csakugyan ostrom zajlott itt? Ma már senki sem tudhatja,
miként azt sem, hogy ha így volt, ki ostromolt kit. Úgy tűnik, az egyetértés csupán arra
korlátozódik, hogy a csata Mount Badonnál zajlott, legyen az bárhol is; hogy valaki
megostromolt valakit, de talán nem; s hogy mindez az i. sz. 500. év környékén történt.
Egyetlen történész sem kockáztatja azzal szakmai hírnevét, hogy éljen a felvetéssel,
miszerint a szászok vesztettek, és a nagy győzelem Arthur érdeme.
Nennius – már ha valóban ő a História Brittonum szerzője – Arthur tizenkét csatájáról
emlékezik meg, melyek zömükben azonosíthatatlan helyen zajlottak, de egyetlen szóval
sem említi Camlannt, vagyis a csatát, mellyel Arthur történetét hagyományosan zárni
szokták. Az Annales Cambriae a legkorábbi rendelkezésre álló forrás, mely ez utóbbi
ütközetet említi, ám a krónika annyival később íródott, hogy aligha adhatunk hitelt neki. A
camlanni csata e tekintetben rejtélyesebb, mint a Mount Badon-i ütközet, és ha a csatára
egyáltalán sor került, ma már lehetetlen azonosítani a helyszínét. Geoffrey of Monmoth
szerint a cornwalli Camel folyó mellett vívták meg, míg a tizenötödik századi Thomas
Malory a Salisbury Plainre teszi a helyszínét. Más szerzők szerint Camlann nem más,
mint a walesi Merioneth, a South Cadburyhez („Caer Cadarn”-hez) közeli Cam folyó,
Hadrianus Fala, avagy Írország számos más pontja. Én magam a South Devon-i Dawlish
Warrenbe tettem az ütközet helyszínét, noha nem más okból, mint hogy egykor sokat
csónakáztam az Exe tölcsértorkolatánál, és Dawlish Warren mellett elhaladva értem el a
tengert. Maga a Camlann név „tekervényes folyót” jelent, és az Exe torkolata is van olyan
kanyargós, mint bármely más folyóé, noha ettől a választásom nem kevésbé önkényes.
Az Annales Cambriae mindössze ennyit jegyez meg Camlannről: „A camlanni csatában
esett, hogy Arthur és Medraut (Mordred) elhaltak.” Talán csakugyan így történt, bár más
források ragaszkodnak hozzá, hogy Arthur túlélte sérüléseit, és eljutott Avalon
varázsszigetére, ahol a mai napig is harcosai körében nyugszik. Ezzel nyilvánvalóan
messze túljutottunk azon a ponton, ameddig egy önmagát valamire is tartó történész
merészkedne, aki annyit azért még hozzátesz, hogy az Arthur túlélésébe vetett mély és
nosztalgikus hit az elveszett szabadság utáni vágyakozásban gyökerezik, és hogy
egyetlen legenda sem bizonyult ilyen maradandónak. Arthur talán nem volt király, talán
soha nem is élt, ám a létét tagadó történészek minden erőfeszítése ellenére még ma is
milliók tartják annak, aminek egy tizennegyedik századi másoló joggal nevezte: Arturus
Rex Quondam, Rexque Futurus, Arthur, a hajdani s majdani király.
VÈGE
T a r t a l o m :
S z e r e p l ő k
H e l y s z í n e k
1. Maidun tüzei
2. Mynnydd Baddon
3. Nimue átka
4. Az utolsó varázslat
Történelmi jegyzet