Bernard Cornwell
Excalibur II.
Isten ellensége

(Tartalom)
Az Isten ellensége Susan Watté, aki nélkül e könyv nem születhetett volna meg
ELŐSZÓ
Az Isten ellensége az Excalibur sorozat második kötete, és közvetlen folytatása a Tél
királyának. Az előző kötetben Uther, Dumnonia és egész Britannia királya meghal, és
trónját csecsemőkorú unokája, Mordred örökli meg. Arthur, akit Uther törvénytelen
gyermekeként Mordred egyik testőrének neveznek ki, idővel magasan kiemelkedik a többi
méltóság közül, mégis mindenáron be akarja tartani Uthernak tett esküjét, hogy Mordred,
amint eléri az alkalmas kort, elfoglalhassa Dumnonia trónusát.
Arthur azt is célul tűzi maga elé, hogy megbékíti az egymással háborúzó brit
királyságokat. A legnagyobb ellentét Dumnonia és Powys közt feszül, de amikor
megegyezés születik, hogy Arthur feleségül veszi Ceinwynt, Powys hercegnőjét, úgy
tűnik, elkerülhetővé válik a háború. Arthur azonban a koldusszegény Guinevere hercegnőt
választja, és a Ceinwynt ért inzultust évekig tartó háborúskodás követi, melynek végén
Arthur legyőzi Gorfyddyd királyt a Lugg Vale-i ütközetben. Powys trónja Cuneglasra,
Ceinwyn fivérére száll, aki Arthurhoz hasonlóan békét akar teremteni a britonok között,
hogy azok a közös ellenség, a szászok ellen fordulhassanak.
A Tél királyát, miként a jelen művet is, Derfel (ejtsd Dervel), az egykori szász rabszolga
meséli el, aki Merlin házában nevelkedik, és felcseperedve Arthur harcosa lesz. Arthur
Armoricába (a mai Bretagne-ba) küldi Derfelt, ahol részt vesz az elvetélt hadjáratban,
melynek célja megmenteni Benoic briton királyságát a frank behatolóktól. Benoic
menekültjei közt Britanniába érkezik Lancelot is, Benoic elűzött királya, akit Arthur
Ceinwynnel akar összeházasítani és Siluria trónjára akar ültetni. Derfel első látásra
beleszeret Ceinwynbe.
Derfel másik nagy szerelme Nimue, gyermekkori barátja, aki Merlin segítője és kedvese
lesz. Merlin druida, és annak a pártnak vezéralakja, mely vissza akarja juttatni Britanniát a
régi Isteneknek. E cél érdekében Merlin meg akarja kaparintani az Üstöt, egyikét Britannia
Tizenhárom Kincsének. Merlinnel szemben sorakoznak fel Britannia keresztényei, kiknek
legfőbb vezetője, Sansum püspök, szinte minden hatalmát elveszítette, mikor kihívta
maga ellen Guinevere haragját.
Sansum kegyvesztett és apátként szolgál az Ynys Wydryn-i (glastonbury-i) Szent Tövis
k o l o s t o r b a n .
A Tél királya azzal végződik, hogy Arthur megnyeri a Lugg Vale-i ütközetet. Mordred
trónja biztonságba kerül, a déli brit királyságok szövetséget kötnek, és Arthur, bár maga
nem király, vitathatatlanul a szövetségesek vezéralakja.
Szereplők
ADE – Lancelot ágyasa
AELLE – Szász király
AGRICOLA – Gwent hadura, Twedric király alattvalója
AILLEANN – Egykor Arthur ágyasa, az ikerfiúk, Amhar és Loholt édesanyja
AMHAR – Arthur és Ailleann törvénytelen fia
ARTHUR – Dumnonia hadura, Mordred felesküdött védelmezője
BÁLIN – Arthur egyik harcosa
BAN – Benoic néhai királya, Lancelot atyja
BEDWIN – Dumnonia püspöke és főtanácsnoka
BORS – Lancelot unokatestvére és bajnoka
BROCHVAEL – Powys királya az Arthur-kort követően
BYRTHIG – Gwynedd koronahercege, később királya
CADOC – Keresztény püspök és nagynevű szent
CADWALLON – Gwynedd királya
CADWY – Isca lázongó hercege
CALLYM – Kernow bajnoka
CAVAN – Derfel parancsnoka
CEI – Arthur gyermekkori társa, most egyik harcosa
CEINWYN – Powys hecegnője, Cuneglas húga
CERDIC – Szász király
CULHWCH – Arthur unokatestvére, harcosainak egyike
CUNEGLAS – Powys királya, Gorfyddyd fia
CYTHRYN – Dumnonia elöljárója, tanácsnok
DERFEL CADARN Történetünk elbeszélője, születését tekintve szász, Arthur harcosa,
később szerzetes
DIAN – Derfel legkisebb leánya
DINAS – Síluriai druida, Lavaine ikertestvére
DIWRNACH – Lleyn – a korábbi Henis Wyren – királya
EACHERN – Derfel egyik lándzsása
ELAINE – Lancelot anyja, Ban özvegye
EMRYS – Dumnonia püspöke, Bedwin utóda
ERCE – Derfel anyja, akit Ennának is neveznek
GALAHAD – Lancelot féltestvére, az elveszett Benoic hercege
GORFYDDYD – Powys Lugg Vale-nél elhalt királya, Cuneglas és Ceinwyn atyja
GUINEVERE – Arthur felesége
GUNDLEUS – Egykor Siluria királya, ki a Lugg Vale-i ütközet után halt el
GWENHWIVACH – Guinevere testvére, az elveszett Henis Wyren hercegnője
GWLYDDYN – Merlin szolgálója
GWYDRE – Arthur és Guinevere fia
HELLEDD – Cuneglas felesége, Powys királynéja
HYGWYDD – Arthur szolgálója
IGRAINE – Powys királynéja az Arthur-kort követően, Brochvael felesége
IORWETH – Powysi druida
ISEULT – Kernow királynéja, Mark felesége
ISSA – Derfel egyik lándzsása, később parancsnoka
LANCELOT – Benoic elűzött királya
LANVAL – Arthur egyik harcosa
LAVAINE – Siluriai druida, Dinas ikertestvére
LEODEGAN – Henis Wyren elűzött királya, Guinevere és Gwenhwivach atyja
LIGESSAC – Száműzetésben élő hitszegő
LOHOLT – Arthur törvénytelen fia, Amhar ikertestvére
LUNETE – Egykor Derfel kedvese, majd Guinevere szolgálója
MAELGWYN – Dinnewraci szerzetes
MALAINE – Powysi druida
MALLA – Sagramor szász felesége
MARK – Kemow királya, Tristan atyja
MELWAS – Belgae elűzött királya
MERLIN – Dumnonia legfőbb druidája
MEURIG – Gwent koronahercege, később királya
MORDRED – Dumnonia királya, Norwenna fia
MORFANS – „A Rút”, Arthur egyik harcosa
MORGAN – Arthur nővére, egykor Merlin legfőbb papnője
MORWENNA – Derfel legidősebb leánya
NABUR – Durnovaria keresztény magisztrátusa
NIMUE – Merlin kedvese és legfőbb papnője
NORWENNA – Mordred anyja, akit Gundleus gyilkolt meg
OENGUS MAC AIREM – Demetia – az egykori Dyfed – ír királya
PEREDUR – Lancelot és Ade fia
PYRLIG – Derfel bárdja
RALLA – Merlin szolgálója, Gwlyddyn felesége
SAGRAMOR – Arthur numídiai parancsnoka, a Kövek Ura
SANSUM – Dumnonia püspöke, később Derfel elöljárója Dinnewracban
SCARACH – Issa felesége
SEREN – Derfel középső leánya
TANABURS – Siluriai druida, akit Derfel Lugg Vale után gyilkolt meg
TEWDRIC – Gwent királya, Meurig atyja, később keresztény remete
TRISTAN – Kernow koronahercege, Mark fia
TUDWAL – Novícius Dinnewracban
UTHER – Dumnonia halott királya, Mordred nagyapja
H e l y s z í n e k
A csillaggal jelölt helyek az írói képzelet termékei
ABONA – Avonmouth, Avon
AQUAE SULIS – Bath, Avon
BENOIC – Elveszett királyság Bretagne-ban (Armoricában)
BODUAN – Gam Boduan, Gwynedd
BROCELIANDE – Armorica fennmaradt brit királysága
BURRIUM – Gwent fővárosa, Usk, Gwent
CAER AMBRA* – Amesbury, Wiltshire
CAER CADARN* – South Cadbury, Somerset
CAER GEI* – Gwynedd fővárosa. Észak-Wales
CAER SWS – Powys fővárosa. Caersws, Powys
CALLEVA – Silchester, Hampshire
CORINIUM – Cirencester, Gloucestershire
CWM ISAF – Newtown közelében, Powysban
DINNEWRAC* – Monostor Powysban
DOLFORWYN – Newtown közelében, Powysban
DUN CEINACH* – Haresfield Beacon, Gloucester közelében
DUNUM – Hod Hill, Dorset
DURNOVARIA – Dorchester, Dorset
ERMID CSARNOKA – Street közelében, Somerset
GLEVUM – Gloucester
HALCWM* – Salcombe, Devon
ISCA (DUMNONIA) – Exeter, Devon
ISCA (SILURIA) – Caerleon, Gwent
LINDIMS – Ilchester, Somerset
LLOEGYR – Britannia szászok által megszállt területe, szószerinti jelentésben „az
elveszett földek”. A modern wales-iben a Lloegyr Angliát jelöli.
LLYN CERRIG BACH A Kis Kövek Tava, ma Valley repülőtér, Anglesey
LUGG VALE* – Mortimer's Cross, Hereford & Worcester
MAGNIS – Kenchester, Hereford & Worcester
NIDUM – Neath, Glamorgan
PONTES – Staines, Surrey
RATAE – Leicester
A KÖVEK – Stonehenge
A TOR – Glastonbury Tor, Somerset
VENTA – Winchester, Hampshire
VINDOCLADIA – Római erődítmény Wimbone Minster közelében, Dorsetben
YNYS MON – Anglesay
YIMYS TREBES* – Benoic elveszett fővárosa, Mont Saint-Michel, Bretagne
YNYSWIT – Isle of Wight
YNYSWYDRYN – Glastonbury, Somerset
ELSŐ RÉSZ
A sötét út
Ma sokat gondolkodtam a halottakról. Ez az óév utolsó napja. Az ölyvharaszt rég
megbarnult már a dombokon, a szilfák a völgy végében rendre elveszítették leveleiket, és
megkezdődött már a lábasjószágok téli öldösése is. Ma van Samain estéje.
Ma éjjel a függöny, mely elválasztja egymástól az élőket és holtakat, megrebben,
foszladozni kezd, majd végképp eltűnik. Ma éjjel a holtak átkelnek a kardok hídján. Ma
éjjel a holtak eljönnek a Túlvilágról erre a világra, de mi nem fogjuk őket látni. A sötétség
árnyai lesznek csupán, borzongató szellők a mozdulatlan éjszakában, ám mégis
közöttünk járnak majd.
Sansum püspök, a szent, ki apró szerzetesi közösségünket vezeti, gúnyos megvetéssel
viseltetik az ilyen hiedelmek iránt. A holtak, mint mondja, nem birtokolnak árnyéktestet,
nem kelnek át kardok hídján, ám ehelyett hideg sírokban fekszenek és várnak Jézus
Krisztus Urunk végső eljövetelére. Helyénvaló persze, állítja, megemlékezni a halottakról
és imát mondani halhatatlan lelkük üdvéért, ám testük immár mindörökre az enyészeté.
Elrothadtak. Elfolyt szemeik helyén sötét lyukak tátonganak koponyájukban, férgek járják
át zsigereiket, és moha telepszik meg csontjaikon. A szent váltig állítja, a holtak nem
bajlódnak azzal, hogy feltámadjanak Samain éjjelére, ám még ő is gondot fordít arra,
hogy hagyjanak egy frissen sült cipót a kolostor tűzhelye mellett ezen az éjjelen.
Nemtörődömséget színlel, mégis ott áll majd a cipó és a kanna víz a konyha hamvai
m e l l e t t .
Én magam még többet adok. Egy kupa jó mézsört és egy darabka lazacot. Hitvány
ajándékok, de ez a legtöbb, mi tőlem telik, és ma éjjel leteszem őket a tűzhely mögötti
árnyékos sutba, azután visszamegyek szerzetesi cellámba, hogy üdvözöljem a holtakat,
akik eljönnek ebbe a fagyos házba, erre a kietlen domboldalra.
Nevükön szólítom majd a holtakat: Ceinwyn, Guinevere, Nimue, Merlin, Lancelot,
Galahad, Dian, Sagramor, a teljes felsorolás kitöltene két pergament is. Mennyi halott.
Lépteik nem kavarnak örvénylő port a kőlépcsőkön, sem nem riasztják meg a kolostor
szalmatetőjében megbúvó egereket, de még Sansum püspök is tudja, hogy macskáink
felpúpozzák a hátukat és a konyha sarkaiból sziszegnek ádázul, amint az árnyak elválnak
a tűzhely árnyaitól, hogy megkeressék az ajándékokat, mely visszatartja őket attól, hogy
álnokságot műveljenek.
Ma tehát van miért a halottakra gondolnom.
Öreg vagyok, talán öregebb, mint egykor maga Merlin volt, noha közel sem olyan bölcs.
Azt hiszem, Sansum püspök és jómagam vagyunk a régi idők utolsó tanúi, és én az
egyetlen, aki jó szívvel emlékezik. De talán vannak még mások is életben. Írországban
esetleg, vagy Lothian fagyos északi síkságain, s bár én nem ismerem őket, egyet
bizonyosan tudok: ma este, hozzám hasonlóan, ők is meghúzzák magukat a sűrűsödő
sötétségben, miként a vinnyogó macskák is elhátrálnak az éj árnyai elöl. Minden, amit
csak szerettünk, odalett. Mindent, amit felépítettünk, lerontottak. Mindent, amit mi
vetettünk, a szászok kaszálták le. Mi, britek, beszorultunk a magas nyugati hegyek közé,
és bosszúról beszélünk, de nincs már kard, ami felvehetne a harcot a növekvő
sötétséggel. Vannak idők, mostanság egyre gyakrabban, amikor én is szeretnék a
holtakkal lenni. Sansum püspök lelkesen üdvözli e vágyamat, és elmondja, hogy csakis
így kerülhetek fel a mennybe, hogy Isten jobb oldalán üljek, de én nem hiszem, hogy
valaha is elérném a keresztények mennyországát. Túl sokat vétkeztem és ezért a pokol
tüze vár rám, noha én, ellenkezvén hitemmel, még most is abban reménykedek, hogy
ehelyett eljuthatok a Túlvilágra. Mert odaát, a négytornyú Annwyn almafái alatt étkektől
roskadozó asztalok várnak rám, melyet körülülnek néhai barátaim árnytestei. Merlin
hízelkedik majd, hogy azután kioktasson, zsémbeljen velem, és rám unjon. Galahad
kirobbanó örömmel vágna közbe, miközben Culhwch, megunván a sok beszédet, elemeli
a legszebb ürücombot, és közben azt hiszi, senki sem veszi észre. És ott lesz Ceinwyn, a
drága Ceinwyn, békét hozva a Nimue által támasztott kavarodásra.
És én még mindig lélegzésre vagyok kárhoztatva. Élek, míg barátaim ünnepelnek, és
amíg élek, tovább írom e történetet Arthurról. Igraine királynő kedvéért ragadtam tollat, aki
Powysi Brochvale királynak, monostorunk védelmezőjének felesége. Igraine tudni akar
mindent, amire csak emlékszem, én pedig elkezdtem lejegyezni ezeket a történeteket,
noha Sansum püspök mélyen helyteleníti munkámat. Azt mondja, Arthur Isten ellensége
volt, a sátán fattya, ezért hát anyanyelvemen, szászul írok, amit a szent nem érthet meg.
Igraine és jómagam azt mondtuk a szentnek, hogy Jézus Krisztus Urunk szent
evangéliumának szász nyelvű fordítását jegyzem le, és talán hisz is nekünk, vagy
egyszerűen csak kivárja az idejét, hogy hazugságon kaphasson és alaposan
megbüntethessen ezért.
Mindennap írok. Igraine gyakorta eljár kolostorunkba, hogy az Úr az ő kegyelmében ne
tagadja meg tőle a gyermekáldást, és amikor végez az imádságokkal, magával viszi az
elkészült pergameneket, és lefordítja őket a briton nyelvre Brochvael egy tanult
törvényszolgája segítségével. Úgy hiszem, meg is változtatja a történetet, hogy Arthur
inkább legyen olyan, amilyennek látni szeretné, ahelyett, amilyen valójában volt, de talán
mindez mit sem számít, hisz úgyse fogja soha senki elolvasni ezeket a lapokat. Ahhoz a
férfihoz vagyok hasonlatos, aki sárból és vályogból emel falat az ár ellen. Közelg a
sötétség, mikor senki sem fog már olvasni. Nem lesznek, csak a szászok.
Így hát írok a holtakról, és ezzel múlatom az időt, míg csatlakozhatom hozzájuk, míg el
nem jön az ideje, hogy Derfel testvér, Dinnewrac jámbor lelkű szerzetese, újra Lord Derfel
Cadarnné lépjen elő, Derfellé, a Hatalmassá, Dumnonia bajnokává és Arthur hőn
szeretett barátjává. Addig azonban nem vagyok egyéb didergő vén csuhásnál, aki
megmaradt kezével kaparja le zavaros emlékeit. És a mai éjjel Samainé, holnap pedig
beköszönt az új év. Közeleg az igazi tél. A halott levelek estharmattól fénylően tapadnak a
sövények oldalára, szőlőrigók telepednek a tarlóra, sirályok vágnak neki a szárazföldnek a
tenger felől, és erdei szalonkák gyülekeznek a telihold korongja alatt. Épp alkalmas
időjárás, véli Igraine, megörökíteni a rég volt dolgokat, így újabb pergameníveket hozott
nekem, tintával és írótollakkal együtt. Mesélj Arthurról, biztat, az aranyló Arthurról, utolsó
és legnagyobb reménységünkről, a sosemvolt királyról, Isten ellenségéről, a szászok
ostoráról. Mesélj Arthurról.
Az elhagyott csatatér szörnyűséges dolog.
Győztünk, ám nem diadalérzet szállta meg lelkünket, csupán kimerültség és
megkönnyebbülés. Borzongtunk tüzeink körül, próbálván nem gondolni a hullaevőkre és
szellemekre, melyek ott ólálkodtak a sötétben, ahol Lugg Vale holtjai feküdtek.
Némelyikünk elaludt, de egyikünk sem aludt jól, hisz a hátunk mögött hagyott csata
borzalmai még sokáig kísértettek. Koromsötétben ébredtem, kirángatva az álom karjaiból,
a lándzsára emlékezve, mely kis híján kiontotta a beleimet. Issa mentett meg, elhárítva az
ellenséges lándzsát pajzsa peremével, ám engem még sokáig nyomasztott, ami
megtörténhetett volna. Próbáltam újra álomba merülni, de a lándzsa emléke dermedt
ébrenlétben tartott, így végül borzongva és elcsigázottan felálltam, és összevontam
magamon köpenyemet. A katlant elszórtan parázsló tüzek fénye világította be, s a tüzek
közti sötétben füst és a folyóról felszakadó köd örvénylett. Időnként mozdult valami a
feketeségben, de hogy szellemek vagy élők voltak-e, meg nem tudtam volna mondani.
– Nem tudsz aludni, Derfel? – kérdezte egy hang halkan a római építmény kapujából,
mely mögött Gorfyddyd király teteme feküdt.
Megfordulva Arthurt láttam, amint engem figyel. – Nem tudok aludni, uram – vallottam
m e g .
Utat keresett magának a földön fekvő harcosok között. Egyik hosszú fehér köpenyét
viselte, melyet annyira szeretett, és abban a fojtottan izzó éjszakában a ruhadarab szinte
ragyogni tetszett. Nem volt azon egyetlen sárfolt vagy vércsepp sem, én pedig
ráébredtem, hogy valószínű gondosan előre elcsomagolta, hogy a csata után legyen egy
tiszta köpenye, amit felvehet. Mi többiek azzal sem törődtünk volna, ha anyaszült
meztelenül kellett volna harcolnunk, csak életben maradhassunk, ám Arthur mindig ilyen
nagyigényű ember volt. Hajadonfőtt járt, és hajzata még most is koponyájához lapult ott,
ahol a harci sisak leszorította. – Én sohasem alszom csata után – mondta –, és utána
még jó egy hétig. Azután eljön az első áldott éjszaka nyugalma. – Elmosolyodott. –
Adósod vagyok.
– Nem, uram – tiltakoztam, holott igazság szerint valóban adósommá tettem. Sagramor
és én egész álló nap tartottuk Lugg Vale-t, vékony pajzsfalunkkal állva ellent az ellenség
hordáinak, és Arthur kudarcot vallott megmentésünkben. A felmentő csapat végül így is
megérkezett, és vele a diadal is, ám Arthur valamennyi csatái közül ez állt legközelebb a
vereséghez. Egészen az utolsó ütközetig.
– Én mindenesetre emlékezni fogok tartozásomra – szólt gyengédséggel –, ha te nem is.
Ideje, hogy vagyonos embert csináljak belőled, Derfel, belőled s embereidből. –
Elmosolyodott, és a könyökömnél fogva vezetett el egy csupasz földdarabra, ahol
hangunk nem zavarta a füstölgő tüzek közelségében nyugtalanul hánykolódó harcosok
sekélyes álmát. A talaj nyirkos volt, és az esővíz tócsái gyülekeztek a föld sebeiben,
melyeket Arthur lovainak vasalt patái ütöttek. Eltűnődtem rajta, hogy vajon a lovak is
csatáról álmodnak-e, majd azon, hogy a holtak, megérkezvén a Túlvilágra, vajon még
mindig beleborzonganak-e a kardcsapás vagy lándzsadöfés emlékébe, mely lelküket a
kardok hídja felé irányította. – Gyanítom, Gundleus halott – vágta el Arthur gondolataim
f o n a l á t .
– Halott, uram – erősítettem meg. Siluria királya még az est korai óráján hagyta itt e
világot, de én azóta még nem találkoztam Arthurral, hogy Nimue magához vette ellensége
é l e t é t .
– Hallottam sikoltozni – jegyezte meg Arthur tárgyilagos közömbösséggel.
– Bizonyára egész Britannia hallotta sikoltozni – feleltem éppoly szárazon. Nimue ízekről
ízekre tépte szét a király sötét lelkét, mindvégig '62osszúszomjasan üvöltve a férfival, aki
megerőszakolta és elvette fél szemét.
– Tehát Siluriának királyra van szüksége – folytatta Arthur, majd letekintett a hosszú
völgybe, ahol fekete alakok suhantak párába és füstbe burkolózva. Simára borotvált arcát
árnyékba borították a lángok, komor külsővel ruházva fel. Nem volt mondható jóképű
férfinak, noha nem volt rút sem. Sokkal inkább volt egyedi arca: hosszú, csontos, és
erőteljes. Nyugalmi állapotában sajnálatot árasztottak vonásai, együttérzést és
körültekintést sejtetve, ám beszélgetés közben inkább mozgatta azokat lelkesedés és
egy-egy fürge mosoly. Még ekkoriban is fiatal ember volt, aligha harmincesztendős, és
rövidre nyírt hajzatát sem érintette még az ősz. – Jöjj – érintette meg újból karomat, és
intett a katlan felé.
– Temetetlen holtak közt akarsz sétálni? – hőköltem hátra. Én bizony kivártam volna a
hajnalt, mely elűzi az ártó szellemeket, mielőtt kimerészkedtem volna az oltalmazó tüzek
k ö z ü l .
– Mi tettük őket holttá, Derfel, te és én – mondta Arthur –, tehát inkább nekik van
félnivalójuk tőlünk, nem igaz? – Sohasem volt babonás ember, mint mi többiek, kik folyton
áldásra áhítoztunk, amuletteket dédelgettünk, és aggódva kutattuk a baljós jeleket,
melyek a veszélyre figyelmeztettek. Arthur úgy haladt keresztül a szellemvilágon, akárha
vak lett volna. – Jöjj – kérlelt, újfent karomat érintve.
Így hát belesétáltunk a sötétségbe. Nem voltak mindannyian halottak a ködben fekvő
testek, hisz némelyikük szánalmas hangon esdekelte segítségünket, ám Arthur, rendesen
a legfigyelmesebb valamennyi férfiú közül, most süket maradt elfúló kiáltásaikra. Britannia
sorsán gondolkodott. – Holnap délnek indulok – jelentette ki –, hogy találkozzam
Tewdrickel. – Gwent királya, Tewdric, bár szövetségesünk volt, nem küldte el embereit a
Lugg Vale-be, azt gondolván, hogy a győzelem lehetetlen. A király immár adósunk volt,
mert mi megnyertük a háborút nélküle is, noha Arthur nem volt az az ember, aki ezt
felhánytorgatja – Meg fogom kérni Tewdricet, hogy küldje embereit keletre, ellenállni a
szászoknak – folytatta Arthur –, de azért velük engedem Sagramort is. Ennyi erővel meg
kell tudnunk tartani a határt télire. Az embereid – villantott fel egy sebes mosolyt –
megérdemlik a pihenést.
Az a mosoly azt mondta nekem, hogy ne is számítsunk pihenésre. – Azt teszik, amit
parancsolsz nekik – feleltem kötelességtudóan. Merev mozdulatokkal lépkedtem, nagyon
is tudatában léve a körülöttünk ólálkodó árnyékoknak, és jobb kezemmel sűrűn hánytam
magamra a jeleket, hogy távol tartsam magamtól a gonoszt. Néhány lélek, csak
nemrégiben szakadva el testétől, még nem találhatta a bejáratot a Túlvilágra, és ehelyett
itt bolyongott a föld felett, keresvén régi testét és az alkalmat, hogy bosszút állhasson
gyilkosán. Sok ilyen lélek repdesett aznap éjjel a Lugg völgyében és én rettegtem is tőlük,
ám Arthur, közömbösen a fenyegetésre, elővigyázatlanul sétálgatott a holtak mezején,
egyik kezében tartva fehér köpenye csücskét, hogy a becses ruhadarabot megóvja a
nedves fűtől és a vaskos sártól.
– Siluriában akarom látni embereidet – szólt elszántan. – Oengus mac Airem ki akarja
majd fosztani, de neked féken kell őt tartanod. – Oengus volt Demetia ír királya, aki
pálfordulásával megadta Arthurnak az áhított győzelmet, ám az írek zsoldját
rabszolgákban és a siluriai holtak vagyonának illő részével kellett megváltanunk. – Száz
rabszolga az övé – jelentette ki Arthur –, és Gundleus kincseinek harmada. Bele is
egyezett ebbe, ám ettől függetlenül próbál majd rászedni bennünket.
– Teszek róla, hogy ne sikerüljön neki, uram.
– Nem, te nem teszel. Engeded, hogy Galahad vezesse embereidet? Bólintottam, mélyen
elrejtve meglepetésemet. – Akkor hát tőlem mit kívánsz? – kérdeztem.
– Siluria komoly gond – folytatta Arthur, ügyet sem vetve kérdésemre. Megtorpant,
összevonva szemöldökét, amint Gundleus királyságára gondolt. – Rossz kormányzás
alatt nyögött, Derfel, nagyon rossz kormányzás alatt. – Mély megvetés csendült ki
hangjából. Számunkra egy becstelen uralkodó éppoly természetesnek számított, mint
télen a hó vagy tavasszal a virágok, ám Arthurt az ilyesmi mindig mélységesen
felháborította. Napjainkban igazi hadúrként emlékezünk Arthurra, a fénylő lovagra, aki
csodás páncéljában, kardjával a kezében lovagolt a halhatatlanságba, pedig ő nem akart
mást, csak hogy jó, tisztességes, és igazságos vezetőként maradjon meg bennünk. Bár
kardja hatalmat adott neki, ő átengedte ezt a hatalmat a törvényességnek. – Nem
túlzottan fontos királyság – ment tovább –, ám állandó gondok forrása lesz, ha nem
tesszük helyre. – Hangosan gondolkodott, próbálván feltárni minden akadályt, mely a
magunk mögött hagyott csata és Britannia hőn áhított egysége közé férkőzhetett. – Az
ideális megoldás – mondta ki végül –, megosztani Gwent és Powys között.
– Akkor hát miért nem teszed ezt? – kérdeztem.
– Mert Siluriát Lancelotnak ígértem – felelte olyan hangon, mely nem tűrt ellenkezést.
Nem szóltam hát semmit, csak megérintettem Hywelbane markolatgombját, hogy vasa
oltalmazzon az éjszaka ártó szellemei ellen. Dél felé tekintettem, ahol a holtak árja
tajtékként törte át a cölöpkerítést, melyet embereimmel egész álló nap tartottam az
ellenséggel szemben.
Oly sok bátor ember küzdött abban az ütközetben, de nem Lancelot. Azokban az
években, hogy Arthur oldalán harcoltam, és miután ismeretségbe kerültem Lancelottal,
végig arra vártam, hogy egyszer majd csak meglátom Lancelotot egy pajzsfalban. Láttam,
hogy vert seregek rémülten menekülő maradékait üldözi, és láttam, ahogyan a foglyokat
magasztos parádékon vezeti az izgatott tömeg előtt, de egyetlenegyszer sem láttam a
küzdelmes, verítékes pajzsfalakban. Ő volt Benoic elűzött királya, kinek otthonát a
Galliából kirajzó frankok ítélték feledésre, ám ő, amennyire tudhattam, egyetlenegyszer
sem vezette lándzsáját a frank seregek ellen, a bárdok mégis telekürtölték Britannia
hosszát-szélét a vitézségével. Ő volt Lancelot, a földnélküli király, ezernyi csata hőse,
minden britonok kardja, a bánat jóvágású ura, az eszmény, s mindeme érdemet a
daloknak köszönhette, s egyetlen esetben sem kardjának. Ellensége voltam, s ő az
enyém, ám mindketten ugyanakkor Arthur barátai is, és e barátság nehézkes békét
kényszerített mindkettőnkre.
Arthur tudott ellenséges érzelmeimről. Megérintette könyökömet, és mindketten
elindultunk délnek, a néhai cölöpkerítés felé. – Lancelot Dumnonia barátja – erősködött –,
ezért ha Lancelot uralja Siluriát, nincs mitől tartanunk. És ha Lancelot feleségül veszi
Ceinwynt, akkor Powys is őt fogja támogatni.
Kimondatott hát, és ellenségességembe immár engesztelhetetlen harag is vegyült, ám
mégsem szólaltam fel Arthur elképzelései ellen. Mit is mondhattam volna? Egy szász
rabszolga fattya voltam, feltörekvő harcos, maréknyi emberrel, zsebkendőnyi föld nélkül,
míg Ceinwyn Powys hercegnője. Seremnek, a csillagnak nevezték, és ő úgy fénylett ezen
az eltompult világon, mint a nap egy sárba hullott szikrája. Arthurral jegyezték el, ám ő
elhagyta Guinevere kedvéért, és a hűtlenség szülte a háborút, mely immár véget ért a
Lugg Vale-i öldökléssel. Most, hogy béke lett, Ceinwynnek feleségül kellett mennie
Lancelothoz, ádáz ellenségemhez, miközben én, a senki és semmi, fülig szerelmes
voltam belé. A melltűjét viseltem és minden gondolatom az ő arcát viselte magán. Szent
esküvel fogadtam, hogy megoltalmazom, és ő nem utasította vissza eskümet. Elfogadása
tébolyult reménykedéssel töltött el, hogy szerelmem nem esélytelen, pedig az volt.
Ceinwynnek hercegnőként egy királyhoz kellett feleségül mennie, én pedig nem voltam
egyéb felkapaszkodott lándzsásnál, aki úgy házasodik, ahogy tud.
Így hát nem árultam el Ceinwyn iránt érzett szerelmemet, és Arthur, aki már Britannia
jövőjén tanakodott a győzelem utáni éjjelen, nem sejtett meg semmit. És miért is kellett
volna sejtenie? Ha megvallom neki, hogy szerelmes vagyok Ceinwynbe, éppoly
felháborítónak ítélhette volna becsvágyam, mintha a trágyadomb kakasa vágyakozna rá,
hogy sasként szántsa a levegőt. – Ismered Ceinwynt, igaz? – kérdezte tőlem.
– Igen, uram.
– És ő kedvel téged – mondta, félig kérdően.
– Merem remélni – feleltem az igazsághoz hűen, emlékezve Ceinwyn sápadt, ezüstös
szépségére, és gyűlölve a gondolatát is, hogy mindez Lancelot kénye-kedvére legyen
bízva. – Eléggé kedvel ahhoz – toldottam meg –, hogy elmondja, nem lelkesedik ezért a
h á z a s s á g é r t .
– Miért is tenné? – kérdezte Arthur. – Még egyszer sem találkozott Lancelottal. Nem várok
tőle lelkesedést, Derfel, csupán engedelmességet.
Vonakodtam felelni. Az ütközet előtt, amikor Tewdric már attól tartott, hogy a háború
pusztulásba dönti egész országát, békeküldöttségben jártam Gorfyddydnél. A küldetés
ugyan elbukott, ám találkoztam Ceinwynnel, és beszéltem neki Arthur reményéről, '68ogy
Lancelothoz fog feleségül menni. Ő nem vetette el az elképzelést, noha nem is üdvözölte.
Akkoriban persze még senki sem gondolta, hogy Arthur legyőzheti Ceinwyn atyját a
csatában, ám Ceinwyn mégis fontolóra vette ezt a valószerűtlen ajánlatot, és kegyet kért
tőlem, arra az esetre, ha Arthur győzne. Az oltalmába ajánlotta magát, és én,
belezuhanva a szerelembe, úgy fordítottam le kérését, mint könyörgést, hogy ne
kényszerítsék bele akarata ellen való frigybe. Elmondtam Arthurnak, hogy Ceinwyn a
védelmét kérte. – Túlságosan is gyakran jegyzik őt el, uram – tettem hozzá –, és
túlságosan gyakran kell csalódnia. Azt hiszem, semmi másra nem lenne szüksége, mint
i d ő r e .
– Időre! – nevetett fel Arthur. – Nincs már ideje, Derfel. Nemsokára húszéves lesz! Nem
maradhat hajadon, akár egy macska, csak mert nem tud egeret fogni. És ugyan ki
máshoz mehetne feleségül? – Megtett néhány lépést. – Védelmem alatt tudhatja magát –
mondta –, de mi lehetne jobb védelem annál, ha hozzámegy Lancelothoz, aki királynővé
teszi? De mi a helyzet veled? – kérdezte hirtelen.
– Velem, uram? – Egy pillanatra már azt hittem, felajánlja nekem Ceinwyn kezét, és a
szívem majd kiugrott a helyéből.
– Közel harminc vagy már – folytatta. – Itt az ideje, hogy megházasodj. Erről is
gondoskodni fogunk, ha visszatérsz Dumnoniába, de most azt akarom, hogy menj
P o w y s b a .
– Én, uram? Powysba? – Alig hogy legyőztük Powys egyesített seregeit, és nem tudtam
elképzelni, hogy Powysban bárki is jó szívvel látna egy ellenséges harcost.
Arthur megragadta karomat. – Az elkövetkező néhány hétben az a legfontosabb, Derfel,
hogy Cuneglast mielőbb Powys királyává koronázzák. Ő úgy gondolja, hogy senki sem
szállna vele szembe a trónért, de én bizonyos akarok lenni. Caer Swsben akarom tudni
egyik emberemet, hogy tanúja legyen az eseményeknek. Semmi egyéb. Azt akarom,
hogy mindenki tudja, ha szembeszáll Cuneglasszal, az én haragomat is kivívja maga
ellen. Ha te ott vagy, és mindenki látja barátságtokat, tisztán érthető lesz az üzenet.
– Akkor miért nem küldesz oda vagy száz embert? – kérdeztem.
– Mert nem akarom azt a látszatot kelteni, hogy mi ültetjük Cuneglast Powys trónjára.
Barátként van rá szükségünk, és nem akarom, hogy legyőzött ellenségként térjen meg
országába. Amellett – mosolyodott el –, te is érsz annyit, mint száz ember. Tegnap
b e b i z o n y í t o t t a d .
Elfintorodtam, ahogyan mindig is tettem túlzó dicséretei hallatán, ám ha a magasztalás ez
esetben azt jelentette, hogy megfeleltem Arthur powysi követeként, akkor boldog voltam,
hisz így újból Ceinwyn közelében lehettem. Még mindig kincsként őriztem emlékeimben
lágy érintését a karomon, ahogyan kincs gyanánt rejtegettem a fibulát is, melyet oly sok
éve kaptam tőle. Még nem házasodott össze Lancelottal, mondtam magamnak, és én
mást sem akartam, mint próbára tenni hasztalan reményeim. – És miután Cunglast
megkoronázták – kérdeztem –, mit tegyek azután?
– Bevársz engem – felelt Arthur. – Powysba indulok, amint tudok, s miután nyélbe ütöttük
a békét és Lancelot eljegyzését, hazatérünk. És jövőre, barátom, a szászok ellen vezetjük
Britannia egyesített hadait – ízlelgette tőle szokatlan élvezettel a küszöbönálló hadjárat
örömeit. Kivette részét a harcból, mi több, élvezte is a küzdelmet, mely letépte a zablát
máskor oly megfontolt lelkéről, ám sohasem kereste a háborút a béke ellenében, mert
túlontúl tartott a harc bizonytalan kimenetelétől. A győzelem és vereség túlzottan
kiszámíthatatlan fogalmak voltak a számára, és Arthur gyűlölte végignézni, ahogyan a
rend és a hatékony diplomácia helyét a szeszélyes harcok veszik át. A diplomácia és
taktika azonban együttes erővel sem szállhatott szembe a szászokkal, akik nyugat felé
tartva és férgekként nyüzsögve özönlöttek Britanniába. Arthur rendszerető, törvényesen
kormányzott, békés Britanniáról álmodott, és a szászoknak nem volt helye ebben az
á l o m b a n .
– Tavasszal indulunk? – kérdeztem tőle.
– Amint felbukkannak az első levelek.
– Akkor most mégis kérnék tőled egy kegyet.
– Csak nevezd meg – mondta, boldogan, amiért valamivel viszonozhatja, hogy a
győzelemhez segítettem.
– Én Merlinnel akarok tartani, uram – mondtam.
Hosszú ideig nem felelt. Némán meredt a nyirkos talajra, ahol egy szinte kettébe hajtott,
kicsorbult kard hevert. Valahol a sötétben felnyögött egy sebesült, azután kiáltás harsant,
majd minden elcsendesedett. – Az Üst – mondta ki végül Arthur, komor hangon.
– Igen, uram. – Merlin a csata közepén jött el közénk, és kérte mindkét oldalt, hogy
kövesse őt Clyddno Eiddyn Üstjét kutatni. Az Üst volt Britannia legnagyobb kincse, a régi
Istenek varázslatos ajándéka, mely évszázadokkal előbb elveszett. Merlin annak szentelte
életét, hogy összegyűjtse az elveszett kincseket, és az Üst volt minden fáradozásának
remélt jutalma. Ha megtalálja az Üstöt, mondta el nekünk, visszaadja általa Britanniát
jogos Isteneinek.
Arthur megrázta fejét. – Valóban azt hiszed, hogy Clyddno Eiddyn Üstje ennyi éven át
rejtve maradhatott? – kérdezte tőlem. – Végig, a római megszállás ideje alatt? Rómába
vitték, Derfel, és beolvasztották, hogy melltűket vagy pénzeket verjenek belőle. Az Üst
nem létezhet!
– Merlin azt mondja, létezik, uram – erősködtem.
– Merlin vénasszonyok vartyogására hallgat – felelt Arthur indulatosan. – Tudod te, hány
embert akart, hogy megkeresse az Üstjét?
– Nem, uram.
– Nyolcvanat, nekem ennyit mondott. Vagy akár százat is. Vagy ami még jobb, kétszázat!
Még azt se mondja meg, hol az Üst, egyszerűen azt kívánja tőlem, hogy adjak mellé egy
hadsereget, és masírozzak el vele valami távoli vidékre. Írországba, vagy talán egészen a
Vadonba. Hát nem! – Arrébb rúgta az elgörbült kardot, és ujjával keményen belebökött a
vállamba. – Ide figyelj, Derfel, jövőre minden lándzsára szükségem lesz, amit csak ki
tudok préselni magunkból. Egyszer s mindenkorra elintézzük a szászokat, és én nem
engedhetek el nyolcvan-száz embert, hogy egy kotlát hajkurásszon, ami már vagy ötszáz
éve elveszett. Ha Aella szászait lebírtuk, felőlem rászánhatod magad erre az
ostobaságra, ha ezt akarod. De megmondom neked előre, hogy hiábavaló. Nem létezik
az Üst. – Elfordult, és megindult vissza a tüzek felé. Követtem, hogy vitába szálljak vele,
holott jól tudtam, semmivel sem győzhetem meg, mert minden lándzsára szüksége van,
ha le akarja bírni a szászokat, és semmivel sem fogja gyengíteni a tavasszal esedékes
győzelem esélyeit. Azután elmosolyodott, mintha kárpótolni akarna kérésem durva
elutasításáért. – Ha pedig az Üst mégis létezne – mondta –, akkor egy-két évig még rejtve
maradhat. Ám ez idő alatt, Derfel, az a tervem, hogy gazdaggá teszlek. Kötünk neked egy
jó érdekházasságot. – Rácsapott a hátamra. – Még egyetlen hadjárat, drága Derfel,
egyetlen utolsó öldöklés, és békét teremtünk. Igazi békét. S akkor már nem is lesz
szükségünk üstökre. – Kitörő örömmel beszélt. Azon az éjjelen, a holtak között, valóban
látta maga előtt a közelgő békét.
A tüzek felé haladtunk, melyek a római kőház körül izzottak, ahol Ceinwyn atyja,
Gorfyddyd feküdt holtan. Arthur boldog volt ezen az éjszakán, a szíve mélyéig boldog,
hisz látta valóra válni álmait. És minden olyan könnyűnek tűnt. Még egyetlen háború,
azután béke mindörökre. Arthur volt a mi hadurunk, Britannia legnagyobb harcosa, ám a
csata utáni éjjelen, keresztül vágva a füstbe burkolózott holtak körülöttünk örvénylő
szellemein, nem áhítozott másra, csakis békére. Gorfyddyd örököse, Cuneglas is
osztozott Arthur álmán. Gwenti Tewdric a szövetségesünk volt, Lanceloté lesz Siluria
trónja, és egyesítve Arthur dumnoniai hadaival Britannia királyságai kiverik országukból a
szász betolakodókat. Mordred, Arthur gyámsága alatt felcseperedvén, elfoglalja
Dumnonia őt megillető trónját, Arthur pedig visszavonul, hogy élvezze a békét és jólétet,
melyet kardjával vívott ki Britanniának.
Ilyennek látta Arthur a mi fényes jövőnket.
Csakhogy nem számolt Merlinnel. Merlin idősebb, bölcsebb és agyafúrtabb volt Arthurnál,
és kiszagolta, merre lehet az Üst. Meg akarta találni a kincset, melynek hatalma
méregként járja majd át Britannia minden szegletét.
Mert ez volt Clyddno Eiddyn Üstje. Az Üst, mely szétzúzta az emberek álmait.
És Arthur, minden gyakorlatiassága ellenére, született álmodozó volt.
Caer Swsben a kihunyó nyár utoljára érlelte a fák leveleit.
Én is északnak utaztam Cuneglas királlyal és legyőzött embereivel, s én voltam az
egyetlen dumnoniai, amikor Gorfyddyd király testét a máglyának adták Caer Dolforwynnél,
és láttam a zsarátnok lángjait az égnek törni, amint a király lelke árnyéktestében a
Túlvilágra költözött. A tüzet, kettős gyűrűt vonva, Powys lándzsásai vették körül, kik
fáklyákat hordoztak magukkal, s a fáklyák fénye egybemosódott, mialatt felzendült Béli
Mawr halotti éneke. Sokáig énekeltek a harcosok, és hangjuk kísértetkórust alkotva
súlyosan verődött vissza a távoli dombokról. Oly nagy bánat ülte meg Caer Swst. Oly sok
földön maradtak hátra özvegyek és árvák. És azon a reggelen, miután a király teste
elhamvadt és halotti máglyája még mindig tömött füstoszlopot támasztott az északi
hegyek felé, még tovább mélyült a szomorúság, amikor megérkezett Ratae elestének
híre. Ratae hatalmas erődítmény volt Powys keleti határvidékén, ám Arthur átadta a
szászoknak, hogy békét vásároljon magának, míg felveszi a harcot Gorfyddyd ellen.
Powysban még senki sem tudott Arthur árulásáról, és én nem szóltam semmit.
Három napig nem láthattam Ceinwynt, mert ezekben a napokban elhalt atyját gyászolta
és asszonyok nem voltak jelen a halotti máglya mellett. Powys udvarhölgyei fekete
gyapjúszövetbe öltöztek és bezárkóztak az asszonyok hálócsarnokába. Nem hangzott fel
zene abban a csarnokban, ital gyanánt csak vizet vettek magukhoz, ételként is csak
szikkadt kenyeret és híg zabkását. A csarnokon kívül Powys harcosai gyülekeztek az új
király megkoronázására, míg én, híven Arthur parancsához, igyekeztem elejét venni, hogy
bárki igényt támaszthasson Cuneglas trónjára, noha Gorfyddyd fia ellen még suttogva
sem hallottam senkit tiltakozni.
A három nap leteltével a nők csarnokának ajtaja megnyílt. Egy szolgáló tűnt fel a
kapuban, hogy rutát szórjon szét a küszöbön és a lépcsőkön, majd egy perccel később
füstfelhő szökött elő az ajtó mögül, és mi tudtuk, hogy az asszonyok most égetik el a régi
király menyegzői öltözékét. A füst soká örvénylett a csarnok ajtaja és ablakai mögül, és
csak amikor elült jött elő Helledd, immáron Powys királynője, hogy letérdepeljen ura és
királya, Cuneglas elé. Fehér vászonból való ruhát viselt, melyen, mikor Cuneglas
magához emelte, két sáros folt éktelenkedett a térde magasságában. Cuneglas
megcsókolta feleségét, majd visszavezette a csarnokba, Iorweth, Powys legfőbb druidája,
fekete köpenyébe öltözötten követte királyát a csarnokba, míg odakint, vas- és
bőrgyűrűbe vonva a csarnok fából ácsolt falait, Powys megmaradt harcosai figyeltek és
v á r a k o z t a k .
Ott várakoztak, míg egy gyermekkórus elkántálta Gwydion és Aranrhod szerelmi kettősét,
Rhiannon énekét, majd Gofannon Caer Idionba vonulásának minden egyes versszakát,
és csak amikor a legutolsó hangok is elhaltak, bukkant elő lorweth, immáron fehérbe
öltözve és fagyönggyel koronázott botját hordozva, hogy bejelentse, a gyász napjai
végükhöz értek. A harcosok üdvrivalgásban törtek ki, és szétszéledtek, hogy felkutassák
saját asszonyaikat. Cuneglast másnap koronázták királlyá a Dolforwyn csúcsán, és ha
bárki emberfia kétségbe kívánta volna vonni ehhez való jogát, akkor az esemény kiváló
alkalmat szolgáltatott rá. A csata óta itt először vethettem pillantást Ceinwynre is.
Másnap végig Ceinwynt bámultam, mialatt Iorweth végrehajtotta a hivatalos
ceremóniákat. Testvérbátyját figyelte, amíg én azon ámuldoztam, miként lehet egyetlen
asszonyszemély is ily gyönyörűséges. Ma már öreg vagyok, és egy vénember emlékei
talán felnagyítják Ceinwyn hercegnő akkori szépségét, bár én nem így gondolom. Nem a
semmiért nevezték sererinek, avagy csillagnak. Átlagos magasságú volt, és karcsúsága a
törékenység látszatával ruházta fel alakját, mely, mint azt később megtudhattam,
ugyancsak megcsalta a szemlélőt, hisz Ceinwyn, mindenekelőtt is, hajlíthatatlan
vasakaratot mondhatott sajátjának. Haja, miként sajátom is, szőke volt, csak az övé
sápadtan aranyló és a napnál is világosabb, míg az enyém inkább a koszos szalmára
hasonlított. Szemei kékek, viselkedése illedelmes és tartózkodó, arca oly édes, akár a
vadméz. Azon a napon kék köntöst viselt, melyet fekete pettyes ezüstrókaprémmel
szegélyeztek, ugyanazt az öltözetet, melyet akkor hordott, mikor kezem érintette és
eskümet vette. Egyszer elkapta tekintetem és komoran elmosolyodott. Hajlandó vagyok
megesküdni rá, hogy még a szívem dobogása is elállt.
Powys királyainak szertartása nem sokban különbözött a mi hagyományainktól. Cuneglas
körbelépdelt Dolforwyn királyi körében, megkapta a királyság jelvényeit, majd a harcosok
királyukká kiáltották ki és kihívtak maguk ellen bárkit, aki kétségbe vonná a koronázás
jogosságát. A kihívást néma csend fogadta. A roppant halotti máglya hamvai még mindig
ott füstölögtek, mutatván, hogy a régi király eltávozott, ám a csend arról tanúskodott, hogy
immár új király uralkodott az országon. Azután bemutatták Cuneglas ajándékait. Jól
tudtam, hogy a saját fényűző ajándékait Arthur maga fogja elhozni, de azért én elhoztam
Gorfyddyd kardját, melyet megtaláltak a csatatéren, és most át is adtam Gorfyddyd
fiának, mint Dumnonia békevágyának zálogát.
A szertartás után ünnepség kezdődött a magányos csarnokban, mely a Dolforwyn
csúcsán állott. Sivár lakoma volt ez, jócskán gazdagabb mézsörben és áléban, mint
étkekben, viszont ragyogó alkalmat szolgáltatott Cuneglasnak, hogy megossza
harcosaival uralkodói reményeit.
Elsőként a háborúról szólt, mely alig hogy véget ért. Megnevezte Lugg Vale holtait, és
ígéretet tett embereinek, hogy harcosaik nem hiába ontották vérüket. – Amit sikerült
kiharcolnunk – mondta –, az nem egyéb, mint a béke valamennyi briton között. Béke
Powys és Dumnonia között. – Szavai nyomán némi morgolódás támadt a harcosok
soraiban, ám Cuneglas feltartott kezével csendesítette el az elégedetlenkedőket. – A mi
ellenségünk – szólt, és hangja itt hirtelen megkeményedett –, nem Dumnonia, de a
szászok! – Szünetet tartott, ám ezúttal senki sem háborgott. Némán várakoztak és
figyelték új királyukat, aki, az igazat megvallva, nem volt túlzottan nagy harcos, viszont jó
és tisztességes ember. Ezen tulajdonságok maguktól értetődőnek tűntek a kerek,
egyenes arc láttán, melynek a király hasztalan próbált méltóságot kölcsönözni hosszú,
szinte mellét verdeső bajszával. Talán nem volt igazi harcos, ám annyira agyafúrt
mindenképp, hogy tudja, fel kell ajánlania harcosainak a háború lehetőségét, mert csakis
a harc adhat egy férfinak vagyont és dicsőséget. Rataét, ígérte, visszafoglalják, és a
szászokat példásan büntetik a szörnyűségekért, melyeket annak lakosaival műveitek.
Lloegyrt, az Elveszett Földet, szintúgy visszakövetelik a szászoktól, és Powys, egykor a
legmagasztosabb Britannia valamennyi királysága közül, újra a Germán-tenger partjáig
terpeszkedik majd. A római városokat újjáépítik, a falak újfent dicsőségesen állanak majd,
és kijavítják az utakat is. Powys minden harcosának jut majd föld, zsákmány és szász
rabszolga. A harcosok tapsolva ünnepelték a kilátásokat, hisz Cuneglas olyan jutalmat
kínált a kiábrándult törzsfőknek, amit azok mindig is elvártak királyuktól. Csakhogy, emelte
fel a király kezét, hogy elcsendesítse az örvendezőket, Lloegyr gazdagságát Powys nem
követelheti egyedül a magáénak. – Mostantól – figyelmeztette követőit – Gwent harcosai
és Dumnonia lándzsásai mellett menetelünk a harcba. Ellenségei voltak ők atyámnak, ám
nekem barátaim és Lord Derfel is ezért ül ma itt közöttünk. – Elmosolyodott. – És ezért –
folytatta –, a legközelebbi telihold idején, drága húgom megüli eljegyzését Lancelottal.
Siluria királynőjeként fog uralkodni, és annak az országnak a harcosai is velünk
menetelnek majd, hogy Arthur és Tewdric oldalán küzdve megtisztítsuk földünket a
szászoktól. El fogjuk pusztítani igazi ellenségeinket. Elpusztítjuk a szászokat!
Ezúttal gátat sem lehetett volna vetni az üdvrivalgásnak. Az új király megnyerte magának
embereit. Az ősi Britannia gazdagságát és hatalmát kínálta nekik, ők pedig lelkesen
tapsoltak és lábaikkal dobogtak helyeslésük jeléül. Cuneglas állt még egy ideig, hagyván
folytatódni az üdvrivalgást, majd leült és felém mosolygott, mintha felismerné, mennyire
örvendene Arthur mindannak, amit itt most elmondott.
Nem maradtam a Dolforwynon a mulatságra, mely egész éjjel tartott, ehelyett
visszagyalogoltam Caer Swsbe az ökrösfogat mögött, mely Helledd királynét, két
nagynénjét és Ceinwynt szállította. A királyi hölgyek napnyugtára vissza akartak érni Caer
Swsbe, én pedig elkísértem őket – nem mintha feszengenem kellett volna Cuneglas
emberei közt, egyszerűen csak alkalmat kerestem, hogy beszélhessek Ceinwynnel. így
azután, akár egy holdkóros barom, csatlakoztam a kis őrcsapathoz, mely a szekeret
hazáig kísérte. Gondosan megválogattam ruházatomat aznapra, mély benyomást
akarván tenni Ceinwnyre, ezért kifényeztem páncélingem, lekeféltem a sarat csizmámról
és köpenyemről, laza copfba fontam hosszú szőke hajamat, és hagytam a hátamra
ereszkedni. Fibuláját ott hordtam köpenyemen kívül, iránta való feltétlen odaadásom
j e l e k é n t .
Azt hittem, észre sem vesz, hisz egész úton Caer Sws felé csak ült a szekéren és a tájra
meredt, ám amikor végül befordultunk az erődítmény felé, lepattant a kocsiról, hogy
bevárja, míg én is odaérek. A lándzsások félrehúzódtak, hogy mellette sétálhassak.
Elmosolyodott, amint felismerte a melltűt, de nem tett róla említést. – Azon tűnődünk,
Lord Derfel – szólt ehelyett –, hogy mi hozott errefelé.
– Arthur azt akarta, hogy legyen egy dumnoniai szemtanú is fivéred királlyá emelésén,
úrnőm – válaszoltam.
– Vagy inkább meg akart róla bizonyosodni, hogy valóban királlyá emelik? – kérdezte
a z o n n a l .
– Ez is igaz – ismertem el.
Vállat vont. – Itt nincs más, aki király lehetne. Atyám gondoskodott erről. Volt ugyan egy
Valerin nevű törzsfő, aki kihívhatta volna Cuneglast a királyságért, de hallottuk, hogy
Valerin meghalt az ütközetben.
– Így történt, úrnőm – mondtam, bár azt már nem tettem hozzá, hogy én voltam az, aki
megölte Valerint egy párharcban, a Lugg Vale gázlójánál. – Bátor férfiú volt, miként atyád
is. Sajnálom, hogy meg kellett halnia.
Ceinwyn néhány percig némán haladt, mialatt Helledd, Powys királynője gyanakodva
figyelt bennünket az ökrös szekérről. – Atyám – szólalt meg Ceinwyn egy idő után –
megkeseredett ember volt. De engem mindig igaz szívvel szeretett. – Komoran szólott, de
nem ejtett könnyet. Azokat a könnyeket régen elsírhatta már, s most ő és fivére egy új
jövő elé néztek. Ceinwyn feljebb vonta szoknyáját, hogy könnyebben lépdeljen a sáros
csapáson. Esett az elmúlt éjjel és a nyugaton tornyosuló felhők újabb záporral
fenyegettek. – Arthur tehát idejön? – kérdezte.
– Most már bármelyik nap megérkezhet, úrnőm.
– És elhozza Lancelotot? – kérdezte. – Úgy hiszem.
Elfintorodott. – Legutóbb, mikor találkoztunk, Lord Derfel, Gundleushoz kellett volna
feleségül mennem. Most Lancelot a soros. Egyik király a másik után.
– Igen, úrnőm – mondtam. Nem helyénvaló, sőt ostoba válasz volt, ám minden erejével
rám telepedett az a végtelen izgatottság, mely megköti a szerelmes nyelvét. Mást sem
akartam, mint Ceinwyn társaságában lenni, ám amikor az oldalán találtam magam, nem
mondhattam el, amit a szívemen melengettem.
– Én pedig Siluria királynője leszek – folytatta Ceinwyn, egyáltalán nem lelkesedve a
kilátásért. Megállt, és visszaintett a Severn széles folyómedre felé. – Alig valamivel a
Dolforwyn után – mondta nekem –, van egy kis rejtett völgy, egy házzal és néhány
almafával. Amikor kislány voltam, mindig olyannak képzeltem a Túlvilágot, mint az a
völgy, parányi, biztonságos szigetnek, ahol élhetek, boldog lehetek, és gyerekeket
szülhetek. – Nevetni kezdett, és tovább indult. – Britanniában a lányok mindenfelé arról
álmodoznak, hogy Lancelot feleségei legyenek és királyi palotában élhessenek, én meg
nem akarok mást, mint azt a kis völgyet néhány almafával.
– Úrnőm – kezdtem, belelovallva magam, hogy mondjam, amit mondanom kell, ám ő
azonnal kitalálta gondolatomat és karomra tett kezével csendesített el.
– Tennem kell a kötelességemet, Lord Derfel – jelentette ki, ezzel figyelmeztetve, hogy
tartsam a szám.
– Megesküdtem – bukott ki belőlem. Ettől nyíltabban, azt hiszem, képtelen lettem volna
megvallani szerelmemet.
– Tudom – szólt Ceinwyn komoran –, és a barátom is vagy, jól hiszem?
Több akartam lenni egyszerű barátnál, de azért bólintottam. – A barátod vagyok, úrnőm.
– Akkor neked is elmondom – szólt –, amit a fivéremnek elmondtam. – Felnézett rám, s
kék szemei komolyan csillantak meg. – Még nem tudom, hogy hozzá akarok-e menni
Lancelothoz, de megígértem neki, hogy találkozom vele, mielőtt döntenék. Ennyit meg
kell tennem, de hogy feleségül megyek-e hozzá, azt még nem tudhatom. – Néma
csendben tett néhány lépést, és én megéreztem, hogy önmagával viaskodik, elmondjon-e
valamit, vagy sem. Végül úgy döntött, megbízik bennem. – Miután utoljára találkoztunk –
folytatta –, elmentem Maesmwyr papnőjéhez, aki elvitt az álombarlangba és koponyákból
vetett ágyon altatott el. Meg akartam ismerni a végzetemet, tudod, de nem emlékszem,
hogy bármit is álmodtam volna. És amikor felébredtem, a papnő azt mondta nekem, aki
legközelebb feleségül próbál venni, az helyettem a halált veszi feleségül. – Felnézett rám.
– Van ennek bármiféle értelme?
– Semmi, úrnőm – feleltem, és megérintettem Hywelbane vasát. Vajon figyelmeztetni
akart? Ugyan sohasem beszéltünk szerelemről, de vágyakozásomat bizonyára érezte.
– Számomra is értelmetlennek tűnt – vallotta meg –, ezért megkérdeztem Iorwethet, mit is
jelent a jövendölés, ő pedig azt felelte, hogy nincs miért aggódnom. Azt mondta, a papnő
azért beszél ilyen rejtélyesen, mert ő maga sem tudja, mit akar mondani. Ami szerintem
azt jelenti, hogy egyáltalán nem is kell megházasodnom, noha ebben sem vagyok biztos.
De egy dolog egészen bizonyos, Lord Derfel. Nem fogom könnyedén venni a házasságot.
– Két dolog is egészen bizonyos, úrnőm – mondtam. – Magadénak tudhatod eskümet.
– Ebben is biztos vagyok – mosolyodott el megint. – Boldog vagyok, amiért itt vagy, Lord
Derfel. – És e szavakkal előreszaladt, majd visszamászott az ökrös szekérre, hagyva,
hogy szavai értelmén rágódjak és semmi olyan választ ne lelhessek, mely enyhülést kínált
volna lelkemnek.
Arthur három nappal később érkezett meg. Húsz lovasát hozta magával, száz
udvaroncával és kétszer annyi lándzsásával. Bárdokat és énekeseket hozott. Elhozta
Merlint, Nimuét, és ajándékként az aranyat, melyet Lugg Vale halottaitól szedtek össze.
És elhozta Lancelotot és Guinevere-t.
Felnyögtem, amikor megláttam Guinevere-t. Győzelmet arattunk és békét teremtettünk,
ám én mégis kegyetlenségnek éreztem Arthur részéről, hogy elhozta az asszonyt, aki
miatt oly gorombán elutasította Ceinwynt, de Guinevere ragaszkodott hozzá, hogy
elkísérje férjét, így ökör vontatta szekéren érkezett Caer Swsbe, melyet szőrmékkel és
vásznakkal béleltek, és zöld ágakkal ékesítettek, a békét hangsúlyozandó. Elaine
királyné, Lancelot anyja, szintén a szekéren ült, ám Guinevere, és nem a királynő volt az,
aki magáénak követelt minden figyelmet. Felállt, amint a szekér lassan áthaladt Caer Sws
kapuján, és addig maradt állva, míg az ökrök el nem húzták a szekeret Cuneglas nagy
csarnokának kapujáig, ahol győztes hódítóként tette lábát arra a helyre, melyen egykor
megtűrt számüzöttként élt. Aranyszínre festett kelméből szőtt ruhát viselt, aranyat viselt a
nyaka körül és a csuklóján, még szertelen vörös haját is aranykörrel zabolázta meg. Úgy
festett, akár egy istennő.
És ha Guinevere istennő volt, akkor Lancelot úgy lovagolt be Caer Swsbe, akár egy isten.
Sokan őt gondolták Arthurnak, oly fenségesnek tetszett fehér lován, melyet arany
csillagokkal kihányt fakó lepellel borítottak. Fehérre zománcozott pikkelypáncélt viselt,
kardját fehér hüvelyben tartotta, és sisakján kiterjesztett hattyútollak ékeskedtek a
sastollak helyett, melyeket Ynys Trebesben viselt. Egy fehér köpeny, vörössel szegve,
omlott alá vállairól, sötét, jóvágású arcát aranyozott sisak keretezte. Az emberek a
lélegzetüket is visszafojtották, amikor meglátták, majd hallottam, hogy futótűzként terjed a
szóbeszéd, hogy nem is Arthur ő, de Lancelot király, Benoic elveszett királyságának
tragikus sorsú hőse, az ifjú, aki majd feleségül veszi az ő Ceinwyn hercegnőjüket. Szívem
majd kiugrott a helyéből ekkora csillogás láttán, attól való félelmemben, hogy Ceinwyn
szívét is meghódítja vele. A tömeget mindenesetre elkápráztatta Lancelot, és vajmi kevés
figyelmet fordított Arthurra, ki bőrujjast és fehér köpenyt viselt, s láthatóan zavarban volt,
amiért egyáltalán visszatért Caer Swsbe.
Aznap este nagy lakomát tartottunk. Kétlem, hogy Cuneglas szívesen látta volna viszont
Guinevere-t, ám türelmet mutatott, s olyan férfiúként viselkedvén, ki atyjával ellentétben
nem keres megtorlást minden koholt indokkal, királynőként kezelte Guinevere-t. Kitöltötte
italát, felszolgálta étkeit, és lehajtotta fejét, mikor megszólította. Arthur, ki Guinevere
másik oldalán foglalt helyet, sugárzott a büszkeségtől. Mindig boldognak tűnt, amikor
Guinevere társaságában lehetett, és külön örömet jelenthetett számára, hogy
ugyanabban a csarnokban bánnak ily királyi módon arájával, ahol legelőször
megpillantotta a kisebb rangú udvarnép soraiban elvegyülve.
Arthur kitüntető figyelmével mégis leginkább Ceinwynt halmozta el. A csarnokban
mindenki tudta, hogy egykoron hozzá kötötte őt jegyesi esküje, és miként hagyta el, csak
hogy feleségül vehesse az ágrólszakadt Guinevere-t, és Powys harcosai közül akkor
sokan megfogadták, hogy e gyalázatot csakis vérrel lehet lemosni, ám Ceinwyn
megbocsátott és bocsánatát mindenki előtt egyértelművé is tette. Mosolygott Arthurra,
karján pihentette kezét, és közel hajolt hozzá, majd később, mikor a mézsör elmosta a
régi ellenségeskedés utolsó gátjait is, Cuneglas király megragadta Arthur kezét, majd
húgáét is, és összeillesztette őket, a csarnok pedig kitörő üdvrivalgással fogadta a
békekötés jelét. Feledésbe merülhetett a régi sértés.
Egy perccel később, újabb jelképes gesztusként, Arthur ragadta meg Ceinwyn kezét és
vezette a székhez, mely üresen állt Lancelot mellett. Még nagyobb üdvrivalgás. Megkövült
arccal figyeltem, amint Lancelot leültette Ceinwynt, majd maga is helyet foglalt és bort
töltött leendő arájának. Lancelot ezután nehéz aranyláncot csatolt le csuklójáról és adott
át Ceinwynnek, és Ceinwyn, noha az illendőség okán tiltakozott egy ideig a nagylelkű
ajándék ellen, végül saját csuklójára helyezte azt, ahol is az arany sápadtan felragyogott a
fáklyák rőt fényében. A harcosok a csarnokban követelni kezdték, hogy láthassák az
ékszert, mire Ceinwyn szégyenlősen megemelte karját. Egyedül én nem éljeneztem. Csak
ültem, mialatt körülöttem tombolt a hangorkán, és súlyos eső verte a csarnok zsúpfedelét.
Elvakította a ragyogás, gondoltam. Powys csillaga a porba hullt Lancelot sötét és elegáns
szépsége előtt.
Otthagytam volna a csarnokot, hogy magammal hurcoljam keserűségemet az esőáztatta
éjszakába, ám Merlin ott bolyongott a csarnokban. Az ünneplés kezdetén a fenti asztal
mellett ült, ám idővel otthagyta, hogy a harcosok közé vegyüljön, és itt-ott megállva
beszédbe elegyedjen valakivel vagy egy férfi fülébe sugdosson. Hosszú fehér haját hátul
összefont lófarokban viselte, fekete szalaggal átkötve, és szakállát is hasonlóképpen
fonta és kötötte össze. Arca, sötéten, akár a Dumnoniában oly nagy becsben álló római
gesztenyefák, hosszú volt, mélyen barázdált és szórakozott. Álnokságot művel,
gondoltam magamban, és mélyebbre csusszantam helyemen, nehogy épp rajtam
művelje. Atyámként szerettem Merlint, de most nem volt hangulatom a rébuszaihoz. Oly
messzire akartam kerülni Ceinwyntől és Lancelottól, amennyire csak az Istenek
e n g e d h e t t é k .
Kivártam, míg úgy nem gondoltam, Merlin elérkezik a csarnok túlsó végébe és én
biztonságban távozhatom anélkül, hogy felfigyelne rám, ám épp ugyanebben a
pillanatban már meg is hallottam suttogását a fülemben. – Rejtőzködsz előlem, Derfel? –
kérdezte, majd kényeskedő nyögést hallatott, amint letelepedett mellém a földre. Imádta
azt színlelni, hogy hajlott kora erőtlen vénemberré tette, s komoly gondot fordított rá, hogy
tettetve megdörzsölje térdét és panaszkodjon egy sort sajgó ízületei felett. Azután kikapta
az ivótülköt a kezemből, és az utolsó cseppig kiitta. – ím, a szűz hercegnő – mondta,
Ceinwyn felé intve a kiürült kupával – amint komor végzete felé tart. Lássuk csak. –
Beletúrt szakálla fonadékai közé, mintha azon töprengene, mit is mondhatna még. – Jó
fél hónap lehet még az eljegyzésig? Házasság egy hétre rá, azután már csak néhány
hónap, míg gyermeke meg nem öli. Semmi esély rá, hogy bármiféle gyerek előjöjjön
abból a keskeny csípőből anélkül, hogy ketté ne szakítsa. – Felnevetett. – Mintha egy
macska akarna világra hozni egy tinót. Ronda ügy, Derfel. – Felém sandított, élvezve
f e s z e n g é s e m e t .
– Azt hittem – szóltam keserűen –, hogy a boldogság bűvkörébe vontad Ceinwynt.
– Meg is tettem – mondta Merlin színtelen hangon –, de mi értelme? A nőket boldoggá
teszik a gyermekek, és ha Ceinwyn boldogsága abban áll, hogy elsőszülött gyermeke két
véres darabra repessze szét, akkor a bűbáj máris megtette kötelességét, nincs igazam? –
mosolygott szélesen.
– Sohasem lesz előkelő és sohasem lesz alantas – idéztem Merlin jóslatát, amit alig egy
hónapja éppen ehelyt kürtölt világgá –, ám boldog lesz.
– Milyen jól emlékszel minden jelentéktelen apróságra. Hát nem szörnyű ez az ürühús?
Nem sütötték át rendesen, látod? Még csak nem is meleg! Ki nem állhatom a hideg ételt.
– Ami persze nem tartotta vissza attól, hogy kifossza tálamat. – Gondolod, hogy Siluria
királynőjének lenni előkelő dolog?
– Tán nem az? – kérdeztem vissza epésen.
– Ó, ugyan már, dehogy. Micsoda képtelen felvetés! Siluria a legnyomorultabb hely az
egész világon, Derfel. Semmi egyéb, csak férgektől hemzsegő völgyek, sziklás partok, és
rút emberek. – Megborzongott. – Fa helyett szenet égetnek, és emiatt a legtöbb ember
feketébb még Sagramornál is. Nem hiszem, hogy hallottak volna valaha a mosakodásról.
– Lerágott egy jókora csontot, majd odavetette az ünneplők közt ólálkodó számtalan kutya
egyikének. – Lancelot nagyon hamar bele fog unni Siluriába! Nem tudom, hogy a mi
gáláns Lancelotunk miként bírja majd azokat az ocsmány, széntől megfeketedett arcú
nyomorultakat, és még ha túl is éli a szülést, amit kétlek, a szegény kis Ceinwyn akkor is
hamarosan ott marad egymaga egy halom szénnel meg egy nyivákoló csecsemővel. Itt a
vége! – Láthatóan szórakoztatta ez a kilátás. – Felfigyeltél már rá, Derfel, hogy meglátsz
egy hajadont szépsége teljében, aki arcán visszatükrözi feléd a csillagok szűzi fényét, és
amikor legközelebb látod tejtől és csecsemőszartól bűzlően, képtelen vagy megérteni, mit
találtál benne annyira gyönyörűnek? Ennyit tesz a gyerek, úgyhogy most nézd meg őt,
Derfel, nézd meg alaposan, mert soha többé nem látod már ilyennek.
Pedig Ceinwyn gyönyörű volt, és ami rosszabb, boldognak tűnt. Fehérbe öltözött erre az
alkalomra, s nyakában ezüstcsillagot viselt, ezüstláncra fűzve. Arányló haját ezüst pánttal
szorította le, és ezüst esőcseppek függtek füleiben is. És Lancelot azon az estén éppoly
tündöklően mutatkozott, akárcsak Ceinwyn. Őt mondták Britannia legszebb férfiénak, és
az is volt, ha valaki a sötét, élesen metszett, hosszú, szinte ragadozó arcot kedvelte.
Fehérrel csíkozott fekete köpenyt viselt, vaskos vert arany láncot a nyaka körül, s
aranykarika fogta össze hosszú fekete haját is, melyet gondosan leolajozott az alkalomra.
Szakálla sörteszerűen rövidre nyírva, szintén olajtól csillogott.
– Azt mondta nekem – fordultam Merlinhez, jól tudván, hogy ezzel túlságosan is felfedem
a szívem az öregember előtt –, hogy még nem tudja bizonyosan, Lancelothoz akar-e
m e n n i .
– Nos, mondani mondhat akármit, nincs igazam? – kérdezte Merlin könnyedén, magához
intve a rabszolgát, aki a pecsenyékkel teli tálat vitte a fenti asztal felé. Lerántott a tálról két
jókora bordát mocskos fehér köpenye ölébe, és mohón vetette magát az egyikre. –
Ceinwyn – folytatta, miután szinte teljesen csupaszra szopogatta az egyik bordát –,
született álmodozó. Valahogy sikerült meggyőznie magát arról, hogy ahhoz megy
feleségül, akihez csak akar, noha egyedül az Istenek a megmondhatói, hogyan vehet
ilyesmit a fejébe bármelyik eladósorba került lány is! Most persze – folytatta teli szájjal –
minden úgyis megváltozik. Végre találkozott Lancelottal. Ő is meg fog szédülni tőle. Talán
máris alig várja azt a házasságot. Ki tudhatja? Talán már ma este visszavonulnak a
hálókamrába, hogy az a fattyú meghághassa. Bár ezt azért nem hiszem. Nagyon
szemérmes lány. – Az utolsó három szót szinte becsmérlő hangsúllyal ejtette. – Egyél egy
húst – kínált. – Ideje lenne, ha te is megházasodnál.
– Nincs senki, akit el akarnék venni – szóltam mogorván. Kivéve persze Ceinwynt, de
ugyan mi esélyem is lehetne Lancelot ellenében.
– A házasságnak semmi köze az akarathoz – mondta Merlin gunyorosan. – Arthur is így
gondolkodott, pedig Arthurnál nemigen van nagyobb bolond a nőket illetően. Aki neked
kell, Derfel, az egy készséges lány az ágyban, ám azt már tényleg csak az ostobák
gondolják, hogy ez a lány meg a feleség egy és ugyanaz a személy. Arthur úgy gondolja,
hogy Gwenhwyvachot kellene feleségül venned – mondta ki a nevet nemtörődöm
h a n g s ú l l y a l .
– Gwenhwyvachot! – kiáltottam fel. Ő volt Guinevere húga, tömzsi, tunya, fakó arcú lány,
kit Guinevere ki nem állhatott. Nem volt rá semmi okom, hogy utáljam Gwenhwyvachot,
noha azt képtelen voltam elképzelni, hogy feleségül vegyek egy ilyen szürke,
megkeseredett, örömtelen teremtést.
– Miért is ne? – kérdezte Merlin színlelt felháborodással. – Jó parti a számodra, Derfel.
Végtére is mi egyéb vagy, ha nem egy szász rabszolga kölyke? És Gwenhwyvach igazi
hercegnő. Pénze persze nincs, és rútabb még a llyffani vadkannál is, viszont képzeld el,
milyen hálás lesz neked! – Elvigyorodott. – És nézd csak meg Gwenhwyvach csípőjét,
Derfel. Abba aztán nem ragad be a gyerek. Úgy löki majd ki magából az ördögfiókákat,
mintha olajozott tojások lennének!
Eltöprengtem rajta, hogy valóban Arthur ajánl nekem ilyen egyezséget, vagy az egész
sokkal inkább Guinevere ötlete volt? Sokkalta valószínűbb volt, hogy Guinevere-é.
Figyeltem, ahogy ott ült, aranyba burkoltan, Cuneglas mellett, és a diadal az arcán
félreismerhetetlen volt. Kiváltképp gyönyörűnek tűnt ezen az estén. Mindig is ő volt a
legbámulatosabb asszony egész Britanniában, ám azon az esős éjszakán Caer Swsben
valósággal tündökölni tetszett. Talán a terhesség tette, de akkor már sokkal inkább az
élvezet, hogy tort ülhet azok felett, akik egykor elszegényedett menekültként semmibe
vették. Immár, hála Arthur kardjának, éppúgy rendelkezhetett az ilyenek felett, miként
Arthur is tette királyságaik felett. Guinevere volt az, jól tudtam, aki mindenkinél inkább
támogatta Lancelotot Dumnoniában, aki rávette Arthurt, hogy ígérje Lancelotnak Siluria
trónját, és Guinevere döntötte el azt is, hogy Ceinwynnek kell Lancelot arájának lennie.
Most pedig, gyanítottam, Lancelot iránt érzett ellenszenvemet akarja megtorolni azzal,
hogy rám erőszakolja bárgyú testvérét.
– Boldogtalannak tűnsz, Derfel – provokált Merlin.
Nem ültem fel a kihívásnak. – És te, uram? – kérdeztem vissza. – Te boldog vagy?
– Érdekel ez téged? – kérdezte fölényesen.
– Atyámként szeretlek – feleltem.
Ezen jóízűt nevetett, majd kis híján megfulladt egy darabka ürühústól, de még akkor is
nevetett, amikor végre abba tudta hagyni a fuldoklást. – Atyádként! Ó, Derfel, micsoda
végletekig érzelgős egy teremtmény vagy te. Az egyetlen ok, amiért felneveltelek, mert
úgy tartottam, különleges vagy az Istenek szemében, és talán az is vagy. Az Istenek néha
a legfurcsább teremtményeket választják ki szeretetük tárgyául. Mondd hát meg, hőn
szeretett fiam, fiúi szeretetedet hajlandó vagy némi szolgálatra váltani?
– Miféle szolgálatra, uram? – kérdeztem, noha jól tudtam, miféle szolgálatra van
mindennél inkább szüksége. Lándzsásokat akart, hogy felkutassa az Üstöt.
Lehalkította hangját és közelebb hajolt, noha kétlem, hogy a hangos félig lerészegedett
csarnokban bárki is kihallgathatta volna beszélgetésünket. – Britannia – szólt – két
kórságtól is szenved, ám Arthur és Cuneglas csak az egyiket ismerte fel.
– A szászokat.
Bólintott. – Csakhogy Britannia a szászok nélkül is beteg ország, Derfel, mert
megkockáztatjuk, hogy hátat fordítsunk az Isteneknek. A kereszténység gyorsabban
terjed, mint a szász betolakodók, és a keresztények nagyobb fenyegetést jelentenek
földünkre, mint bármilyen szász horda. Ha nem tudunk gátat vetni a keresztényeknek, az
Istenek végképp magunkra hagynak bennünket, és mivé válik Britannia istenei nélkül? Ha
azonban hámunkba tudjuk fogni az Isteneket, és visszaállítjuk régi fényüket Britanniában,
akkor mind a szászok, mind a keresztények örökre eltakarodnak innét. Rossz helyen
próbáljuk megragadni a kórságot, Derfel.
Arthurra sandítottam, aki éppen figyelmesen hallgatta Cuneglast. Arthur nem volt
ellensége a vallásnak, épp csak könnyedén kezelte hitét, s nem táplált gyűlöletet lelkében
azon férfiak és asszonyok iránt, akik más istenekbe vetették bizalmukat, amint gyűlölte
volna azt is hallani, ahogy Merlin harcba szólítja őt a keresztények ellenében. – És senki
sem hallgat rád, uram? – kérdeztem Merlint.
– Néhányan azért vannak – mordult fel válaszként –, egy-ketten, ám Arthur nincs
közöttük. Azt hiszi, vén bolond vagyok, aki máris az aggkori őrület mezsgyéjén jár. De mi
a helyzet veled, Derfel? Te is azt hiszed, hogy ostoba vénember vagyok?
– Nem, uram.
– És hiszel a mágiában, Derfel?
– Igen, uram – feleltem. Láttam varázslatos dolgokat, noha azt is láttam már, hogy a
mágia kudarcot vallott. A mágia összetett dolog volt, túlontúl nehéz a számomra, ám hinni
azért tudtam benne.
Merlin még közelebb hajolt a fülemhez. – Akkor légy a Dolforwyn csúcsán ma éjjel, Derfel
– suttogta –, és megadom neked szíved vágyását.
Egy hárfás a húrok közé csapott, a bárdokat szólítván az énekhez. A harcosok hangja
elhalt, amint a fagyos, nyirkos szél beörvénylett a kitárt kapun át, megrebegtetve a
faggyúgyertyák és fáklyák lángjait. – Szíved vágyását – súgta újra a hang, ám amikor felé
fordultam, Merlin már nem volt sehol.
És azon az éjszakán a vihar teljes erejével lecsapott. Az Istenek távol jártak és nekem a
Dolforwyn csúcsára kellett indulnom.
Elhagytam a csarnokot, mielőtt átadták volna az ajándékokat, mielőtt a bárdok
belekezdtek volna az énekbe, és mielőtt a részeg harcosok harsogni kezdték volna
Nwyfre énekét. Messze magam mögött hallottam meg a dal első foszlányait, mialatt
egymagamban elindultam a folyóvölgyben, hol Ceinwyn mesélt nekem a koponyákból
vetett ágyról és a különös jövendölésről, melynek nem volt semmi értelme.
Viseltem a vértezetet, de pajzsot nem. Kardom, Hywelbane, ott függött hüvelyében az
oldalamon, zöld köpenyem a vállamra terítve. Egyetlen férfi sem sétált könnyű szívvel az
éjszakában, hisz az éj a szellemeké és a hullaevőké, ám engem Merlin szólított, és
tudtam, biztonságban járhatok utamon.
Utamat pedig megkönnyítette, hogy volt egy csapás, mely a sáncoktól keletre húzódott és
a hegylánc déli pereme felé kígyózott, ahol a Dolforwyn magasodott. Hosszú séta volt,
órákig tartott a vizenyős sötétben, és maga az út fekete volt, akár a korom, ám az Istenek
nagyon akarhatták, hogy megérkezzem, mert egyszer sem tévesztettem el, miként
veszéllyel sem találkoztam az éjszakában.
Merlin, jól tudtam, nem járhat messze előttem, bár, noha fele annyi idős voltam, mint ő,
sem beérnem nem sikerült, sem a lépteit meghallani magam mögött. Csak az elhaló ének
foszlányait hallottam a csarnokból, és amikor az ének beleveszett a sötétbe, a folyó
csobogását figyeltem, amint a víz átszüremlik a kövek között, ahogyan az esőcseppek
kopogva a falevelekre hullanak, ahogyan egy üregi nyúl ijedten sikolt a menyét
szorításában, s ahogyan egy borz párját hívja. Két nyomorúságos település mellett is
elhaladtam, ahol a tüzek elhaló fénye átizzott a zsúpfedélen hagyott fústlyukon keresztül.
Az egyik viskóból egy férfihang rivallt felém, de én visszakiáltottam neki, hogy békében
járok, mire a férfi elcsendesítette a kutyákat.
Elhagyva az utat, ráakadtam a kígyózó ösvényre a Dolforwyn oldalában, és már attól
tartottam, hogy a sötétségben elveszítem az utat a tölgyek között, melyek sűrűn
összenőve népesítették be a meredek hegyoldalt, ám ekkor a hold sápadt fénye
előszüremlett a megritkult felhők mögül, és utat törve magának a csepegő falevelek között
kirajzolta előttem a kikövezett csapást, mely a királyi dombra vezetett. Senki nem élt
errefelé. Tölgyesekkel, sziklákkal, és rejtélyekkel teli hely volt ez.
Az ösvény a fák közül a csúcs széles fennsíkjára ért, ahol a magányos ünnepi csarnok
magasodott, és az álló kőtömbök köre jelezte a helyet, ahol Cuneglast királlyá kiáltották.
Ez a hegycsúcs volt Powys legszentebb helye, noha az év java részében üresen állt,
várva a nagy ünnepeket és ritka lakomákat. Most, a fakó fényekben, a csarnok tömege
feketén sötétlett és a csúcs kihaltnak tetszett.
Megálltam a tölgyes pereménél. Egy fehér bagoly röppent el felettem, rövid szárnyakban
végződő tömzsi teste alig valamivel került ki és a sisakom közelében húzott el. A bagoly
előjel volt, bár hogy jó-e vagy rossz, nem tudtam volna megmondani, és hirtelen félelem
töltött el. A kíváncsiság hozott el ide, ám most hirtelen veszélyt szimatoltam. Merlin nem
semmiért ajánlotta fel cserébe nekem szívem vágyását, ez pedig azt jelentette, hogy
választanom kellett, és gyanítottam, a választás egyáltalán nem lesz ínyemre. Az igazat
megvallva annyira megrettentem, hogy kis híján visszafordultam a sötét erdőbe, ám ekkor
a sebhely bal tenyeremen egyszeriben fellüktetett.
A sebhelyet Nimuénak köszönhettem és valahányszor éreztem ezt a lüktetést, tudhattam,
hogy végzetem kicsúszott a kezem közül. Esküm kötött Nimuéhoz. Nem hátrálhattam
m e g .
Az eső elállt és a felhők felszakadoztak. Hideg szél korbácsolta a fák tetejét, de eső egy
csepp se hullt. Még mindig sötét volt. A pirkadat már nem járhatott messze, ám a hajnal
rózsaszín fényének a keleti dombok felett még nyoma sem volt. Nem maradt más, csak a
holdfény fojtottan izzó tócsái, melyek Dolforwyn királyi körét sötétben izzó ezüsttömbökké
v á l t o z t a t t á k .
Megindultam a királyi kör felé és szívem robaj lása hangosabbnak tetszett fülemben, mint
nehéz csizmám léptei a sziklákon. Még most sem láttam senkit, és egy pillanatra már azt
gondoltam, az egész csupán aprólékosan kidolgozott gúnyos tréfa Merlin részéről, ám
ekkor, a királyi kőkor közepén, villanást láttam, mely élesebb volt bármely esőfényesítette
sziklánál, melyen a ködös holdfény egy ilyen éjszakán megtörhetett.
Közelebb léptem, zakatoló szívvel, majd behatoltam a királyi körbe és láttam, hogy a hold
fénye egy kehelyről tükröződik vissza. Egy ezüst kehelyről. Egy apró ezüstkehelyről,
melyet sötét, holdfénybe burkolt folyadék látszott megtölteni.
– Igyál, Derfel – szólt Nimue hangja suttogva, alig hallhatóan a tölgyek közt átfurakodó
szélben. – Igyál.
Körbe fordultam, Nimuét keresve, de senkit sem láttam. A szél megemelte köpenyem, és
eloldott néhány szalmaszálat a csarnok zsúpfedeléről. – Igyál, Derfel – hallottam újra a
suttogást –, igyál.
Felpillantottam az égre, és Lleullawhoz imádkoztam, hogy védelmezzen. Bal kezem, mely
immár fájdalmasan lüktetett, szorosan ráfonódott Hywelbane markolatára. A biztonságos
dolgot akartam tenni, ám ez, jól tudtam, csakis az lehetett volna, ha hátat fordítok és
visszatérek Arthur barátságának melegéhez, csakhogy lelkem nyomorúsága hozott el erre
a kopár hegycsúcsra, és ha csak rágondoltam Lancelot Ceinwyn karcsú csuklóján nyugvó
kezére, máris újult erővel fordultam a kehely felé.
Felemeltem, majd pillanatnyi habozás után kiittam.
A folyadék oly keserű volt, hogy beleborzongtam. A kaparó íz megmaradt számban és
torkomban, amint gondosan visszahelyeztem a kelyhet a királyi kőre.
– Nimue? – kiáltottam szinte esdekelve, ám nem jött egyéb válasz, csak a fatörzsek közt
süvítő szélé.
– Nimue! – kiáltottam újból rémülten, mert mostanra a fejem is szédelegni kezdett. A
felhők feketén és szürkén örvénylettek, a hold ezüstös fénycsóvák tüskéire hasadt szét,
melyek élesen csapódtak a távoli folyó tükrébe, és szilánkjaira zúzták a göcsörtös fák
között megsűrűsödött sötétséget. – Nimue! – kiáltottam, amint térdeim megadták
magukat, és fejemet elborították az álom rikító színű képei. A királyi kő előtt térdeltem,
mely hirtelen hegyoldalnyivá dagadt előttem, azután olyan súlyosan zuhantam előre, hogy
kitárt karjaimmal magammal sodortam a kiürült kupát is. Rosszullétet éreztem, de nem az
okádék tört fel bennem, hanem az álmok, azok az iszonytató álmok, lidércnyomásba illő,
sikoltozó szellemekkel, melyek betöltötték fejemet. Rémülten üvöltöttem, verítékeztem, és
izmaim megvonaglottak a féktelenül rám törő görcsös rohamokban.
Azután kezek ragadták meg koponyámat. Sisakomat lerángatták a fejemről, majd egy
homlok préselődött az enyémhez. Hűvös, fehér homlok, s nyomában a rémálmok
szertefoszlottak, hogy helyükre hosszú, mezítelen, fehér test képe férkőzzék, keskeny
csípővel és parányi mellekkel. – Álmodj csak, Derfel – csitítgatott Nimue, kezeivel
végigsimítva hajamon. – Álmodj, szerelmem, álmodj.
Lebírhatatlan zokogás tört rám. Harcos voltam, Dumnonia ura, barátja Arthurnak, kit
adósommá tettem, s aki győztes ütközetünk után olyan földek és gazdagság ígéretével
kápráztatott el, melyek messze meghaladták álmaimat, és én mégis úgy zokogtam, mint
egy elárvult gyermek. Egyébre sem vágytam, csak Ceinwynre, pedig Ceinwynt máris
elkápráztatta Lancelot fénye, és én azt hittem, már sohasem tudhatom meg, mi a
b o l d o g s á g .
– ...Álmodj, szerelmem – nyugtatgatott Nimue, és bizonyára fekete köpenyt borított
mindkettőnk fejére, hiszen a szürke éjszakai égbolt eltűnt, s a néma sötétben karjai
nyakam köré fonódtak, arca az enyémhez préselődött. Térdepeltünk, arcunkat
egymáséhoz szorítva, görcsösen és leküzdhetetlenül reszkető kezemmel csupasz
combjai hűvös bőrén. Hagytam egész vonagló testemet az ő karcsú vállára nehezedni, és
ott, az ő karjaiban, szűnt csak a zokogás és leltem meg a békét. Nem kaparta már
rosszullét torkomat, eltűnt a hasogató fájdalom a csontjaimból, és melegséget éreztem.
Oly melegséget, hogy ömlött rólam a veríték. Nem mozdultam, nem is akartam mozdulni,
csak hagytam, hogy az álom elborítson.
Először csodálatos volt az álom, s úgy tetszett, egy hatalmas sas szárnyait birtoklom és
egy ország felett lebegek, melyet nem ismerek. Azután láttam csak, mily szörnyűséges
ország ez, óriási szakadékoktól és csipkézett csúcsú sziklás hegységektől szabdalt,
melyek közt vékony patakok tekergőztek, hogy vizük sötét, tőzeglápszagú tavakban
egyesüljék. A hegységek végeláthatatlan láncolatban folytatódtak, s nem kínáltak
semmiféle menedéket, amint álmaim szárnyán ott vitorláztam felettük – nem láttam
házakat, se viskókat, se mezőket, se nyájakat, se csordákat, se teremtett lelket, csupán
egyetlen farkas rohant a bércek és egy, a bozótosban fekvő szarvas csontváza közt. A
fölém boruló égbolt szürke volt, akár a kard acélja, a hegységek alant sötétek, akár az
alvadt vér, a levegő szárnyaim körül metszően hideg, akár a bordák közé szúrt penge.
– Álmodj, szerelmem – mormolta Nimue, és én álmomban alacsonyan szálltam, hogy
odalent a sötét hegyek közt kanyargó utat lássak meg. Döngölt földből való volt ez az út,
alattomos sziklákkal színe alatt, s elszántan tört előre völgyről völgyre, némelykor
felkapaszkodva egy komor hágóra, mielőtt a túlsó oldalon meredeken leereszkedett volna
egy újabb völgy kopár sziklaágyába. Az utat fekete tavak, sötétbe vesző meredélyek,
hósipkás hegyfokok szegélyezték, ám az mindig északnak haladt tovább. Hogy miért épp
az volt az észak, nem tudhattam, de hát az álmokban épp az a szép, hogy nincs szükség
é s z é r v e k r e .
Az álom szárnyai most leengedtek az útra és egyszeriben már nem repültem, hanem
felfelé kapaszkodtam az úton egy hegyszoros felé. A meredélyt a hágó két szélén fekete
palatáblák alkották, rajtuk vízfolyásokkal, de valami azt súgta nekem, hogyha túljutok a
fekete szoroson, és ha megfáradt lábaimmal tovább bírok haladni, átkelek a hegy taréján,
és a túlsó oldalon megtalálom szívem vágyását.
Most már erősen ziháltam, lélegzetem gyötrelmes kortyokban jutott el tüdőmbe, mialatt
tovább álmodtam utamat az út utolsó néhány méterén, és ott, hirtelen a csúcson teremve,
fényt, színt, és melegséget pillantottam meg magam előtt.
Az út a hágón túljutva meredeken szaladt egy partvonalra, hol fák sorakoztak és mezők, s
a parton túl, a csillogó tengerben sziget emelkedett, és a szigeten, felragyogva a nap
csillámló fényében egy tó tükrét láttam. – Ott van! – kiáltottam fennhangon, mert tudtam,
csakis az a sziget lehet a célom, melynek csak a látása újult erővel töltött el, ám alig hogy
végigszaladtam az út utolsó mérföldjein és belevettem magam a szikrázó tengerbe, egy
ártó szellem állta utamat. Fekete lény volt fekete vértezetben, feketén habzó ajkakkal,
fekete karmos kezeiben fekete pengét szorongatva, mely méretét tekintve legalább
kétszerese volt Hywelbane-nek. A lény visítozva hívott ki maga ellen.
És én is felsikoltottam, amint testem görcsösen megmerevedett Nimue ölelésében.
Nimue keze megmarkolta vállamat. – A Sötét Utat láttad, Derfel – suttogta –, a Sötét Utat
láttad. – Azután hirtelen kivonta magát az ölelésemből, a fekete köpeny felreppent rólam,
és én visszazuhantam a Dolforwyn csatakos füvére, mialatt a fagyos szél testem körül
ö r v é n y l e t t .
Hosszú percekig feküdhettem így. Az álom elvonult fölülem, és én azon tűnődtem, mi
köze lehet a Sötét Útnak lelkem vágyásához. Azután újra megvonaglottam és hányni
kezdtem, majd a fejem egyszeriben kitisztult és megláttam magam mellett a kiürült
kelyhet a földön. Felvettem, majd felültem a sarkamra, és láttam, hogy Merlin a királyi kör
túlsó vége felől figyel. Nimue, ágyasa és papnője, mellette állt, vékony testét vastag
fekete köpenybe bugyolálva, fekete haja szalaggal átkötve, és aranyszeme felragyogott a
holdfényben. Az aranyszem az üregben, melyet Gundleus gyalázott meg, és amiért
Nimue ezerszeresen fizetett meg.
Egyikük sem szólt, csak figyelték, miként köpködöm ki a hányadék utóját, törlöm meg
számat, rázom meg fejem, majd próbálok talpra állni. A testem még mindig gyenge volt,
avagy a koponyám szédelgett, de képtelen voltam feltornászni magam, ehelyett tovább
térdeltem a kő mellett és rátámaszkodtam könyökömre. Apróbb rohamok még most is
rendre görcsbe rándították testemet. – Mit itattál meg velem? – kérdeztem,
visszahelyezve az ezüstkelyhet a sziklára.
– Nem itattam veled semmit – felelt Merlin. – Saját jószántadból ittál, Derfel, miként a
saját akaratodból jöttél el ide is. – Hangja, mely oly gonoszkodóan pajkos volt Cuneglas
csarnokában, most hűvösen es távolian zengett. – Mi az, amit láttál?
– A Sötét Utat – feleltem engedelmesen.
– Ott fekszik – mondta Merlin, és északnak mutatott a sötétségben.
– És az ártó szellem? – kérdeztem.
– Diwrnach – válaszolt.
Lehunytam a szemem, mert már tudtam, mit akar tőlem. – És a szigetet. – szóltam, újból
felnyitva szemem.
– Ynys Mon? – Igen – felelt Merlin. – Az áldott sziget.
Mikor a rómaiak eljöttek és mielőtt még a szászok egyáltalán hallhattak volna ilyesmiről,
Britanniát az Istenek uralták, és az Istenek Ynys Monból szóltak hozzánk, ám a szigetet
az álnok rómaiak feldúlták, évszázados tölgyfáit az utolsó szálig kivágták, kipusztították
szent ligeteit, és lemészárolták a szigetet őrző druidákat. A Fekete Esztendő jó négyszáz
évvel azon este előtt jött el ránk, ám Ynys Mon mind a mai napig szent helynek számított
a néhány megmaradt druidának, így Merlinnek is, ki megpróbálta visszaadni az Istenek
régi hatalmát Britanniában. Az áldott sziget azonban mostanra Lleynhez tartozott, Lleynt
pedig Diwrnach uralta, a legszörnyűbb minden ír királyok között, aki az Ír-tengeren kelt át,
hogy megrabolja a briton földet. Diwrnachról azt mondták, hogy vérrel festeti be harcosai
pajzsát. Nem volt király Britanniában, aki kegyetlenebb vagy rettegettebb lett volna őnála,
s csakis az őt körülzáró magas hegyláncok és seregének csekély mérete akadályozta
meg abban, hogy Gwynedd földjére is tovább terjessze borzalmait. Diwrnach embertelen
bestia volt, akit megölni sem lehetett, éji teremtmény, aki Britannia sötét peremén
ólálkodott, és akit a közfelfogás szerint bölcsebb volt nem ingerelni.
– Azt akarod hát – szóltam Merlinhez –, hogy menjek Ynys Monba?
– Azt akarom, hogy jöjj velünk Ynys Monba – felelt Nimue felé intve –, velünk s egy
s z ű z z e l .
– Egy szűzzel? – kérdeztem.
– '4Dert csakis egy érintetlen teremtés képes fellelni Clyddno Eiddyn Üstjét. És ez a feltétel
kizár valamennyiünket – nyomta meg gunyorosan az utolsó szavakat.
– És az Üst – mondtam ki vontatottan – Ynys Monban található. – Merlin bólintott, és én
beleborzongtam egy ilyen küldetésnek még a gondolatába is. Clyddno Eiddyn Üstje
egyike volt Britannia tizenhárom mágikus kincsének, melyek szétszóródtak, mikor a
rómaiak rabigájukba hajtották földünket, és Merlin mindenek felett álló vágya volt egész
hosszú életében, hogy a kincseket újra összegyűjtse, s fáradozásának végére csakis az
Üst fellelésével tehetett pontot. Az Üst volt a legnagyobb jutalom, melynek segítségével,
mint állította, uralma alá hajthatja az Isteneket és mindörökre leszámolhat a
keresztényekkel, s ezért kellett nekem is, keserű szájízzel és reszkető gyomorral, ott
térdelnem Powys királyi dombjának tetején. – Az én feladatom – mondtam Merlinnek –
harcolni a szászok ellen.
– Ostoba! – förmedt rám Merlin. – A háború a szászok ellen máris elveszett, ha nem
gyűjtjük össze a kincseket.
– Arthur másként gondolja.
– Akkor Arthur még náladnál is nagyobb bolond. Mit számítanak a szászok, tökfilkó, ha az
Istenek hátat fordítanak nekünk?
– De én felesküdtem Arthur szolgálatára – tiltakoztam.
– Miként tetted ezt előttem is – szólalt meg Nimue, felemelve bal tenyeret, hogy
megmutassa a sebhelyet.
– De én nem akarok senkit a Sötét Úton – mondta Merlin –, ki nem önszántából indul el
azon. Neked kell választanod, Derfel, ezt senki sem teheti meg helyetted.
Félresöpörte a kelyhet a kőtömbről, és halomnyi csontot tette a helyébe, melyet még
Cuneglas csarnokából hozott el. Letérdelt, felvette az egyik csontot, és a királyi kő
közepére helyezte. – Ez itt Arthur – mondta –, és ez – tett le egy újabb csontot –
Cuneglas, ez pedig – helyezte le a harmadik csontot is, hogy az szabályos háromszöget
alkosson a másik kettővel –, nos, róla még beszélünk. Ez itt – helyezett le egy negyedik
csontot, elmetszve vele a háromszög egyik csúcsát – Gwenti Tewdric, és ez Arthur
szövetsége Tewdrickel, ez pedig szövetsége Cuneglasszal. – Ilyeténképpen egy második
háromszög jött létre az első felett, és a két háromszög együtt durván megmunkált hatágú
csillagot adott ki. – Ez itt Elmet – kezdte meg a harmadik réteg felrakását, párhuzamosan
az elsővel –, ez pedig Siluria, és ez a csont – emelte fel az utolsó darabot – valamennyi
királyság szövetsége. Íme. – Hátradőlt és végigtekintett az ingatag tornyon, mely a kő
közepén állt. – Látod, Derfel, ez itt Arthur gondosan felépített terve, bár hidd el nekem,
mindez mit sem érhet a Kincsek híján.
Elnémult. Mozdulatlanul meredt a kilenc csontra. Minden, kivéve a rejtélyes harmadikat,
ott voltak még a hús, az inak és porcogó maradékai. Egyedül a harmadik csont lett
tisztára és fehérre szopogatva. Finoman megérintettem az ujjammal, nehogy felborítsam
a csonttorony törékeny egyensúlyát. – És mi ez a harmadik? – kérdeztem.
Merlin elmosolyodott. – A harmadik csont, Derfel – felelt –, a házasság Lancelot és
Ceinwyn között. – Itt szünetet tartott. – Vedd csak el.
Nem mozdultam. Elvenni a harmadik csontot egyet jelentett volna romba dönteni Arthur
gondosan kimunkált szövetségi rendszerét, mely valóban egyetlen reményünket jelentette
a szászok legyőzésére.
Merlin gúnyosan vigyorgott vonakodásomat látván, majd megkapta a harmadik csontot,
de nem szabadította ki helyéből. – Az Istenek gyűlölik a rendet – mondta fogcsikorgatva.
– A rend, Derfel, elpusztítja az Isteneket, ezért nekik kell elpusztítaniuk a rendet. –
Kihúzta a csontot, mire az építmény azonnal összeomlott a káoszba. – Arthurnak vissza
kell állítania az Istenek régi fényét, Derfel – mondta Merlin – ha békét akar hozni
Britanniának. – Felém tartotta a csontot. – Vedd.
Nem mozdultam.
– Ez itt csak egy halom csont – szólt Merlin –, de ez a csont itt, Derfel, ez a te szíved
vágyása. – Felém tartotta a tiszta csontot. – Ez a csont Lancelot házassága Ceinwynnel.
Törd kettőbe, Derfel, és ez a házasság sohasem fog megtörténni. Ám hagyd ezt a csontot
egészben, s legádázabb ellenséged fogja ágyába vinni asszonyod, hogy meghágja, akár
egy lotyót. – Felém lökte a csontot, és én ezúttal sem mozdultam. – Azt hitted tán, hogy
Ceinwyn iránt érzett szerelmed nincs világosan az arcodra írva? – kérdezte Merlin
gunyorosan. – Vedd el! Mert én, Merlin, Avalon ura, e csonttal kezedbe adom a döntést.
Elvettem, az Istenek bocsássák meg, de elvettem. Mi egyebet tehettem volna? Szerelmes
voltam, így hát elvettem, és zacskómba tettem.
– Nem segít rajtad – gúnyolódott Merlin –, csak ha kettőbe töröd.
– Talán amúgy sem segíthet rajtam – mondtam, végre ráeszmélve, hogy meg tudok állni
a lábamon.
– Mekkora egy bolond vagy te, Derfel – mondta Merlin. – Viszont olyan bolond, aki ért a
kardforgatáshoz, és ezért is van rád szükségem a Sötét Úton. – Felállt. – Most már tiéd a
választás. Eltörheted a csontot és akkor Ceinwyn hozzád megy, ennyit megígérhetek, ám
ekkor fel kell esküdnöd az Üst keresésére. Vagy feleségül is veheted Gwenhwyvachot és
elvesztegetheted az életedet a pajzsfalakban, a szászok ellen harcolva, miközben a
keresztények felerősödve magukénak követelik majd Dumnoniát. Meghagyom neked a
választást, Derfel. És most hunyd le a szemed.
Lehunytam a szemem, és kötelességtudóan lehunyva is tartottam, jó hosszú ideig, ám
végül, miután nem kaptam egyéb utasítást, felnéztem.
A dombtető üres volt körülöttem. Neszt sem hallottam. Merlin, Nimue, a nyolc csont és az
ezüstkupa mind eltűntek. Pirkadat festette meg a keleti égbolt alját, a madarak hangosan
csicseregtek a fákon, és tarsolyomban ott lapult a tiszta, fehér csont.
Elindultam dombnak lefelé a folyó melletti csapáson, ám a fejemben már egy másik utat
láttam, a Sötét Utat, mely Diwrnach odúja felé vezetett, és a szívem rémülten kalapálni
kezdett.
Aznap reggel vadkanra vadásztunk, és Arthur szándékoltan kereste a társaságomat,
miután magunk mögött hagytuk Caer Swst. – Korán elmentél múlt éjjel, Derfel – üdvözölt.
– A hasam, uram – feleltem. Nem akartam neki megvallani az igazat, hogy Merlinnel
találkoztam, mert azonnal megsejtette volna, hogy nem adtam fel teljesen az Üst
keresését. Egyszerűbb volt hazudni. – Megfájdult a gyomrom, uram.
Arthur felnevetett. – Nem is tudom, miért nevezzük az ilyen alkalmakat lakomának –
mondta –, amikor nem egyebek, mint mentségek az ivásra. – Elhallgatott, hogy bevárja
Guinevere-t, aki imádott vadászni, s aki ez alkalomra csizmát és hosszú férfinadrágot
öltött, melyet szorosan felszíjazott hosszú lábaira, és másállapotát a bőrujjas alá rejtette,
melyet zöld köpenye alatt hordott. Kedvenc vérebeit is elhozta, hogy nekem adja oda
pórázaikat, míg Arthur átvitte őt a gázlón, mely a régi erődítmény mellett húzódott.
Lancelot ugyanezt az előzékeny gesztust ajánlotta Ceinwynnek is, ki látható élvezetet lelt
abban, hogy Lancelot a karjai között tartja. Ceinwyn szintúgy férfiöltözéket viselt, ám az ő
ruhadarabjai közel sem voltak olyan jól szabottak és finomak, mint Guinevereéi. Ceinwyn
valószínűleg egyszerűen kölcsönvette azokat a vadászruhákat, melyekre fivére nem
tartott igényt, és a buggyos, túlméretezett darabok kisfiús külsővel ruházták fel,
összehasonlítva Guinevere választékos eleganciájával. Egyik asszony sem hordozott
lándzsát, noha Bors, Lancelot kuzinja és bajnoka, tartalék lándzsát is hozott magával arra
az esetre, ha Ceinwyn esetleg csatlakozni szeretne az öldökléshez. Arthur ragaszkodott
hozzá, hogy Guinevere viselősen ne használhasson lándzsát. – Vigyáznod kell magadra
– mondta, amint a Severn déli partján letette a talajra.
– Túl sokat aggódsz – felelt Guinevere, majd átvette tőlem a pórázokat és ujjaival
végigszántott sűrű, szertelen, vörös hajzatán, amint visszafordult Ceinwyn felé. – Légy
terhes – szólt hátra –, és a férfiak menten azt hiszik, üvegből vagy. – Lemaradt, hogy
Lancelot, Ceinwyn és Cuneglas mellett haladhasson, meghagyva mellettem Arthurt,
miközben közeledtünk a lombos völgy felé, ahol Cuneglas emberei rengeteg vadmadár
jelenlétét jelezték. Összességében jó ötvenen lehettünk vadászok, zömében harcosok,
noha egy maréknyi asszony is elkísért bennünket, akik a kétszer húsz szolgálóval a
menet végén haladtak. Az egyik szolga megszólaltatott egy kürtöt, hogy tudassa a völgy
túlsó végében meghúzódott hajtókkal, ideje elkezdeni a vadak hajtását a folyó felé, mi
vadászok pedig súlyba tettük a lándzsákat, mialatt szétszóródtunk, hogy egyenes
alakzatot vehessünk fel. Kellemes, nyárvégi nap volt, eléggé hűvös, hogy kirajzolja
lélegzetünket a levegőben, ám az égbolt kitisztult és a nap beragyogta a parlagon hagyott
mezőket, melyeket beborított a hajnali harmat csipkefátyla. Arthur fényes kedvében volt,
az utolsó cseppig kiélvezve a nap minden szépségét, önnön fiatalságát, és az előtte álló
vadászat örömeit. – Még egy lakoma – mondta nekem –, azután hazatérhetsz, hogy
m e g p i h e n j .
– Még egy lakoma? – kérdeztem tompán. Agyamat még mindig elfelhőzte a kimerültség
és annak a rejtelmes szernek az utóhatása, melyet Merlin és Nimue itatott meg velem a
Dolforwyn csúcsán.
Arthur kedélyesen a vállamra csapott. – Lancelot eljegyzése, Derfel. Azután vissza
Dumnoniához. És a munkához! – Látható örömét lelte a kilátásban és lelkesen fejtegetni
kezdte a közelgő télre vonatkozó terveit. Négy lerontott római híd is volt, melyeket újjá
akart építtetni, azután a királyság kőfaragói már indulhattak is Lindinisba, a királyi
palotához. Lindinis Caer Cadarnhez, Dumnonia királyi dombjához közeli, egykor római
település volt, melyet Arthur új fővárosának akart megtenni. – Túlságosan sok a
keresztény Durnovariában – jegyezte meg, noha sietősen és rá jellemző módon ezt azzal
is megtoldotta, hogy személy szerint neki semmi baja a keresztényekkel.
– Annál inkább, uram – szóltam szárazon –, van bajuk nekik veled.
– Némelyiküknek – engedte meg. Az ütközet előtt, mikor Arthur ügye még végképp
elveszettnek tűnt, egy Arthurral szemben álló tábor erősödött meg Dumnoniában, és a
tábort a keresztények vezették, ugyanazon keresztények, akiknek Mordred a gondjaikra
volt bízva. Az ellenségeskedésre pedig az szolgáltatott közvetlen okot, hogy Arthur
rákényszerítette az egyházat, kölcsönével támogassa meg a hadjáratot, melynek Lugg
Vale a végkifejlete, és a kölcsön révén pedig a keresztények engesztelhetetlen
haragjának bölcsője lett. Én magam roppant különösnek találtam, hogy az egyház, mely
lépten-nyomon a szegénységet hirdette, sohasem bocsátott meg egy embernek, csak
mert az kölcsönvette a vagyonát.
– Beszélni akarok veled Mordredről – szólt Arthur, magyarázatot adva rá, miért kereste a
társaságomat egy ilyen szép reggelen. – Tíz éven belül – folytatta Arthur – elég idős lesz
ahhoz, hogy elfoglalhassa a trónt. Ez nem hosszú idő, Derfel, egyáltalán nem hosszú, és
szükséges, hogy ez idő alatt a megfelelő neveltetésben részesüljön. Meg kell tanítanunk
a betűvetésre, tudnia kell használni a kardot, és meg kell értenie a felelősség mibenlétét.
– Bólintottam egyetértésem jeléül, noha nem nagy lelkesedéssel. A most ötesztendős
Mordred bizonyára elsajátít mindent, amit csak Arthur akar, ám képtelen voltam belátni,
hogy mi közöm lehetne nekem mindehhez. Arthur azonban másként látta a helyzetet. –
Azt akarom, hogy te legyél az őrizője – lepett meg.
– Én?! – kiáltottam fel.
– Nabur többet törődik saját érvényesülésével, mint Mordred jellemével – mondta Arthur.
Nabur volt a keresztény elöljáró, aki jelenleg gyámkodott a gyermekkirály felett, és épp
Nabur szervezkedett legádázabban Arthur hatalmának letörésén. Nabur, és persze
Sansum püspök. – Imádkozom, hogy Mordred békességben uralkodhasson, Derfel, ám
épp ezért meg kell tanulnia a háborúskodást, miként minden királynak, és nem hiszem,
hogy találhatnék erre a feladatra náladnál alkalmasabbat.
– De uram – tiltakoztam –, én még túl fiatal vagyok.
Arthur nevetve söpörte félre ellenkezésemet. – Az ifjút ifjúnak kell nevelni, Derfel – felelte.
Távoli kürtszó jelezte, hogy a vadak útnak eredtek a völgy túlsó vége felől. Mi vadászok
behatoltunk a fák közé, átlépkedve a tüskebokrokon és a gombákkal vastagon benőtt,
oldalukon fekvő fatörzseken. Innen csak lassan haladhattunk, hallgatva a rémületes
zajokat, amint egy-egy vadkan utat tört magának a sűrű aljnövényzetben. – Amellett –
tettem hozzá –, az én helyem a pajzsfaladban van, s nem Mordred hálótermében.
– Lehetsz még épp eleget a pajzsfalamban. Gondolod, hogy meg akarok szabadulni
tőled, Derfel? – kérdezte Arthur vigyorogva. – Nem akarlak én Mordredhez láncolni, csak
azt akarom, hogy a te házadban cseperedjen fel. Szüksége van rá, hogy egy tisztességes
ember nevelje.
Vállrándítással intéztem el a hízelkedést, majd bűntudattal telve gondoltam a tiszta,
félbetöretlen csontra a tarsolyomban. Én lennék tisztességes, aki a varázslat hatalmával
akarja Ceinwynt más belátásra bírni? Ceinwyn felé fordultam, aki észrevett és félénk,
szemérmes mosolyt küldött felém. – Nincs is házam – mondtam Arthurnak.
– Lesz házad, méghozzá hamarosan – intett le. Azután feltartotta kezét, és én
mozdulatlanná merevedtem, hallgatva a neszeket magunk mögött – Valami súlyos tömeg
trappolt a fatörzsek között, és mindketten ösztönösen a földre kushadtunk, néhány
hüvelyknyire a föld felett megtartott lándzsákkal, ám ekkor láttuk, hogy a megrémült bestia
csupán nemes tartású szarvasbika, pompás agancsokkal, és mindketten elernyedtünk,
amint az állat elrobogott mellettünk. – Talán még elkaphatjuk – mondta Arthur, figyelve az
elszökkenő szarvast. – Ereszd el a kutyákat! – kiáltott hátra Guinevere-nek.
Guinevere felkacagott és lesietett hozzánk a domboldalon, pórázukat feszegető
vérebeivel. – Már alig vártam – szólt. Szemei csak úgy ragyogtak, orcája kipirult a
hűvöstől. – Sokkal jobb itt a vadászat, mint Dumnoniában – tette hozzá.
– De nem a föld – mondta nekem Arthur. – Van egy birtok Durnovariától északra –
folytatta –, ami jog szerint Mordredet illeti, és én azt tervezem, hogy azt a te
bérleményeddé teszem. Kapsz majd egyéb földeket is, saját tulajdonodba, ám egyelőre
Mordred földjén építesz magadnak csarnokot, hogy ott neveld fel királyunkat.
– Ismered a vidéket – mondta Guinevere. – Gyllad földjétől északra fekszik.
– Ismerem – bólintottam. A birtok folyó menti földje kiválóan alkalmas volt a
növénytermesztésre, magasabban fekvő részei pedig a pásztorkodásra. – De azt még
akkor sem tudom, hogyan kell felnevelni egy gyermeket – mormoltam. A kürtök újfent
felharsantak előttünk, és a vadászok kutyái erejüket s pórázaikat megfeszítve indultak
volna a vadak nyomába. Üdvrivalgás harsant tőlünk jobbra, jelezvén, hogy valaki elejtett
egy vadat, noha az erdőnek az a része, ahol mi vadásztunk, még mindig kihalt volt. Apró
csermely csörgedezett bal oldalunkon, jobbunkon a sűrűn benőtt domboldal emelkedett
meredeken. A sziklákat és fák göcsörtös gyökereit vastagon megülte a moha.
Arthur ügyet sem vetett félelmeimre. – Nem neked kell nevelned Mordredet – békített –,
csak azt akarom, hogy a te házadban éljen, a te szolgáid között, a te erkölcsödet és
becsületedet eltanulva.
– És – toldotta meg Guinevere – a feleséged mellett.
Egy ág roppanása a domb felé fordította tekintetem. Lancelot és unokatestvére, Bors,
álltak odafent, mindketten Ceinwyn előtt. Lancelot lándzsanyele fehérre lett festve, ő
maga pedig magas szárú bőrcsizmát és hozzá való bőrköpönyeget viselt. Visszafordultam
Arthur felé. – Egy feleség, uram – szóltam –, igazi újdonság lenne az életemben.
Arthur nagyot csapott könyökömre, teljesen elfeledkezve a hajtóvadászatról. – Azt
tervezem, hogy Dumnonia bajnokává jelöllek, Derfel – mondta.
– A tisztesség túl nagy a számomra – válaszoltam óvatosan. – Amellett, te magad vagy
Mordred bajnoka.
– Arthur herceg – jelentette ki Guinevere, ki mindig szerette Arthurt hercegnek szólítani,
noha csak törvénytelen fia volt a néhai királynak – máris a Tanács feje. Nem lehet bajnok
is egyben, hacsak nem neki kell egy személyben elvégeznie Dumnonia minden munkáját.
– Igaz, úrnőm – engedtem meg. Nem ódzkodtam a tisztességtől, noha ennek is megvolt a
maga ára. Csatában párviadalt kellett vívnom az ellenség bármely önjelölt bajnokával, ám
békében jóval jelenlegi rangom feletti gazdagsággal és címmel kecsegtetett. Máris
magaménak mondhattam a Lord címet és a hozzá tartozó saját harcosokat, valamint a
jogot, hogy saját jelvényem fessem ezen emberek pajzsaira, ám e rangon tucatnyi más
dumnoniai vezetővel osztoztam. A király bajnokává lenni egyet jelentett Dumnonia
legnagyobb harcosává emelkedni, noha ezt a címet jogosan aligha bitorolhatta bárki, míg
Arthur élt. Vagy amíg Sagramor élt. – Sagramor – szólaltam meg elővigyázatosan –
nagyobb harcos nálam, herceg. – Guinevere társaságában hercegnek kellett őt
szólítanom, bármennyire is tudtam, hogy gyűlöli e titulust.
Arthur félresöpörte ellenvetéseimet. – Sagramor a Kövek Ura lesz – mondta –, és ő nem
is akar ennél többet. – A rang Sagramor számára azt is jelentette, hogy mostantól neki
kellett vigyáznia a szász határt, s én kénytelen voltam elhinni, hogy a sötét bőrű, sötét
szemű Sagramor valóban elégedett egy ilyen harcos megbízatással. – Te, Derfel – bökött
a mellkasomra –, te leszel a bajnok.
– És ki – kérdeztem szárazon – lenne a bajnok felesége?
– A testvérhúgom, Gwenhwyvach – felelt Guinevere, behatóan figyelve válaszomat.
Hálás lehettem, amiért Merlin előre figyelmeztetett. – Elhalmozol kegyeiddel, úrnőm –
szóltam komoran.
Guinevere elmosolyodott, elégedetten szavaim felett, melyek a szemében egyetértésemet
fejezték ki. – Gondoltad volna valaha is, Derfel, hogy feleségül veszel egy hercegnőt?
– Nem, úrnőm – feleltem. Gwenhwyvach, miként Guinevere, Henis Wyren hercegnője
volt, noha Henis Wyren nem létezett többé. A szomorú sorsú királyságot immár Llyennek
nevezték, és a sötétlelkű brit betolakodó, Diwrnach uralta.
Guinevere megrántotta a pórázokat, hogy lecsendesítse az izgatott kutyákat. –
Megtarthatjátok a kézfogót, amint visszatérünk Dumnoniába – mondta. – Gwenhwyvach
már a beleegyezését adta.
– Van azonban egy akadály, uram – szóltam Arthurhoz.
Guinevere újra nagyot rántott a pórázokon, ezúttal teljesen szükségtelenül, de gyűlölte az
ellenkezést és efelett érzett haragját most vérebein vezette le. Akkoriban nem voltam
ugyan ellenére, ám nem is igen kedvelt. Tudott ugyan Lancelot irányában érzett
nemtetszésemről, és kétségkívül ez fordította ellenem, ám sohasem tarthatta említésre
érdemlőnek visszatetszését, hisz mindig is úgy kezelt, mint egyikét ura számtalan
hadvezérei közül: egy magas, szürke, hétköznapi fickót, aki oly szánalomra méltóan híján
van a civilizáltságnak, melyet ő, Guinevere, oly nagyra tartott. – Akadály? – kérdezte most
Guinevere vészjósló hangon.
– Herceg – szóltam, állhatatosan ragaszkodva hozzá, hogy Arthurral beszéljek és ne
feleségével. – Esküm köt egy úrihölgyhöz. – A csontra gondoltam a zacskóban. – Nem
kérhetem őt magamnak, és nem várhatok tőle semmi egyebet sem, ám ő rendelkezhet
velem, tehát a lekötelezettje vagyok.
– Ki az? – akarta tudni Guinevere azonnal.
– Nem mondhatom meg, úrnőm.
– Ki az? – erősködött Guinevere.
– Nem kell elárulnia – vett védelmébe Arthur. Elmosolyodott. – És meddig rendelkezhet
még veled ez az úrihölgy?
– Már nem soká, uram – feleltem. – Már csak néhány napig. – Mert ha Ceinwyn
hozzámegy Lancelothoz, akkor tekinthetem eskümet akár semmisnek is.
– Helyes – szólt Arthur vidáman, és Guinevere-re mosolygott, mintha arra kérné,
osztozzon ő is örömében, ám Guinevere ehelyett gúnyosan végigmért. Ki nem állhatta
Gwenhwyvachot, bájtalannak és kiábrándítóan unalmasnak találta, s alig várta már, hogy
húgát kiházasíthassa életéből. – Ha minden jól megy – mondta Arthur –, ugyanakkor
veheted feleségül Glevumban, amikor Lancelot elveszi Ceinwynt.
– Vagy szeretnél esetleg néhány napot – kérdezte Guinevere epésen –, hogy előállhass
valami újabb indokkal, miért nem akarod elvenni a húgomat?
– Úrnőm – szóltam egyenesen –, óriási tisztességnek érzem, hogy feleségül vehetem
Gwenhwyvachot. – Ami, ha jobban meggondolom, igaz is volt, hisz Gwenhwyvachból
kétségkívül tisztességes feleség válhatott, bár hogy belőlem milyen férje vált volna, az
már más lapra tartozik, hiszen számomra az egyetlen ok, amiért elvettem volna, az
érvényesülés reménye és az a hozomány lett volna, melyet Gwenhwyvach a házasságba
hoz, igaz, a legtöbb férfi számára éppenséggel ez volt a házasság egyetlen célja. És ha
már nem kaphattam meg Ceinwynt, ugyan mit számított, kit veszek el? Merlin mindig arra
figyelmeztetett, ne keverjük a szerelmet a házassággal, és, noha tanácsát nyilvánvaló
cinizmusa szülte, volt benne jócskán igazság. Nem kérte tőlem senki, hogy szeressem
Gwenhwyvachot, csak hogy vegyem feleségül, s rangja meg vagyona lett volna jutalmam
azért a hosszú, véres napért ott, a Lugg völgyében. És még ha a jutalmat át is itta
Guinevere ármánykodása, még mindig bőkezűnek volt mondható. – Boldogan feleségül
veszem testvérhúgod – ígértem Guinevere-nek – amint esküm birtokosa felold kötelmeim
a l ó l .
– Imádkozom, hogy így legyen – szólt Arthur mosolyogva, majd megpördült, amint újabb
kiáltás harsant a dombtetőről.
Bors lándzsája mellett kuporgott. Lancelot mellette rejtőzködött, ám lefelé tekintett a
dombon, talán attól tartva, hogy az állat elszökik a kettőnk közti résen. Arthur gyengéden
hátrébb tolta Guinevere-t, majd intett, hogy kapaszkodjak fel a dombon, és töltsem ki a
r é s t .
– Ketten vannak! – kiáltott le nekünk Lancelot.
– Egyikük a koca lesz – kiáltott vissza Arthur, majd tett néhány lépést a patak folyásával
ellenkezőleg, mielőtt megindult volna felfelé a dombon. – Hol? – kérdezte. Lancelot fehér
nyelű lándzsájával a sűrűbe mutatott, de én még mindig nem láttam semmit.
– Ott! – kiáltott Lancelot ingerülten, a tüskebokrok felé mutatva lándzsájával.
Arthur és én újabb néhány lábnyit feljebb kapaszkodtunk, s ekkor végre megláttuk az
aljnövényzetben megbúvó vadkant. Jókora, öreg bestia volt már, sárga agyarakkal, apró
szemekkel, és vaskos izomkötegekkel sötét, sebekkel borított irhája alatt. Azok az izmok
a villám sebességével voltak képesek mozgatni a súlyos testet, míg a pengeéles agyarak
akár végzetes döfést is mérhettek áldozatára. Valamennyien láttunk már férfiakat halni a
vadkan agyarának döfésétől, és semmi sem tehetett veszedelmesebbé egy vadkant, mint
ha emséjével szorították sarokba. Minden vadász azért imádkozott, hogy a vaddisznó
nyílt terepen támadjon, ahol a fenevad saját sebességét fordíthatják ellene és mélyen a
testébe vezethetik lándzsáikat. Az ilyen összecsapás türelmet és hozzáértést igényelt, ám
közel sem annyi lelki nyugalmat, mint amikor az ember támad rá a vadkanra.
– Ki látta meg elsőként? – kérdezte Arthur.
– Uram királyom – felelte Bors, Lancelotra utalva.
– Akkor hát a tiéd, felség – adta át nagylelkűen az elsőbbséget Arthur Lancelotnak.
– Nem. Legyen az én ajándékom a számodra, uram – felelt Lancelot. Ceinwyn csodálattal
telve figyelte beharapva alsó ajkát, tágra nyílt szemmel. Átvette a tartalék lándzsát
Borstól, nem is annyira azért, hogy használja, de inkább hogy megkönnyítse a terhétől, és
most nyugtalanul szorongatta a fegyvert kezében.
– Engedd rá a kutyákat! – csatlakozott hozzánk Guinevere. Szemei vadul csillogtak, arca
megelevenedett. Úgy hiszem, gyakorta unta már magát Dumnonia királyi palotáiban, és a
vadászmezők szolgáltatták számára az izgalmat, melyet annyira szomjazott.
– Elveszíted mindkettőt – figyelmeztette Arthur. – Ez a disznó tudja, hogy harcoljon. –
Óvatosan előrébb lépett, azt fontolgatva, mely oldalról hívja ki maga ellen az állatot, majd
hirtelen előretört és lándzsájával hangosan megzörgette az aljnövényzetet, akárha kiutat
kínálna a vaddisznónak menedékhelyéről. A bestia felmordult, de mozdulatlan maradt
még akkor is, amikor a lándzsa hegye már csak néhány hüvelyknyire lehetett az orrától.
Az emse a vadkan mögül bennünket figyelt.
– Ez már a miénk – szólt Arthur boldogan.
– Hadd végezzek vele, uram – mondtam, hirtelen támadt aggodalommal.
– Gondolod, elfeledtem, miként kell csinálni? – kérdezte Arthur mosolyogva. Újra
megcsapkodta lándzsájával az aljnövényzetet, ám a tüskebokrok nem feküdtek el, s a
vadkan sem mozdult. – Az Istenek legyenek velem – kiáltott Arthur, majd bősz üvöltéssel
a tüskebokrok közé vetette magát és kiugrott az általa vert hevenyészett ösvény oldalára,
s amint leérkezett, előredöfött lándzsájával, annak fénylő hegyével a vadkan bal
horpaszát célozva, valamivel a váll felett.
A vadkan feje megrebbenni látszott, épp csak árnyalatnyit, de ahhoz ez is elég volt, hogy
agyarával elhárítsa a lándzsát, mely így véres, ám ártalmatlan sebet ejtett a horpaszán,
és az állat már előre is vetette magát. A jó vadkan a mozdulatlan nyugalomból egyetlen
pillanat alatt képes ádáz őrjöngésbe lovallni magát, s fejét leszegve, agyarait előre
szegezve támadni, és ez a bestia máris megkerülte Arthur lándzsahegyét, ahogy
előrevetette magát, és Arthur fogságba esett a cserjék közt.
Felkiáltottam, hogy elvonjam az állat figyelmét és mélyen belemártottam saját lándzsámat
a hasába. Arthur a hátán vergődött, lándzsája kihullott kezéből, és a vadkan máris fölébe
kerekedett. A kutyák vonyítottak és Guinevere kiáltozni kezdett, hogy segítsünk urán.
Lándzsám mélyen a bestia hasába férkőzött és a vér patakokban folyt kezemre, mialatt
emelőrúdként használva a fegyvert lefordítottam a sebesült állatot uramról. A teremtmény
többet nyomott, mint két-két búzával teli zsák, izmai acélfonadékként feszültek lándzsám
köré. Keményen megmarkoltam a nyelet és próbáltam hátrébb rántani, amikor az emse
támadott, és hátulról rám rontva elkaszálta lábaimat. Elvágódtam, s mialatt súlyommal
lenyomtam a lándzsa nyelét, visszafordítottam a vadkant Arthurra.
Arthurnak valamiképp sikerült megragadni az állat mindkét agyarát, és távol tartania
azokat mellkasától. A koca eltűnt, utat törvén magának a bozótosban a csermely felé. –
Öld meg! – ordított Arthur, ekkor már félig nevetve. Hajszálnyira járt a haláltól, mégis
kiélvezte a pillanat minden gyönyörét. – Öld már meg! – kiáltott újból. Az állat hátsó lábai
kétségbeesetten kapartak, nyála Arthur arcába fröccsent, vére átáztatta ruháit.
Én a hátamon feküdtem, arcomat elborították a tüskék. Sikerült talpra vergődnöm és
remegő lándzsanyelem után kaptam, mely még mindig mélyen az állat hasába
temetkezett, ám ekkor már Bors is a vadkan nyakába mártotta tőrét, és az állat szilaj ereje
lassan elenyészett, majd Arthurnak sikerült elfordítania a hatalmas, bűzlő, véres főt a
bordáitól. Megragadtam lándzsámat és megcsavartam a nyelét, újult erővel ontva az állat
vérét, miközben Bors újfent előredöfött. A vadkan hirtelen vizelni kezdett Arthurra,
hatalmas nyakával tett még egy kétségbeesett erőfeszítést a szabadulásra, majd
összerogyott. Arthurt vér és vizelet áztatta, testét félig maga alá temette a súlyos tömeg.
Kimért óvatossággal eresztette el az agyarakat, majd megadta magát a féktelen
nevetésnek. Bors és jómagam megragadtuk az állat egy-egy agyarát, és egyesített
erőfeszítéssel lerángattuk a tetemet Arthurról. Az egyik agyar beakadt Arthur ujjasába, és
feltépte az öltözéket, mialatt arrébb rángattuk a testet. Ledobtuk a vadkant a tüskebokrok
közé, azután talpra segítettük Arthurt. Mindhárman ott álltunk, szélesen mosolyogva,
ruhánk sáros és szakadozott, falevelekkel, gallyakkal, és a vadkan vérével beborítva. –
Jókora sebhelyem lesz – tapogatta meg Arthur mellkasát. Azután Lancelothoz fordult, ki a
kisujját se mozdította, hogy segítsen neki. Rövid csend állt be, majd Arthur lehajtotta fejét.
– Nemes ajándékot adtál, felség – mondta –, s én nemtelenül vettem. – Megtörölte
szemét. – De attól még nagyon élveztem. Ahogy mindannyian élvezni fogjuk eljegyzésed
is. – Felnézett Guinevere-re, s látván, hogy az sápadt és szinte reszket, azonnal
odasietett hozzá. – Rosszul vagy?
– Nem, már nem – felelt Guinevere, majd átkarolta férjét és fejét véres mellkasára
hajtotta. Zokogott. Ez volt az első alkalom, hogy sírni láttam.
Arthur megpaskolta vállát. – Nem volt ez igazi veszély, szerelmem – csitította. – Csak egy
kis vagdalkozás.
– Megsebesültél? – kérdezte Guinevere, kibontakozva az ölelésből és eldörzsölve
k ö n n y e i t .
– Ezek csak karcolások. – Arcát és kezét elborították a tüskék marásai, de máskülönben
sértetlen maradt, eltekintve az agyar okozta horzsolástól. Ellépett feleségétől, felkapta
lándzsáját, és nagyot kurjantott. – Tucatnyi éve is megvan már, hogy így letepertek volna!
Cuneglas király közeledett rohanva, aggódva vendége miatt, majd vadászok érkeztek és
magukkal vonszolták a tetemet. Bizonyára mindannyian észrevették a különbséget
Lancelot makulátlan öltözéke és a mi lerongyolódott, véres külsőnk között, de senki sem
tett megjegyzést. Valamennyien izgatottak voltunk, örültünk megmenekülésünknek, és
égtünk a vágytól, hogy megosszuk egymással a történetet, miként tartotta vissza Arthur
agyaránál fogva a vérengző vadkant. A történet szárnyra kélt, és hamarosan a férfiak
nevetésétől volt hangos az erdő. Egyedül Lancelot nem nevetett. – Most már neked is
kellene keresnünk egy vadkant, felség – mondtam neki. Néhány lépésnyire álltunk az
izgatott tömegtől, mely azt figyelte, miként zsigerelik ki a vadászok a prédát, hogy beleit
Guinevere kutyáinak vessék étkül.
Lancelot lapos, kimért oldalpillantást vetett rám. Minden porcikájában legalább annyira
gyűlölt, amennyire én őt, ám ekkor hirtelen elmosolyodott. – Egy vadkan – mondta –, még
mindig jobb, mint egy koca.
– Egy koca? – kérdeztem, sértést orrontva.
– Hát nem egy koca támadt rád? – kérdezte, színlelt ártatlansággal tágra nyitva szemeit.
– Bízhatsz benne, hogy nem közelgő frigyedre próbáltam célozni. – Gúnyosan meghajolt
felém. – Fogadd jókívánságaimat, Lord Derfel! Amiért feleségül veheted Gwenhwyvachot!
Leküzdöttem magamban haragomat, és rákényszerítettem magam, hogy belenézzek a
gondozott szakállal, s hosszú, csillogóan olajos fürtökkel keretezett keskeny, gunyoros
arcba, azokba a sötét szemekbe. – Akkor hát nekem is gratulálnom kell, eljegyzésed
a l k a l m á b ó l .
– A Serenne – tette hozzá –, Powys csillagával. – Ceinwyn felé tekintett, ki szemére
szorította kezét, amint a vadászok kése kimetszette az állat fényesen csillogó zsigereit.
Oly fiatalosan ártatlannak tűnt, tarkójára felcsatolt hajával. – Hát nem elbűvölő? –
kérdezte tőlem Lancelot, macskadoromboláshoz hasonló hangon. – Oly sebezhető.
Sohasem hittem a szépségéről szóló történeteknek. Ugyan ki számítana ily ékkőre
Gorfyddyd fattyai között? Pedig ő gyönyörű, én pedig olyan szerencsés.
– Így igaz, felség.
Lancelot felnevetett és elfordult. Dicsősége teljében lévő férfiú volt, király, aki eljött
arájáért, ugyanakkor halálos ellenségem is. Nekem pedig ott volt az a csont a
tarsolyomban. Megérintettem, eltűnődve rajta, hogy talán ripityára tört a dulakodásban,
ám még mindig egészben volt, és csak kedvem fordulását várta.
Helyettesem, Cavan, Ceinwyn eljegyzésének estéjén jött el Caer Swsbe, és magával
hozta negyven lándzsásomat is. Galahad küldte őket, úgy gondolván, '68ogy siluriai
munkájának bevégzéséhez elegendő lesz megmaradt húsz embere is. A siluriaiak, úgy
tűnt, mogorván beletörődtek országuk vereségébe, és nem fogadta nagyobb
nyugtalanság királyuk halálhírét, csupán a jámbor belenyugvás a győztesek akaratába.
Cavan elmondta, hogy Oengus mac Airem, a Feketepajzsos írek vezére, ki győzelemre
segítette Arthurt Lugg Vale-ben, elvette járandóságát a rabszolgákból és kincsekből, még
egyszer annyit összelopdosott, majd visszatért országába, miközben a siluriaiak érthető
izgalommal tekintenek elébe, hogy a messzi földön hírneves Lancelot elfoglalja trónjukat.
– Még örülnek is annak a fattyúnak – mesélte Cavan, miután rám akadt Cuneglas
csarnokában, ahol leterítettem takarómat és étkemet élveztem. Kivakart egy tetvet
szakállából. – Hitvány egy hely az a Siluria.
– Jó harcosok teremnek ott – jegyeztem meg.
– Harcolnak, csak hogy elkerüljenek otthonukból, ami nem is csoda. – Elhúzta orrát. –
Azok ott karmolások az arcodon, uram?
– Tövisek. Vadkanra vadásztunk.
– Már azt hittem, megházasodtál, míg nem figyeltem oda rád – mondta –, és ez az
asszony nászajándéka.
– Tényleg megházasodom – bólintottam komoran, mialatt kisétáltunk a csarnokból Caer
Sws verőfényes napjára, majd beszéltem neki Arthur ajánlatáról, hogy legyek Dumnonia
bajnoka és egyben az ő sógora. Cavant örömmel töltötték el a közelgő gazdagságomról
szóló hírek, hisz az ír menekültnek lándzsája és kardja erejével kellett volna vagyont
keresnie magának Uther Dumnoniájában, ám ez a vagyon valahogy mindig kicsúszott a
kezei közül a kockatábla mellett. Kétszer olyan idős volt, mint jómagam, köpcös, széles
vállú, ősz szakállú férfiú, kinek ujjain számolatlanul sorakoztak a harcosgyűrük, melyeket
leölt ellenségei fegyvereiből kovácsolt magának. Kitörő örömmel fogadta, hogy
házasságom aranyban fogant, és tapintatosan jellemezte arámat is, kinek a gazdagságot
köszönhettük. – Azért nincs olyan szép, mint a nővére – jegyezte meg.
– Igaz – engedtem meg.
– Az igazat megvallva – hagyott fel a tapintattal –, ronda, akár egy varangy.
– Egyszerű teremtés – tompítottam a megjegyzés élét.
– És az egyszerű teremtésekből lesz a legjobb asszony, uram – nevetett fel, noha ő maga
egyszer sem volt házas, bár azért magányos se. – És gazdagságot hoz mindannyiunk
számára – tette hozzá boldogan miután természetesen ez is volt az indítóoka annak,
hogy feleségül vettem szegény Gwenhwyvachot. Józan eszemmel nem is gondoltam
volna a zacskómban megbúvó csonttal, hisz kötelességem volt jutalmazni embereim
hűségét, és az ilyen jutalmak bizony igen szegényesre sikeredtek az elmúlt évben. Ynys
Trebes elestével gyakorlatilag minden tulajdonunkat elveszítettük, és azután nem sokkal
Gorfyddyd egyesített seregeivel kellett felvennünk a küzdelmet a Lugg völgyében,
embereim pedig mostanra elfáradtak, elszegényedtek, noha náluknál jobban senki sem
érdemelte ki uruk törődését.
Üdvözöltem negyven emberemet, akik a rájuk kiosztott szálláson várakoztak rám.
Boldogan pillantottam meg közöttük legjobb lándzsásomat, Issát, ezt a roppant erővel és
leküzdhetetlen derűlátással megáldott vidéki fiút, akire mindig számíthattam a csatában.
Magamhoz öleltem, majd kifejeztem bánkódásomat, amiért nem adhatok semmilyen
ajándékot nekik. – De nemsokára illő jutalmat kapunk – toldottam meg, majd a két
tucatnyi ágyasra tekintettem, kikre minden bizonnyal Siluriában tettek szert –, noha a jelek
szerint többen máris találtak maguknak illő jutalmat.
Felnevettek. Issa ágyasa kedves, sötét hajú gyermek volt, talán ha tizennégy nyárral a
háta mögött. Issa be is mutatta nekem. – Scarach, uram – ejtette büszkén a nevet.
– Ír? – kérdeztem tőle.
A lány bólintott. – Ladwys rabszolgája voltam, uram. – Scarach Írország nyelvét beszélte,
a nyelvet, mely hasonlít ugyan a miénkre, mégis egészen más, akárcsak a lány neve,
mely származását jelölte. Gyanítom, akkor ejthették fogságba, amikor Gundleus emberei
lecsaptak Oengus mac Airem földjeire Demetiában. A legtöbb ír rabszolga Britannia
nyugati mezsgyéjéről származott, bár nem hiszem, hogy egyet is elhurcoltak volna
Lleynből. Senki sem volt elég vakmerő ahhoz, hogy hívás nélkül merészkedjen Diwrnach
f ö l d j é r e .
– Ladwysé! – szóltam. – És hogy van ő? – Ladwys volt Gundleus ágyasa, magas, sötét
asszony, kit Gundleus titokban feleségül is vett, noha hajlandónak mutatkozott túladni
rajta, mikor Gorfyddyd felajánlotta neki Ceinwyn kezét.
– Halott, uram – felelte Scarach kivirulva. – A konyhában öltük meg. Nyársat szúrtam a
h a s á b a .
– Amúgy jóravaló teremtés – bizonygatta Issa.
– Az látnivaló – bólintottam –, ezért nagyon vigyázz rá. – Legutolsó ágyasa egy
keresztény hittérítőért hagyta el, ki Dumnonia útjait rótta, valamiért nehezemre esett
elhinni, hogy a kemény kis Scarach ilyen kötöznivaló bolondnak bizonyulna.
Aznap délután, meszet vételezve Cuneglas raktáraiból, embereim felfestették új
jelvényünket pajzsaikra. A tisztességet, hogy saját jelvényt hordhassak, Arthur még a
Lugg Vale-i csata előestélyén adományozta számomra, ám egészen mostanáig nem
kínálkozott rá elég idő, hogy változtassunk pajzsainkon, s így mostanáig valamennyien
Arthur medvéjét hordoztuk. Embereim arra számítottak, hogy a farkasmaszkot választom
jelképként, emlékezvén a farkakra, melyet sisakunkra tűzve harcoltunk a frankok ellen
Benoic erdeiben, ám én ragaszkodtam hozzá, hogy valamennyien ötágú csillagot
fessenek fel. – Egy csillagot! – zsörtölődött Cavan kiábrándultan. Ő valami ádázabbat
akart, karmokkal, csőrrel, és éles fogakkal, ám én nem engedtem a csillagból. – Csillag –
mondtam –, hisz mi vagyunk a csillagok a pajzsfalakban.
Elfogadták a magyarázatot, és egyikük sem sejtette a reményvesztett romantikát, mely
választásom mögött bujkált. Először tehát vastagon felhordtuk a fekete szurkot a kerek,
bőrrel borított pajzsokra, majd mésztejjel felfestettük rá a fehér csillagot, kardhüvelyünket
használva egyenesként a száraihoz, majd miután a mész kiszáradt, felhordtuk a
fenyőgyantából és tojásfehérjéből való lakkot, mely hónapokra megóvta csillagunkat az
esőtől. – Egyedi – engedte meg Cavan morogva, amikor megcsodáltuk kész pajzsainkat.
– Csodálatos – mondtam én, és azon az estén, mikor együtt étkeztem harcosaimmal, kik
a csarnok padlóján ettek, Issa állt mögöttem pajzsvivőként. A lakk még nedves volt, de
ettől a csillag csak még fényesebben ragyogott. Scarach szolgált ki. Szegényes étket
ettünk, híg kását mert Caer Sws konyhái nem szolgálhattak egyébbel, lefoglalták őket a
másnapi lakoma előkészületei. Az igazat megmondva minden a feje tetejére állt az óriási
készülődésben. A csarnokot kétfelől bükkfaágakkal díszítették, a padlót felseperték és új
gyékénnyel szórták fel és az asszonyok csarnokaiból is színes történetek keltek szárnyra
a ruhakölteményekről és a drága hímzésekről. Mostanra további négyszáz harcos
költözött Caer Swsbe, legtöbbjük azokba a hevenyészett kalyibákba, melyeket a sáncok
külső oldalaira ragasztottak, és a harcosok asszonyai, gyerekei, s kutyái elárasztották az
egész erődítményt. Az emberek fele Cuneglashoz tartozott, míg a másik fele dumnoniai
volt, de a nemrég megvívott háború dacára nem történtek összeütközések, még azután
sem, hogy terjedni kezdtek a hírek, hogy Ratae Arthur hitszegése révén kerülhetett Aelle
szászainak kezébe. Cuneglas sejthette, hogy Arthur ilyen eszközökkel vásárolta meg
magának a múlhatatlanul szükséges békét, de elfogadta Arthur esküvel megerősített
ígéretét, hogy bosszút vesznek Powys halottaiért, akik még most is ott feküdtek az
elfoglalt erődítmény hamvai között.
Dolforwyn éjjele óta nem láttam sem Merlint, sem Nimuét. Merlin elhagyta Caer Swst, ám
Nimue, úgy hallottam, még mindig az erődben lakott, és elrejtőzött az asszonyok
hálócsarnokában, ahol a szóbeszéd szerint rengeteg időt eltöltött Ceinwyn hercegnő
társaságában. Ez valószerűtlennek tűnt a szememben, hiszen Nimue és Ceinwyn annyira
különböztek egymástól. Nimue ugyan néhány évvel volt csak idősebb Ceinwynnél, ám
sötét volt és engesztelhetetlen, örökké a téboly és a harag mezsgyéjén egyensúlyozva,
míg Ceinwyn kedves maradt, és gyengéd, és ahogy Merlin is megjegyezte, roppant
szemérmes. Nem tudtam elképzelni, mit is mondhatna e két teremtés egymásnak, ezért
hát feltételeztem, hogy a szóbeszéd alaptalan, s Nimue Merlinnel tart, aki szilárd
meggyőződésem szerint elindult felkutatni a férfiakat, akik kardjukkal segítenék útját
Diwrnach rettegett földjére.
De hogy én magam velük tartok-e? Ceinwyn eljegyzésének reggelén kisétáltam a roppant
tölgyesbe, mely északról keretezte Caer Sws folyóvölgyét. Egy adott helyet kerestem és
Cuneglas eligazított, hogy merre találom. Issa, az én hűséges Issám, velem tartott, noha
fogalma sem volt, mit is keresünk a sötét, mély erdőségben.
Ezt a földet, Powys szívét, alig érintette római befolyás. Építettek itt néhány erődítményt,
miként Caer Swsnél, és hátrahagytak néhány utat is, melyek át meg átszabdalták a folyó
völgyeit, ám hiányoztak a nagy villák és kővárosok, melyek Dumnoniát oly jellegzetesen
elhagyatottá tették. Cuneglas királyságának szívében keresztények sem igen tanyáztak,
az ősi Istenek imádata Powysban a szakadatlan gyűlölködés nélkül maradhatott fenn,
mely olyannyira megkeserítette Mordred királyságát, hol keresztények és pogányok
vetélkedtek az uralkodói kegyért és a jogért, hogy szent kegyhellyé nyilváníthassák
szentélyeiket. Római oltárok itt nem szorították ki helyükből Powys druidáinak ligeteit, és
keresztény templomok sem épültek a szent források felett. A rómaiak lerontottak ugyan
néhány kegyhelyet, ám annál több maradhatott fenn, és az egyik ilyen ősi helyre
érkeztünk el Issa és jómagam, a roppant erdőség egy kis tisztásán.
Druida szentély volt, egy tölgyekből emelt parányi liget a végeláthatatlan erdőség
közepén. A levelek a szent hely felett még nem fordultak bronzba, ám hamarosan
megfakulnak és lehullanak majd az alacsony kőfalra, mely félkört formált a liget közepén.
Két bemélyedést vájtak a falba, s a falrésekbe két emberi koponyát helyeztek. Egykor
számtalan ilyen hely állott Dumnoniában is, és még többet építettek újjá, miután a
rómaiak eltávoztak. A keresztények nagyon is gyakorta keresték fel az ilyen helyeket,
hogy szétzúzzák a koponyákat, lerontsák a kőből emelt falakat, és kivágják a tölgyeket,
ám ez a szentély itt Powys tölgyesének mélyén évezredek óta állhatott érintetlenül.
Kisebb gyapjúfoszlányokat tömködtek a kövek réseibe, mintegy jelezvén az összetartó
erejét az imádságoknak, melyekkel a nép a szent ligetet illette.
Néma csend honolt a tölgyesben, súlyos csend. Issa a fák közül figyelte, miként haladok
a félkör közepe felé, ahol lecsatoltam magamról Hywelbane nehéz övét.
Lefektettem a kardot egy lapos kőre, mely a szentély közepét jelölte, és elővettem
tarsolyomból a tiszta fehér csontot, mely hatalmat adott nekem Lancelot házassága felett.
Azután azt is lefektettem a penge mellé. Utolsóként az aranymedált helyeztem a kő sima
felszínére, melyet Ceinwyn adott nekem, oly sok esztendővel ezelőtt. Azután lefeküdtem
a levélszőnyegre.
Aludtam, egy álom reményében, mely elárulta volna nekem, mitévő legyek, ám az álom
nem ért le hozzám. Talán fel kellett volna áldoznom egy madarat vagy más vadat, mielőtt
elalszom, vagy valami egyéb ajándékkal kellett volna kiszednem az Istenekből a választ,
melyet kerestem, ám a válasz ennek híján nem hangzott fel. Csak a némaság maradt.
Kardomat és a csont feletti hatalmamat feltételek nélkül az Istenek kezébe tettem le,
Belre és Manawydanra, Taranisra és Lleullawra bíztam, ám ők ügyet sem vetettek
ajándékaimra. Csak a szél fütyült a levelek között, és a fák kérgén szaladgáló mókusok
neszezése, majd egy harkály hirtelen kopogása hallatszott.
Mozdulatlanul feküdtem, miután megébredtem. Nem álmodtam semmit, mégis tudtam,
mit akarok. Meg akartam ragadni a csontot és ketté akartam roppantani, s ha ez egyet
jelentett azzal, hogy rálépek a Diwrnach királyságába vezető Sötét Útra, ám legyen. De
azt is akartam tenni, hogy Arthur Britanniája egységes legyen, jó és igaz. És akartam,
hogy embereim földhöz, aranyhoz, rabszolgához, ranghoz jussanak. Ki akartam verni a
szászokat Lloegyrből. Hallani akartam sikolyaikat a felbomló pajzsfalakban, a harci kürtök
zengését, amint győzedelmes seregünk üldözőbe veszi seregük maradékát, hogy
felőrölje. Be akartam masírozni csillagos pajzsaimmal a keleti földekre, melyet szabad
briton ember még nem láthatott ebből a nemzedékből. És akartam Ceinwynt.
Felültem. Issa jött oda, hogy letelepedjen mellém. Bizonyára eltűnődhetett rajtam, miért
bámulom oly mereven a csontot, de nem kérdezett semmit.
Merlin aprócska, ingatag, csontokból emelt tornyára gondoltam, mely Arthur álmát
jelképezte, és eltűnődtem rajta, hogy vajon tényleg összeomlana-e, ha Lancelot nem
venné feleségül Ceinwynt. A házasság aligha lehetett az egyetlen kapocs, mely
összetartotta Arthur szövetségrendszerét, pusztán gyakorlatias intézkedés, hogy Lancelot
trónhoz jusson, és Powys szövetségét vérségi kötelékkel is erősítsék. Ha a házasság
elmarad, attól még Dumnonia, Gwent, Powys és Elmet harcosai elindulnak, hogy
felvegyék a harcot a szászok ellen. Mindezt jól tudtam, és mindez igaz is volt, ám
valamiért mégis úgy éreztem, hogy ez a csont a kulcs Arthur álmaihoz. Abban a
pillanatban, hogy ketté roppantom, felesküdök Merlin kutatására, és az a kutatás
ellenségeskedéssel fenyegetett, ellenségeskedéssel az ősi pogányok és a feltörekvő
keresztények között.
– Guinevere – mondtam ki hangosan is a nevet.
– Uram? – kérdezte Issa zavartan.
Megráztam fejem, hogy lássa, nincs több mondanivalóm. Valójában nem akartam
fennhangon is kiejteni a nevét, ám hirtelen megértettem, hogy kettétörve a csontot
nemcsak tápot adok Merlin hadjáratához a keresztény Isten ellen, de ellenségemmé
teszem Guinevere-t is. Lehunytam szemeimet. Lehet-e uram felesége az én ellenségem?
És ha azzá is lesz? Arthur még mindig szeret engem, s a számára talán többet érnek
lándzsáim és csillagos pajzsom, mint Lancelot híre.
Felálltam és visszavettem az ékszert, a csontot, és a kardot. Issa figyelte, amint kihúztam
egy zöldre festett szálat köpenyemből, és befűztem a kövek közé. – Nem voltál Caer
Swsben – kérdeztem tőle –, amikor Arthur megszegte Ceinwynnek tett hűségesküjét?
– Nem, uram. Bár hallottam felőle.
– Egy kézfogón történt – mondtam –, épp olyanon, mint amilyenen ma este mi is részt
veszünk. Arthur az emelvényen ült Ceinwyn mellett, és meglátta Guinevere-t a csarnok
túlsó végében. Egy kopott köpönyeget viselt, mellette ott lihegtek vadászkutyái, és amikor
Arthur meglátta, többé már semmi sem volt ugyanolyan. Egyedül az Istenek tudják, hány
embernek kellett csak azért meghalnia, mert ő meglátta Guinevere vörös haját. –
Visszafordultam az alacsony kőfal felé, és elhagyatott madárfészket pillantottam meg az
egyik mohás koponya belsejében. – Merlin azt mondja, az Istenek imádják a káoszt.
– Merlin imádja a káoszt – szólt Issa könnyedén, noha több igazság lappangott szavai
mögött, mintsem gondolta volna.
– Merlin valóban imádja – engedtem meg –, mi többiek mégis rettegünk tőle, és ezért
próbálunk mindenáron rendet teremteni. – A gondosan felépített csonttoronyra
gondoltam. – Ám ha megkapjuk a rendet, nincs szükségünk az Istenekre. Amikor minden
jól szervezett és jól fegyelmezett, akkor semmi sem érhet váratlanul. Ha pedig mindent
megértünk – folytattam óvatosan –, már nem marad hely a mágia számára. Csak amikor
eltévedsz, megrémülsz, és egyedül tévelyegsz a sötétben, akkor szólítod az Isteneket, és
ők szeretik ezt. Szeretik hatalmasnak érezni magukat, és ezért élvezik, ha káoszban
tarthatnak bennünket. – Gyermekkorom legfontosabb leckéjét ismételtem, melyet még
Merlin Torán vertek belém. – És most választás előtt állunk – mondtam Issának. –
Élhetünk Arthur jól szervezett Britanniájában, vagy követhetjük Merlint a káoszba.
– Én követlek, uram, bármit is teszel – jelentette ki Issa. Nem hiszem, hogy értette volna,
amit mondtam, viszont hajlandó volt feltétel nélkül bízni bennem.
– Bárcsak tudnám, mit tegyek – vallottam meg. Milyen könnyű is lenne, gondoltam, ha az
Istenek még mindig úgy járnának-kelnének Britanniában, mint azt egykoron tették. Akkor
láthatnánk őket, hallhatnánk őket, és beszélhetnénk hozzájuk, ám mostanra olyanná
váltunk, akár a bekötözött szemű ember, ki varrótűt keres a tüskebokrok között.
Visszacsatoltam kardomat a helyére, azután épségben visszadugtam a csontot
tarsolyomba. – Azt akarom, hogy átadj egy üzenetet embereimnek – mondtam Issának. –
Nem Cavannek, vele személyesen beszélek, de azt akarom, hogy mindenki másnak
elmondd, ha ma este valami nem helyénvaló dolog történnék, valamennyiüket
felszabadítom nekem tett esküjük alól.
Issa összevonta a szemöldökét. – Felszabadítasz eskünk alól? – kérdezte, majd buzgón
rázni kezdte fejét. – Engem ugyan nem, uram.
Lecsendesítettem. – És mondd el nekik – folytattam –, hogy ha valami különös dolog
történne, bár talán nem így lesz, esküjük arra kényszerítheti őket, hogy Diwrnac ellenében
h a r c o l j a n a k .
– Diwrnach! – hördült fel Issa. Kiköpött és jobb kezével jelet rajzolt magára a gonosz
e l l e n .
– Mondd ezt el nekik, Issa – kértem.
– És mi az, ami megtörténhet ma este? – kérdezte tőlem nyugtalanul.
– Talán semmi – feleltem –, talán semmi az égvilágon. – Mert az Istenek nem adtak
nekem jelet a ligetben, és én még mindig nem tudtam, mit kellene választanom. Rendet
vagy káoszt. Vagy egyiket sem, mert a csont talán nem egyéb, mint egy darab konyhai
szemét, és szétroppantása nem jelentene semmit, csupán jelképezné a széttört
kapcsolatot köztem és Ceinwyn között. Ám csupán egyetlen mód kínálkozott, hogy ezt
megtudjam – ha szétroppantom a csontot. Ha meg merem tenni.
Ceinwyn jegyességének ünnepén.
A nyárutó ünnepségeinek sorában Lancelot és Ceinwyn kézfogója sikeredett a
legfényűzőbbre. Láthatóan még az Istenek is kegyeikbe fogadták a rendkívüli alkalmat,
mert a hold korongja telt volt és tiszta, aminél csodálatosabb előjelet kézfogóra el sem
lehet képzelni. A hold röviddel napnyugta után kelt fel, ezüstszín golyóbis, mely fennen
fénylett a Dolforwyn csúcs felett. Úgy gondoltam, a lakomára is Dolforwyn csarnokában
kerül sor, ám Cuneglas, látva az etetésre váró rengeteg szájat, inkább úgy döntött, hogy
az ünnepi alkalomra Caer Swsen belül kerítsenek sort.
Számolatlanul gyűltek a vendégek a király csarnokába, és csak a legkiváltságosabbak
részesülhettek a szerencsében, hogy a vaskos cölöpfalak közé kerüljenek. A többiek
odakint heveredtek le, hálásan az Isteneknek, amiért száraz éjt bocsátott le rájuk. A talaj
még mindig nyirkos volt a korábbi esőzésektől, ám szalma akadt bőséggel, hogy az
emberek száraz ülőhelyet készítsenek maguknak. Karókhoz szurokba mártott fáklyákat
kötöztek, és pillanatokkal holdkelte után ezek a fáklyák máris annyi fényt adtak, hogy a
királyi udvar egyszeriben fürödni kezdett benne. Az esküvőt napfényben kellett tartani,
hogy Gwydion, a fény, és Belenos, a nap istene, áldását adja reá, ám a jegyesség
ünnepére mindig is holdfényben került sor. Időnként a fáklyákról izzó szikrák pattantak,
hogy a föld felett lebegve lángra gyújtsák a szalmából való derékaljakat, amit kitörő
nevetés, gyermekek rikoltozása, és kutyák ugatása kísért mindaddig, míg a lángokat el
nem fojtották.
Száznál is több vendég gyülekezett Cuneglas csarnokának belsejében. Vékony
viaszgyertyákat és mécseket gyűjtöttek nyalábokba, hogy azok különös árnyakat
rajzoljanak fel a magas zsúptetőre, hol a leveles bükkfaágak vegyültek el az esztendő
első szent bogyóival. A csarnok egyetlen asztalát egy emelvényre helyezték, pajzsok sora
alá, s minden egyes pajzsot hosszú faggyúgyertya világított meg, hogy mindenki láthassa
a reá festett jelvényt. Középen Cuneglas és Powys királyi jelvénye állott, a kiterjesztett
szárnyú sas, egyik oldalán Arthur fekete medvéjével, a másikon Dumnonia vörös
sárkányával. Guinevere saját jelvénye, a holdsarlóval koronázott szarvasbika, Arthur
medvéje mellett állt, míg Lancelot halászsólyma a hallal karmai között a sárkány mellett
repkedett. Gwentből ugyan senki nem volt jelen, ám Arthur ragaszkodott hozzá, hogy
Tewdric fekete bikája is emelje az ünnepség fényét, miként Elmet vörös lova és Siluria
rókája is. A királyi jelképek erős szövetséget jeleztek, mely képes visszakergetni a
szászokat a tengerbe.
Iorweth, Powys druidái közül a legelső jelentette fennhangon a pillanatot, amikor a nap
utolsó sugarai bizonyosan belevesztek az Ír-tengerbe, ezt követően a kiváltságos
vendégek elhelyezkedtek az emelvényen. Mi többiek a csarnok padlójára telepedtünk le,
ahol a férfiak újfent Powys hírhedetten erős mézsöréért kiáltottak, melyet külön erre az
alkalomra főztek le. Üdvrivalgás és éljenzés fogadta a nagybecsű vendégeket.
Elsőként Elaine királyné érkezett. Lancelot anyja kékbe öltözött, nyakán vert arany
lánccal, ősz hajában arany csatokkal. Kitörő öröm üdvözölte az ezt követően érkező
Cuneglast és Helledd királynét. A király kerek arca csak úgy ragyogott az éjszaka előre
látható örömeitől, melyek tiszteletére vékony fehér szalagocskákat kötött lecsüngő
harcsabajszába. Arthur komor feketébe öltözött, míg Guinevere, aki követte őt az
emelvényre, csodálatosan festett halvány aranyszín ruhájában. Az öltözetet oly ravaszul
szabták és varrták össze, hogy a különleges kelme, melyet korom és viaszmézga
segítségével festettek meg, szinte tapadni látszott magas, egyenes tartású testéhez.
Hasa immáron ékesen árulkodott terhéről, és az őt figyelő férfiak körében álmélkodó
suttogás indult útjára. Apró aranypikkelyek lettek a ruha anyagába varrva, amitől alakja
villódzni látszott, amint Arthur nyomában fellépett az emelvényre. Mosolygott a
vágyakozáson, melyet, jól tudta, felkeltett a jelenlévőkben, s amelyet fel is akart kelteni,
mert Guinevere szilárdan elhatározta, hogy bármit is visel majd Ceinwyn ezen az estén, ő
túl fogja ragyogni. Aranykarika fogta egybe szertelen vörös fürtjeit, aranylánc övezte
derekát, s Lancelot tiszteletére halászsólymot ábrázoló melltüt viselt kebelén.
Megcsókolta Elaine királynő mindkét orcáját és Cuneglast is, majd meghajolt Helledd
királyné felé és leült Cuneglas jobbján, míg Arthur a Helledd mellett üresen álló székbe
h u p p a n t .
Két üres szék maradt, ám mielőtt ezeket betöltötték volna, Cuneglas emelkedett fel és
kopogtatta meg az asztalt ujjpercével. Néma csend hullt a csarnokra, és a csendben
Cuneglas szavak nélkül a kincsek felé intett, melyek a lelógó asztalterítő előtt sorjáztak.
A kincsek Lancelot ajándékai voltak, melyeket Ceinwynnek hozott, és nagyszerűségük
zajos elismerést váltott ki a csarnok vendégeiből. Mi már korábban megcsodálhattuk őket,
és akkor is megkeseredve hallgattam az emberek elismerő szavait Benoic királyának
nagylelkűségéről. Voltak ott vert aranyból való láncok, ezüstből való láncok, ezüst és
arany ötvözetéből való láncok, számolatlanul sok lánc, s azok még csak pusztán alapul
szolgáltak a további, még nagyobb ajándékok számára. Római kézitükrök, római
üvegflaskák és római ékkövek halmai. Nyakláncok, fibulák, füles kancsók, tűk és csatok.
Egy király váltságdíja hevert a lábaink előtt fénylő fémekben korallokban, és
drágakövekből, s mindezt, jól tudtam, mind Ynys Trebes lángoló városából menekítették
ki, amikor Lancelot, méltóságán alulinak tartván, hogy kardot ragadjon a fosztogató
frankok ellenében, az első hajóval elmenekült az öldöklés elől.
A kincseknek szóló álmélkodás még akkor sem szűnt, mikor teljes pompájában maga
Lancelot is megérkezett. Miként Arthur, ő is talpig feketébe öltözött, ám Lancelot ruháját
ritka aranykelmével szegélyezték. Fekete haját alaposan leolajozta és hátrafelé fésülte,
hogy az szorosan tapadjon koponyájára és tarkójára. Jobb kezének ujjain aranygyűrűk
csillogtak, míg bal kezén tompa fényű harcosgyürűk sorjáztak, melyek egyikét sem,
jegyeztem meg keserűen, szerezte harcban. Nyakát nehéz vertarany-lánc övezte, rajta
díszként súlyos drágakövekkel, míg mellkasán, Ceinwyn tisztességére, királyi családjának
jelképét, a kiterjesztett szárnyú sast viselte. Nem hordott fegyvert, hisz egyetlen férfi sem
hozhatta el pengéjét a király csarnokába, ám viselte a zománcozott kardhüvelyt, melyet
még Arthur ajándékozott neki. Felemelt kézzel fogadta az újult erővel feltörő üdvrivalgást,
megcsókolta anyja orcáit, majd kezet csókolt Guinevere-nek, meghajolt Helledd felé, és
l e ü l t .
Egyetlen szék maradt csak üresen. A hárfás belecsapott a húrok közé, ám a panaszos
hangok alig hallatszottak a zsibongásban. Rostélyon sült hús illata szüremlett a
csarnokba, rabszolgalányok jártak körbe mézsörrel teli korsókkal. Iorweth, a druida, fel s
alá rohangált a csarnokban, folyosót építve a gyékénnyel felszórt padlóra telepedett
férfiak között. Félrelökdöste a harcosokat, majd mikor a folyosó elkészült, biccentett a
király felé és botjával csendet intett.
Lelkes kiáltozás támadt a csarnokon túl tanyázó tömeg körében.
A nagy becsben álló vendégek hátulról jöttek a csarnokba, az éj árnyai közül egyenest az
emelvényre lépve, ám Ceinwynnek a hatalmas kapun kellett belépnie a csarnok elején, és
hogy az ajtót elérje, keresztül kellett sétálnia a fényárban úszó udvaron és az ott
összegyűlt tömegen.
Az üdvrivalgás, amit hallottunk, az asszonyok csarnokából indult menetet éltette, míg mi
idebent a király csarnokában dermedt némaságban várakoztunk. Még a hárfás is
felemelte ujjait a húrokról, hogy a kapura meredjen.
Egy gyermek lépett be elsőként. Apró lány volt, fehér vászonruhában aki hátrafelé lépdelt
a folyosón, melyet Iorweth készített elő Ceinwyn menetének. A gyermek tavaszi virágok
kiszáradt szirmaival hintette fel a frissen vetett gyékényt. Senki sem szólt. A sajátomat
kivéve valamennyi szempár az ajtóra szegeződött, mialatt én az emelvényt figyeltem.
Lancelot meredt tekintettel nézte az ajtót, félmosollyal az arcán. Cuneglasnak erővel
kellett visszafognia könnyeit, oly nagy volt boldogsága. Arthur, a béke kovácsa,
sugárzóan mosolygott. Egyedül Guinevere arcán nem ült mosoly. Ő csupán
diadalmasnak tűnt. Egykoron gúnyos megvetés övezte e csarnokban, míg most Powys
leányának eljegyzését uralhatta.
Figyeltem Guinevere-t, mialatt jobb kezemmel elővontam a csontot tarsolyomból. A
bordacsont kellemesen sima tapintású volt a kezemben, és Issa, aki mögöttem állt,
bizonyára eltűnődhetett rajta, mi jelentősége lehet ennek a darabka konyhai hulladéknak,
hogy elhoztam magammal erre az arannyal és lángokkal átszőtt holdvilágos éjszakára.
A csarnok ajtaja felé fordultam, épp mikor Ceinwyn feltűnt a keretében, és mielőtt a
tomboló éljenzés kitört volna, pillanatnyi dermedt némaság hullt a csarnokra. Britannia
minden aranya, de még a hajdanvolt királynők szépsége sem ragyoghatta volna túl
Ceinwynt azon az éjjelen. Rá sem kellett néznem Guinevere-re, hogy tudjam, mily
megsemmisítő csapást mért rá az éjszakának e szépséges teremtménye.
Ez, amennyire én tudtam, Ceinwyn negyedik eljegyzése volt. Először Arthur kedvéért jött
ide, aki azonban Guinevere bűvkörébe esve megszegte esküjét, azután Ceinwynt a távoli
Rheged egy hercegével jegyezték el, ám az meghalt lázban, mielőtt még elvehette volna,
azután nem is oly régen, Siluriai Gundleusszal ülte meg jegyességének ünnepét, ám a
király sikoltozva veszítette életét Nimue könyörtelen kezei által, és most, immár
negyedízben, Ceinwyn ismét kötőféket hozott egy férfinak. Lancelot aranykincsek hegyeit
fektette a lábai elé, ahogy a szokás megkívánta, hogy ő cserébe egy közönséges
kötőféket hozzon majdani urának, jelezvén ezzel, hogy a mai naptól reá ruházza a
hatalmat önmaga felett.
Lancelot felállt, amint Ceinwyn a csarnokba lépett, és a félmosoly örömteli kifejezéssé
szélesült, mert jegyese szépsége valóban káprázatos volt. Más eljegyzésein, miként az
illik egy hercegnőhöz, Ceinwyn ékkövekbe és ezüstökbe, aranyba és finom kelmékbe
öltözve érkezett, ám ezen az éjjelen csupán egyszerű csontfehér ruhát viselt, s ezt
sápadtkék zsinórral övezte, mely az egyszerű szoknya alsó szegélyénél bojtokban
végződött. Nem koronázta ezüsttel haját, nem övezte arannyal nyakát, sehol nem hordott
drága ékköveket, csupán egyszerű vászonruháját, és fakószőke haja körül egy finoman
megfont kék koszorút a nyár utolsó ebvioláiból. Nem viselt cipőt sem, mezítláb lépkedett a
virágszirmokon. Nem mutatta a fenség vagy gazdagság egyetlen jelét sem, egyszerű
parasztlánynak öltözve jött el csarnokába, és épp ezzel aratott diadalt. Nem csoda, hogy
a férfiak lélegzet után kapkodtak, és nem csoda, hogy önfeledten ünnepelték, mialatt
lassan és szemérmesen végighaladt soraik előtt. Cuneglas zokogott a boldogságtól,
Arthur élen járt az ünneplésben, Lancelot olajos haját simítgatta, míg anyja sugárzóan
mosolygott örömében. Guinevere arcából egy hosszú pillanatig semmit sem lehetett
kiolvasni, ám azután ő is elmosolyodott, és mosolya még mindig diadaláról árulkodott.
Ceinwyn szépsége túlragyoghatta az övét, ám ez az éjszaka mégis Guinevere éjszakája
volt, hisz láthatta régi riválisát egy általa felállított frigybe kényszerülni.
Láttam a diadal önelégült kifejezését szétáradni Guinevere arcán, s talán épp ez a
kárörvendő tekintet billentett át. Az is lehet, hogy csak Lancelot iránti gyűlöletem vagy
Ceinwyn iránti szeretetem tette, avagy Merlinnek volt igaza, és az Istenek mindennél
inkább a káoszban lelik örömüket, mert hirtelen támadt dühömtől vezéreltetve mindkét
kezemmel megmarkoltam a csontot. Nem gondoltam Merlin varázslatának
következményeivel, a keresztények iránt érzett engesztelhetetlen haragjával, avagy a
veszéllyel, hogy valamennyien ott pusztulhatunk Diwrnach birodalmában, az Üstöt
kutatva. Nem gondoltam Arthur gondosan felépített rendjével, csak azt láttam, hogy
Ceinwynt olyan férfinak adják, akit gyűlölök. Akárcsak a többi harcos, figyeltem, amint
Ceinwyn elhalad a vendégek közt. Elérte a magas csarnok központi tölgyfapillérét, hol
minden oldalról közrefoghatta és ostromolhatta őt a kiáltások és füttyök harsány zaja.
Egyedül én maradtam néma. Figyeltem, s közben két hüvelykemet a csont közepére
tettem, majd erőteljesen megmarkoltam a két végét. Nos hát, Merlin, gondoltam
magamban, te vén csirkefogó, mutasd meg, mit tudsz.
Elpattintottam a csontot. A roppanás hangját magával mosta a tömeg éljenzése.
Visszatettem tarsolyomba a csont két tört felét, és esküszöm, még a szívem is alig vert,
amint figyeltem Powys hercegnőjét, aki belépett az éjszakából, virágokkal a hajában.
És aki ekkor hirtelen megtorpant. Épp a bogyókkal és levelekkel ékes oszlop mellett,
váratlanul megállt.
Attól a pillanattól kezdve, hogy Ceinwyn a csarnokba lépett, Lanceloton tartotta szemét,
és még most sem emelte le róla tekintetét, miként mosolya sem halványodott arcán, ám
megtorpant és hirtelen mozdulatlansága döbbent csendet szült szerte a csarnokban. A
virágszirmokat hintő gyermek is megtorpant és segítségkérőén fordult körbe. Ceinwyn
nem mozdult.
Arthur, még mindig mosolyogva, talán azt gondolhatta, hogy izgalma kerekedett felül
Ceinwynen, mert bátorítólag intett felé. A kötőfék Ceinwyn kezében megreszketett. A
hárfás elpengetett egy bizonytalan akkordot, majd felemelte ujjait a húrokról, és amint a
hangok szertefoszlottak, a némaságban egy feketébe öltözött alakot láttam elválni a
tömegtől az oszlop mögött.
Nimue volt az, s aranyszeme visszatükrözte a fáklyák rőt fényét az elnémult csarnokban.
Ceinwyn Lancelotról Nimuéra nézett, azután lassan, nagyon lassan, kinyújtotta felé karját.
Nimue elfogadta a kinyújtott kezet és fürkésző szemével Ceinwynre meredt. Ceinwyn egy
pillanatra mozdulatlanná dermedt, majd bólintott beleegyezése jeléül. A csarnok
morajlásba fúlt, amint Ceinwyn elfordult az emelvénytől, és követve Nimuét, beleveszett a
t ö m e g b e .
A beszéd hamar elhalt, hisz senki sem tudott magyarázatot arra, mi történik. Lancelot, ott
hagyatván az emelvényen, dermedten bámult maga elé. Arthur láthatóan eltátotta a
száját, míg Cuneglas, félig felemelkedvén ültéből, hitetlenkedve nézte, miként veszik bele
húga a tömegbe, mely megnyílik Nimue ádáz és gúnyos tekintetének engedelmeskedve.
Guinevere ölni tudott volna a szemével.
Azután Nimue elkapta tekintetem és elmosolyodott, én pedig éreztem, hogy szívem úgy
verdes, akár egy fogságba esett madár. És Ceinwyn rám mosolygott, én pedig nem
láttam már Nimuét, csak Ceinwynt, az édes, ártatlan Ceinwynt, aki a férfiak tömegén
keresztül egyenesen felém hozta az egyszerű kötőféket. A harcosok félreoldalaztak, míg
én szinte sziklává merevedtem és se szólni, se mozdulni sem tudtam, amint Ceinwyn,
könnyekkel a szemében elért oda, ahol voltam. Nem szólt semmit, csak nekem ajánlotta
fel kötőfékét. Hitetlenkedő hangok fontak szövedéket körénk, ám én mit sem érzékeltem a
külvilágból. Ehelyett térdre hulltam előtte és elvettem a hámot, majd megragadtam
Ceinwyn kezeit és nekiszorítottam őket arcomnak, mely, miként az övé is, könnyben
ú s z o t t .
A csarnok dühödt tiltakozásba és döbbenetbe fúlt, ám Issa odaállt elénk, felemelt
pajzsával. Senki férfi nem viselhetett éles fegyvert a király csarnokában, ám Issa mégis
úgy tartotta fel csillagos pajzsát, akárha hajlandó lenne bárkit halálba küldeni, ki meg meri
zavarni az ihletett pillanatot. Nimue a másik oldalamon átkokat sziszegett az egész
csarnokra, kihívva maga ellen mindenkit, aki megkérdőjelezné a hercegnő választását.
Ceinwyn elém térdelt, hogy arca közel kerüljön az enyémhez. – Esküt tettél nekem, uram
– suttogta –, hogy megvédelmezel.
– Így igaz, úrnőm.
– Feloldozlak esküd alól, ha úgy kívánod.
– Soha – fogadkoztam.
Hátrébb húzódott tőlem. – Egyetlen férfihoz sem megyek feleségül, Derfel –
figyelmeztetett, tekintetét összefonva az enyémmel. – Mindent neked adok, a házasságot
k i v é v e .
– Akkor nekem adsz mindent, amit csak valaha akarhatnék, úrnőm – mondtam elszoruló
torokkal, és szememből újfent előbuggyantak a boldogság könnyei. Elmosolyodtam, és
visszaadtam neki a kötőféket.
– A tiéd – mondtam.
Elmosolyodott a gesztust látván, majd a gyékényre ejtette a kötőféket és lágyan
megcsókolta arcomat. – Azt hiszem – suttogta pajkosan a fülembe – Jobb lesz, ha ezt az
ünnepet nélkülünk ülik meg. – Azután mindketten felálltunk, kéz a kézben, s ügyet sem
vetve a kérdésekre, felháborodásra, sőt néhány örömkiáltásra, kisétáltunk a holdfényes
éjszakába. Haragot és zavart hagytunk magunk mögött, míg odakint elképedt tömeg várt,
melynek sorai közt némán haladtunk keresztül, kéz a kézben. – A ház a Dolforwyn alatt –
mondta Ceinwyn –, ránk vár.
– A ház az almafákkal? – kérdeztem, visszaemlékezve rá, miként mesélt a kis házról,
melyről gyermekként oly sokat álmodott.
– Az a ház – felelte. Elhagytuk a csarnok kapujánál gyülekező vendégsereget, és Caer
Sws fáklyákkal megvilágított kapuja felé tartottunk. Issa újra csatlakozott hozzánk, amint
visszaszerezte kardunkat és lándzsáinkat, és Nimue is feltűnt Ceinwyn oldalán. Ceinwyn
szolgái közül hárman szintén sietősen csatlakoztak hozzánk, miként harcosaim is. –
Bizonyos vagy ebben? – kérdeztem Ceinwyntől, mintha valamiképp visszaforgathatnánk
az elmúlt néhány percet, és odaadhatná a kötőféket akár Lancelotnak is.
– Bizonyosabb vagyok – felelt Ceinwyn nyugodtan –, mint bármiben, amit eddig
életemben tettem. – Kihívó pillantást vetett rám. – Kételkedtél bennem valaha is, Derfel?
– Magamban kételkedtem – válaszoltam.
Megszorította a kezemet. – Nem vagyok egyetlen férfi asszonya sem – jelentette ki –,
csupán a magam ura –, azután felnevetett a hamisítatlan örömtől, elengedte a kezemet,
és szaladni kezdett. A violák lehulltak hajáról, amint mindent elsöprő örömében ott
szökdécselt a fűben. Utánaszaladtam, míg mögöttünk, a némaságba burkolózott csarnok
kapujából, Arthur szólított vissza bennünket.
De mi tovább szaladtunk. A káosz felé.
Másnap fogtam egy éles kést, és megfaragtam a két csontdarab elroppantott végeit,
azután gondosan megmunkálva két vájatot készítettem Hywelbane famarkolatába. Issa
visszament Caer Swsbe és szerzett némi enyvet, amit tűz felett átmelegítettünk, és
miután megbizonyosodtunk róla, hogy a vajatok pontosan illeszkednek a csontokhoz,
kikentük azokat ragasztóval, majd belepréseltük a két csontdarabot a kard markolatába.
Ezután letöröltük a kicsordult ragasztót, majd inakkal átkötöztük a markolatot, hogy
egyben maradjon. – Olyan, mint az elefántcsont – szólt Issa elismerően, mikor végeztünk
a munkával.
– Csak disznócsontok – feleltem elutasítóan, noha a valóságban a két csontszilánk
tényleg az elefántcsontot idézte, és gazdag külsőt kölcsönzött Hywelbane-nek. A kard
nevét előző tulajdonosáról, Merlin tiszttartójától, Hywelről nyerte, ki engem is kioktatott a
fegyverek használatára.
– De varázserővel bírnak? – kérdezte Issa nyugtalanul.
– Merlin bír varázserővel – feleltem, de nem mondtam többet. Cavan déltájban ért el
hozzánk. Letérdepelt elém a fűre és lehajtotta fejét, de nem szólt, s nem is kellett szólnia,
hisz tudtam, miért jött. – Szabadon mehetsz, Cavan – mondtam neki. – Feloldozlak esküd
alól. – Felnézett rám, ám kiszabadulni kötelme alól túlságosan nehéz volt, hogy szóljon,
ezért bátorítóan mosolyogtam rá. – Nem vagy már fiatal ember, Cavan – szóltam –, és
olyan urat érdemelsz, aki aranyat és kényelmet kínál neked a Sötét Út és a
bizonytalanság helyett.
– Mindig azt akartam, uram – talált rá végre hangjára –, hogy Írországban haljak meg.
– Hogy együtt légy a tiéiddel?
– Igen, uram. De nem mehetek vissza üres kézzel. Aranyra van szükségem.
– Akkor vesd a tűzre kockatábládat – tanácsoltam neki. Elvigyorodott, és megcsókolta
Hywelbane markolatát. – Nincs neheztelés, uram? – kérdezte nyugtalanul.
– Nincs – feleltem –, és ha segítségre lenne szükséged, csak szólj. – Felállt és magához
ölelt. Visszatért Arthur szolgálatába és embereim felét is magával vitte, így mindössze
tucatnyian maradtak mellettem. A többiek rettegték Diwrnach nevét, vagy egyszerűen
csak szomjúhozták a gazdagságot, és én nem hibáztattam őket ezért. Tisztességre,
harcosgyűrükre és farkasprémekre szert tettek szolgálatomban, aranyra annál kevésbé.
Megadtam nekik az engedélyt, hogy megtartsák a farkat sisakjukon, mert arra alaposan
rászolgáltak Benoic szörnyű háborújában, ám letöröltettem velük a frissen felfestett ötágú
c s i l l a g o t .
A csillag megmaradt a tizenkét harcosomnak, akik osztoztak velem sorsomon. Ez a
tizenkettő volt a legfiatalabb, legerősebb, és legkalandvágyóbb embereim közül, és az
Istenek a megmondhatói, mindezen tulajdonságukra szükségük is volt, hisz elpattintva a
csontot a Sötét Útra szántam őket.
Nem tudtam, mikor szólít bennünket Merlin, így hát abban az apró házban várakoztam,
hová Ceinwyn elvezetett azon a holdas éjjelen. A ház északra és keletre feküdt a
Dolforwyntől, egy parányi völgyben, mely oly meredek volt, hogy onnét még az árnyak
sem szökhettek, míg a nap félútig fel nem kapaszkodott az égboltra. A völgy meredek
oldalait roppant tölgyfák nőtték be, de a ház körüli tarka tisztáson takaros almafák
sorakoztak. A ház maga nem viselt nevet, miként a völgy sem, egyszerűen Cwm Isafnak
nevezték, az Alacsony Völgynek, s ez lett a mi otthonunk.
Embereim kunyhókat építettek maguknak a fák között, a völgy déli lankáin. Nem tudtam,
miként élelmezhetném tucatnyi harcosomat és családjukat, hisz Cwm Isaf nehezen tudott
volna még egy mezei egeret is eltartani, nem is beszélve egy kisebb harci csapatról, ám
Ceinwynnek volt aranya, és megígérte, hogy fivére nem fog hagyni éhezni bennünket. A
földek, mint mondta, atyjához tartoztak, egyikeként az ezernyi bérlet közül, mellyel
Gorfyddyd gazdagságát megalapozta. A legutolsó bérlő Caer Sws gyertyagyújtogatójának
egy kuzinja volt, aki még a Lugg Vale előtt elhalt, és azóta nem választottak senkit
utódjául. Maga a ház szánalmas kalyiba volt csupán, kis kőből való építmény,
rozsszalmával és haraszttal vastagon lefedve, jócskán rászorulva foldozgatásra. Odabent
három kamrát találtunk. A központi kamrában tartották egykor a gazdaság állatait, és ezt
a szobát takarítottuk ki, hogy elegendő helyünk legyen. A többi helyiséget meghagytuk
hálókamrának, egyet Ceinwynnek, egyet jómagamnak.
– Ígéretet tettem Merlinnek – mondta első éjjel az egyik hálókamrában.
Éreztem, ahogy izmaim görcsbe rándulnak. – Ígéretet? Mire? – kérdeztem.
Bizonyára elpirult, ám még a holdfény sem szüremlett be Cwm Isaf mélyére, s így nem
láthattam arcát, csak ujjának szorítását éreztem a karomon. – Ígéretet tettem neki –
mondta lassan –, hogy szűz maradok, míg az Üstöt meg nem leljük.
Ekkor kezdtem csak megérteni, milyen agyafúrt is Merlin valójában. Milyen agyafúrt, és
gonosz. Harcosokra volt szüksége, akik megoltalmazzák, míg Lleynben jár, és szüksége
volt egy szűzre, hogy megtalálja az Üstöt, ezért hát mindkettőnket behálózott. – Nem! –
tiltakoztam. – Te nem jöhetsz Lleynbe!
– Csak egy szűz találhatja meg az Üstöt – sziszegte felénk Nimue a sötétből. –
Szívesebben vinnél inkább egy ártatlan gyermeket, Derfel?
– Ceinwyn nem jöhet Lleynbe – erősködtem.
– Csend – csitítgatott Ceinwyn. – ígéretet tettem. Megesküdtem.
– Mit tudsz te Lleynről? – kérdeztem tőle. – Tudod te, miket művel Diwrnach?
– Tudom – felelte –, ám az utazás az ára annak, hogy most veled lehetek. És ígéretet
tettem Merlinnek – ismételte. – Megesküdtem.
Így hát egyedül aludtam azon az éjjelen, ám másnap reggel, miután megosztottuk
szegényes reggelinket lándzsásainkkal és szolgáinkkal, és még mielőtt beillesztettem
volna a csontdarabokat Hywelbane markolatába, Ceinwyn felsétált velem Cwm Isaf
csermelyéhez. Végighallgatta szenvedély fűtötte érvelésem, miért nem szabad neki is
rálépnie a Sötét Útra, és rendre félresöpörte azokat, kijelentve, hogyha Merlin ott lesz
velünk, ugyan ki jöhet ellenünk?
– Például Diwrnach – feleltem komoran.
– De te elmégy Merlinnel? – kérdezte.
– Igen.
– Akkor ne is próbálj visszatartani – erősködött. – Veled tartok, és te velem tartasz. – És
nem volt hajlandó többet szóba hozni a kérdést. Nem volt egyetlen férfi asszonya sem. Ő
maga hozta a döntéseit.
És ezután, a dolgok rendje szerint, arról kezdtünk beszélni, mi minden történt az elmúlt
néhány napban, és a szavak áradni kezdtek. Szerelmesek voltunk egymásba, én a
hatalmába kerültem, miként Arthur is hatalmába került Guinevere-nek, s nem hallhattuk
eleget egymás gondolatait és történeteit. Megmutattam neki a disznócsontot, és ő nagyot
kacagott, mikor megtudta, hogy a legutolsó pillanatig vártam kettéroppantásával.
– Nem is igazán tudom, hogy volt merszem elfordulni Lancelottól – vallotta meg Ceinwyn.
– Én persze mit sem tudtam a csontról. Azt hiszem, Guinevere-nek köszönhetem, hogy
elhatároztam magam.
– Guinevere-nek? – kérdeztem meglepetten.
– Képtelen voltam elviselni az önelégültségét. Szörnyű dolog ez tőlem? Úgy éreztem,
mintha valami nyávogó kiscicaként kezelne, és nem tudtam ezt elviselni. – Egy ideig
néma csendben sétált tovább. Levelek bucskáztak le a fákról, melyek még mindig teljes
pompájukban zöldelltek. Aznap reggel, első hajnalomra ébredve Cwm Isafban, egy
fecskét láttam elröppenni a zsúpfedélről. Nem tért már vissza, és gyanítottam, hogy jövő
tavaszig már nem is látjuk egymást. Ceinwyn mezítláb sétált el velem a patakig, kezét az
enyémbe fűzve. – És sokat töprengtem a koponyaágy jövendölésén is – folytatta –, és
arra gondoltam, ez csak azt jelentheti, nem szabad megházasodnom. Három alkalommal
viseltem jegyességet, Derfel, három alkalommal! És háromszor veszítettem el
jegyesemet, márpedig ha ez nem jel az Istenektől, akkor mi az?
– Ezek Nimue szavai – szóltam. Felnevetett. – Ó, én nagyon kedvelem őt.
– Nem gondoltam volna, hogy ti ketten megkedvelhetitek egymást – vallottam meg.
– Miért nem? Kedvelem benne ezt a harcias hevületet. Az élet az akaraté, nem a
megadásé, és én egész életemben mást sem tettem, Derfel, mint amit mondtak nekem.
Mindig jó kislány voltam – mondta, savanyú fintorral megnyomva a „jó” szót. – Mindig
engedelmes gyermekként viselkedtem, kötelességtudó leányként. Könnyű dolgom volt,
persze, hisz atyám szeretett, pedig ezt csak kevesen mondhatták el magukról, megadott
nekem mindent, amit csak akartam, és semmit sem várt cserébe, csak hogy
megmaradjak bájos és engedelmes leányának. Én pedig nagyon engedelmes leánya
v o l t a m .
– És bájos is.
Huncutan bökte könyökét bordáim közé. Egy csapatnyi foltos barázdabillegető reppent fel
a ködből, melybe a csermely előttünk burkolózott. – Mindig is engedelmes voltam – szólt
Ceinwyn reménytelen sóvárgással. – Tudtam, hogy férjhez kell mennem, amint azt
mondják nekem, noha ez cseppet sem aggasztott, hiszen a királyok lányainak mindig ezt
kell tenniük, és emlékszem rá, milyen boldog voltam, mikor először találkoztam Arthurral.
Azt gondoltam, ez a szépséges élet örökké tart majd. Szerencsés voltam, hisz ilyen jó
ember adatott meg nekem. És akkor hirtelen nyoma veszett.
– És engem persze észre sem vettél – mondtam. Én voltam a legfiatalabb
lándzsahordozó Arthur kíséretében, amikor Caer Swsbe érkezett, hogy eljegyezze
Ceinwynt. Akkor kaptam Ceinwyntől azt a míves fíbulát is, melyet akkor is viseltem.
Ceinwyn a kíséret minden tagját ekképpen jutalmazta, ám sohasem tudta, milyen tüzet
gyújtott aznap lelkemben.
– Biztos lehetsz benne, hogy észrevettelek – felelte. – Ki ne figyelt volna fel arra a
nagydarab, esetlen, szalmahajú ifjoncra? – Felnevetett, majd engedte, hogy átsegítsem
egy kidőlt tölgyfán. Ugyanazt az egyszerű vászonruhát viselte, amit előző este, noha
mostanra a fehérített inget sár és moha szennyezte. – Azután eljegyeztek Rhegedi
Caelgynnel – folytatta a mesét –, de már egyáltalán nem voltam benne biztos, hogy olyan
szerencsés vagyok. Caelgyn mogorva vadállat volt, ám ígéretet tett atyámnak száz
lándzsásra, és hogy aranyban fizeti meg menyasszonya árát, én pedig meggyőztem
magam arról, hogy lehetek még boldog, ha Rhegedben élek is, ám ezután Caelgyn
lázban meghalt. Ekkor jött Gundleus. – Összeráncolta homlokát. – Akkor ébredtem, hogy
nem vagyok egyéb eszköznél ebben a mocskos háborúban. Atyám szeretett, mégis
Gundleushoz adott volna, amiért az még több lándzsát ígért neki Arthur ellenében. Azt is
ekkor értettem meg, hogy sohasem lehetek boldog, hacsak saját magam nem leszek
önnön boldogságom kovácsa, s erre az időre esett, hogy te és Galahad felkerestetek.
Emlékszel?
– Emlékszem. – Én kísértem el Galahadet arra a kudarcba fulladt misszióra, mely a békét
lett volna hivatott megteremteni Gorfyddyddel, s amelynek során, mintegy sértésként, az
asszonyok csarnokában kellett étkeznünk. Ott, a gyertyafényben, mialatt egy hárfást
hallgattunk, beszéltem Ceinwynnel és örök esküt tettem oltalmazására.
– És aggódtál amiatt, hogy boldog leszek-e – mondta most.
– Beléd szerettem – vallottam meg. – Olyanná lettem, akár egy kutya, mely a csillagokat
u g a t j a .
Elmosolyodott. – És akkor jött Lancelot. Az imádnivaló Lancelot. A szépséges Lancelot.
És mindenki azt mondta nekem, én vagyok a legszerencsésebb lány egész Britanniában,
pedig belül tudod, mit éreztem? Hogy nem lennék egyéb Lancelot egy újabb birtokánál,
és neki, úgy tűnt, már így is épp elegendő jutott mindenből. De még akkor sem voltam
bizonyos benne, mit is kellene tennem, amikor Merlin eljött hozzám, majd hátrahagyta
Nimuét, akivel csak beszélgettünk és beszélgettünk, és eközben megértettem, hogy
igazából nem tartozom egyetlen férfihoz sem. Egész életemben férfiakhoz tartoztam. Így
hát Nimue és én esküt tettünk Donnak, s én megfogadtam, ha elég erőt ad nekem ahhoz,
hogy megőrizzem szabadságom, akkor soha nem megyek férjhez. Szeretni foglak –
ígérte, feltekintve arcomba –, de nem leszek egyetlen férfi tulajdona sem.
Az talán nem, gondoltam komoran, ám ez mit sem változtat azon, hogy csupán a
kirakójáték darabjai vagyunk Merlin játékában. Milyen serények is voltak, ő meg Nimue.
Mégsem szóltam most, sem erről, sem a Sötét Útról. – Viszont Guinevere-t így is sikerült
ellenségeddé tenned – figyelmeztettem ehelyett Ceinwynt.
– Igen – mondta –, de őt mindig is ellenségemnek tudhattam, attól a pillanattól kezdve,
hogy elhatározta, elveszi tőlem Arthurt, pedig akkor még csak együgyű gyermek voltam, ki
azt sem tudta, miként harcoljon. Múlt éjjel visszavágtam, és mostantól nem találkozunk
többé egymással. – Elmosolyodott. – S neked Gwenhwyvachot kellett volna feleségül
v e n n e d ?
– Igen – vallottam meg.
– Szegény Gwenhwyvach – szólt Ceinwyn. – Mindig olyan jó volt hozzám, mikor velünk
éltek, noha arra emlékszem, hogy valahányszor a nővére belépett, ő mindig elszaladt.
Olyan volt, mint egy jókora egér, kit nővére ragadozóként üldözött el.
Arthur aznap délután jött el hozzánk a völgybe. A csontszilánkokat Hywelbane
markolatába rögzítő enyv még meg sem szikkadhatott, mikor harcosai elárasztották Cwm
Isaf déli meredélyét, hogy apró házunkkal szembe forduljanak. A lándzsások nem
fenyegetni érkeztek, csupán kerülőt tettek a hosszú, fárasztó utazás közben, Dumnonia
felé. Nyomát sem lehetett látni Lancelotnak vagy Guinevere-nek, Arthur egymagában kelt
át a csermelyen. Nem hordozott sem kardot, sem pajzsot.
A küszöbünkön fogadtuk. Biccentett Ceinwyn felé, azután elmosolyodott. – Drága úrnőm
– mondta egyszerűen.
– Haragszol reám, uram? – kérdezte Ceinwyn nyugtalanul. Arthur elfintorodott. –
Feleségem hite szerint igen, ám valójában nem. Miként is tehetném? Csak azt tetted, amit
egykor magam is, s neked volt merszed még azelőtt tenned, hogy esküdet adtad volna. –
Újfent elmosolyodott. – Okoztál talán némi kellemetlenséget nekem, ám erre alaposan
rászolgáltam. Sétálhatnék egyet Derfellel?
Ugyanazt az utat követtük, melyet reggel Ceinwynnel tettem meg, s amint kiértünk
lándzsásai látóköréből, a vállamra tette kezét. – Helyesen cselekedtél, Derfel – mondta
h a l k a n .
– Sajnálom, ha fájdalmat okoztam neked, uram.
– Ne légy ostoba. Azt tetted, amit egykor magam is megtettem, és irigyellek, miért is újnak
érezheted mindezt. Csupán megváltozott néhány dolog, ez minden. Ez nem egyéb, mint
már mondtam, kellemetlenségnél.
– Nem leszek Mordred bajnoka – szóltam.
– Nem. De valaki lesz. Ha rajtam állna, barátom, mindkettőtöket hazavinnélek, bajnokká
tennélek, s megadnék neked mindent, ami csak hatalmamban áll, ám néha nem tehetjük
azt, amit szeretnénk.
– Úgy érted – szóltam kereken –, hogy Guinevere hercegnő nem bocsátana meg nekem.
– Nem – felelt Arthur komoran. – Miként Lancelot sem. – Felsóhajtott. – Mit tegyek
L a n c e l o t t a l ?
– Add hozzá Gwenhwyvachoz – mondtam –, s temesd el mindkettejüket Siluriában.
Felnevetett. – Bárcsak tehetném. Elküldeném én Siluriába, noha nem hiszem, hogy
Siluria elég lenne neki. Becsvágya nem érné be egy apró királysággal, Derfel. Reméltem,
hogy Ceinwyn és családja itt marasztalja, de most? – Vállat vont. – Jobban tettem volna,
ha neked adom azt a királyságot. – Most a karomat ragadta meg, s mélyen a szemem
közé nézett. – Nem oldozlak fel nekem tett esküd alól, Lord Derfel Cadarn – szólt
szertartásosan –, még mindig az én emberem vagy, s amikor érted küldetek, te eljössz
h o z z á m .
– Igen, uram.
– Tavasszal várhatod ezt – közölte. – Három hónapnyi békét kötöttem a szászokkal, s én
meg fogom tartani ezt a békét, és amikor a három hónap lejár, a tél fogja távol tartani
tőlük lándzsáinkat. De tavasszal útnak indulunk, s embereidet is ott akarom látni
p a j z s f a l a i n k b a n .
– Ott lesznek, uram – ígértem.
Felemelte mindkét kezét, és a vállamra tette. – Esküt tettél Merlinnek is? – kérdezte,
szemem fürkészve.
– Igen, uram – ismertem el.
– Kutatni fogod hát az Üstöt, mely nem létezik?
– Az Üstöt fogom kutatni, igen.
Lehunyta szemeit. – Micsoda ostobaság! – Leengedte karját, és felnyitotta szemét. – Én
hiszek az Istenekben, Derfel, de vajon az Istenek is hisznek-e Britanniában? Ez már nem
az ősi Britannia – folytatta ádáz hévvel. – Valaha talán mindannyian egy vértől
származtunk, de most? A rómaiak a világ minden sarkából hordták össze a népeket!
Szarmátok, líbiaiak, gallok, numídiaiak, görögök! Vérük keveredett a miénkkel, miként
mienkben is ott pezseg a rómaiak, s mostanra a szászok vére is. Vagyunk, akik vagyunk,
Derfel, s nem akik egykoron voltunk. Száznál is több istent imádunk, nemcsak a régi
Isteneket, és nem forgathatjuk vissza az idő kerekét, miként nem teheti ezt meg az Üst és
Britannia minden kincse sem.
– Merlin másként gondolja.
– És Merlin engem is harcba küldene a keresztények ellen, csakhogy istenei
uralkodhassanak? Nem, én ezt nem teszem meg, Derfel – kiáltotta immár haraggal. – Te
keresheted a képzeletbeli üstöt, de én nem leszek eszköze Merlinnek, hogy kiirtsa a
k e r e s z t é n y e k e t .
– Merlin – vettem a védelmembe – az Istenekre hagyja a keresztények végzetét.
– És mi egyebek vagyunk mi, ha nem az Istenek eszközei? – kérdezte Arthur. – De én
akkor sem fogok harcolni más britonok ellen, csak mert más istent imádnak. Miként te
sem, Derfel, míg esküd hozzám köt.
– Nem, uram.
Felsóhajtott. – Mennyire gyűlölöm ezt a torzsalkodást az Istenek felett. Igaz, Guinevere is
folyton azt hajtogatja, hogy vak vagyok az Istenekre. Azt mondja, ez az egyik hibám. –
Elmosolyodott. – Ha felesküdtél Merlinnek, vele is kell tartanod, Derfel. Merrefelé
i n d u l t o k ?
– Ynys Monba, uram.
Néhány pillanatig szótlanul meredt rám, majd megborzongott. – Lleynbe mentek hát? –
kérdezte hitetlenkedve. – Lleynből senki sem tér vissza élve.
– Én vissza fogok – kérkedtem.
– Legyen igazad, Derfel, legyen igazad. – Hangja komoran csengett. – Szükségem van a
segítségedre, hogy kiűzzem a szászokat. És azután talán, visszatérhetsz Dumnoniába.
Guinevere nem az az asszony, ki haragot tart. – Ezt ugyan kételltem, de nem szóltam
semmit. – Tavasszal magamhoz szólítalak tehát – folytatta Arthur –, és imádkozni fogok,
hogy életben légy. – Karomba fűzte karját, és megindultunk vissza, a ház felé. – És ha
bárki is kérdezné, Derfel, keményen leteremtettelek. Mindennek elmondtalak, még meg is
ü t ö t t e l e k .
Felnevettem. – Most az egyszer megbocsátom a felindultságodat, uram.
– Tekintsd hát magad ledorongoltnak – mondta –, és tekintsd magad – ment tovább – a
második legszerencsésebb embernek egész Britanniában.
A legszerencsésebbnek az egész világon, gondoltam, amiért megleltem szívem vágyását.
Vagy legalábbis meglelem, ha az Istenek megoltalmaznak bennünket, amint Merlin is
megleli a sajátjáét.
Álltam és figyeltem, ahogyan a lándzsások útnak indulnak. Arthur kedves lobogója egy
ideig ott repkedett a fák között, majd Arthur felém intett, felpattant lova nyergébe, és eltűnt
a szemem elől.
Magunkra maradtunk, így hát nem voltam Dumnoniában, hogy láthassam Arthur
visszatértét. Pedig kedvemet leltem volna benne, hisz hősként tért meg az országba, mely
elvetette túlélésének esélyeit és arra szövetkezett, hogy alantasabb teremtményekkel
váltsa fel.
Étek kevés volt azon az őszön, hisz a háború hirtelen fellobbanása elemésztette az új
termést is, ám nem állott be éhínség, és Arthur emberei tisztességes adót gyűjtöttek be.
Ez csekélyke fejlődésnek tűnhet, pedig az elmúlt évek után valósággal felkavarta az
országot. Most csupán a gazdagok fizettek adót a királyi kincstárnak. Némelyek aranyban
fizettek, ám a többség terményekben, bőrben, vászonban, sóban, fában és szárított
halban, amit ők földjük bérlőitől gyűjtöttek be. Az elmúlt néhány évben a gazdagok csak
keveset adóztak, annál többet szedtek viszont össze a szegényektől, így Arthur elküldte
lándzsásait a szegényekhez megérdeklődni, mennyit fizettek a gazdagoknak, és
válaszaikat felhasználva vetette ki a dézsmát a gazdagokra. A bevételből visszatérítette
az egyházaknak és az elöljáróknak javadalmaik harmadát, hogy embereiket
élelmezhessék a küszöbönálló télen. E tett önmagában elég volt ahhoz, hogy tudassa
Dumnonia hatalmasságaival, új erő uralkodik az országon, és, noha a vagyonosak
zsémbelődtek, senki sem mert pajzsfalat állítani Arthur ellenében. Ő volt Mordred
királyságának hadura, Lugg Vale győzője, királyok leölője, és akik szemben állottak vele,
mind félték a nevét.
Mordredet Culhwch gondjaira bízták, noha Arthur kuzinja, a kéretlenül nyers és egyenes
harcos valószínűleg vajmi keveset törődhetett az apró és engedetlen gyermekkel.
Culhwyhet túlságosan is lekötötte, hogy leverje a lázongást, melyet Iscai Cadwy
támasztott Dumnonia nyugati részén, és hallottam, hogy lándzsásait gyors rohamban
vezette el az óriási lápra, majd délnek és a part felé fordult. Feldúlta Cadwy hátországát,
és a lázongó herceget visszaverte Isca régi római erősségébe. A falak rég leomlottak már
és Lugg Vale veteránjai gond nélkül özönlöttek keresztül a sáncokon, hogy az utcákon
vadásszanak a lázongókra. Magát Cadwy herceget egy római szentélyben lelték meg,
ahol azonmód felkoncolták. Arthur elrendelte, hogy testének darabjait Dumnonia nagyobb
városaiban állítsák ki, míg fejét, melyet könnyedén fel lehetett ismerni az orcáján díszelgő
kék tetoválásokról, emlékeztetőül elküldték a Kernowi Mark királynak, aki a lázongásra
ösztökélt. Mark király válaszul tíz ónöntecset, egy hordó füstölt halat, s három felfényezett
teknőcpajzsot küldött Arthurnak, üzenetével egyetemben, melyben sértett ártatlansággal
tagadta, hogy bánni köze lett volna Cadwy esztelen tettéhez.
Cullhwch, elfoglalván Cadwy erősségét, leveleket is talált, melyeket azonmód eljuttatott
Arthurnak. A levelek Dumnonia keresztény táborától származtak, és még azelőtt íródtak,
hogy a háborúnak Lugg Vale-lel vége szakadt volna, felfedve a keresztények minden
tervét, mellyel Dumnoniát Arthurtól megszabadítani kívánták. A keresztények azóta
gyűlölték Arthurt, mióta semmissé tette Uther azon rendelkezését, mely adók és
közterhek alóli mentességet adott az egyházaknak, és szilárd meggyőződésük szerint
istenüknek mindezért azzal kellett büntetnie Arthurt, hogy Gorfyddyd kezére adja öt. A
szinte bizonyos vereség kilátása rábírta őket arra, hogy írásba is adják elgondolásaikat,
és ezek az írások most Arthur kezébe kerültek.
A levelekben egy aggodalmas keresztény közösség mutatkozott meg, mely Arthur halálát
szomjúhozta, ám éppúgy tartott Gorfyddyd pogány lándzsásaitól is. Hogy magukat és
pártfogóikat mentsék, készek lettek volna feláldozni Mordredet, és a levelek arra
ösztökélték Cadwyt, hogy Arthur távollétében induljon Durnovariába, gyilkolja le
Mordredet, azután játssza át a királyságot Gorfyddyd kezére. A keresztények támogatást
ígértek mindehhez, és reménykedtek, hogy Cadwy lándzsái védelmükre szolgálnak majd,
ha Gorfyddyd átveszi az uralmat.
Ehelyett azonban a bűnhődésükhöz vezető utat kövezték ki. Belgaei Melwas királyt, aki az
Arthurral ellenkező keresztény tábor mellé állt, Cadwy földjeinek új urává nevezték ki. Ez
aligha számított jutalomnak, hiszen távol tartotta Melwast saját népétől, ugyanakkor olyan
helyre tette, ahol Arthur szemmel tarthatta. Naburt, a keresztény magisztrátust, aki
Mordred hivatalos gyámja volt, s arra használta gyámságát, hogy Arthur-ellenes tábort
hívjon életre, és aki személy szerint jegyezte a leveleket, melyekben korai halálra
kárhoztatta Mordredet, Durnovaria amfiteátrumában szegezték keresztre. Napjainkban
persze szentnek és mártíroknak nevezik az ilyeneket, ám én még úgy emlékszem
Naburra, amilyen volt: sima modorú, korrupt hazudozóként. Két papot, egy másik elöljárót
és két földbirtokost, szinten a halál kezére adtak. A cselszövők közé tartozott még
Sansum püspök is, ám ő túl agyafúrt volt ahhoz, hogy nevét adja az írásokhoz, és ez az
agyafúrtság, párosulva a különös kapcsolattal, mely Arthur megnyomorított nővéréhez,
Morganhez fűzte, végtére is megmentette Sansum életét. Rendíthetetlen hűséget
esküdött Arthurnak, s a feszületre tett kézzel esküdött, hogy ő soha egyetlen gondolattal
sem tört királya életére, így megmaradhatott az Ynys Wydryn-i Szent Tövis kegyhely
őrizője. Megvasalhattad Sansumot és a torkára forraszthatod a pengét, ő akkor is
megmentette volna azt a hitvány irháját.
Morgan, Sansum pogány barátja, Merlin legavatottabb papnője volt, míg a fiatalabb
Nimue el nem orozta tőle helyét, ám Merlin és Nimue messze jártak, ami gyakorlatilag
Avalon teljhatalmú urává tette Morgant. Morgant, arany maszkjával, mely elrejtette lángok
marta vonásait, és tűz által megnyomorított testével fekete köpenye mögött, Merlin
hatalmának letéteményeseként tartották számon, és ő volt az is, aki bevégezte Merlin
csarnokának újjáépítését a Toron, és aki megszervezte az adószedők munkáját Arthur
földjének északi részén. Morgan Arthur egyik legbizalmasabb tanácsadójává nőtte ki
magát, sőt ami azt illeti, miután Bedwin püspök azon az őszön lázban meghalt, Arthur
példátlan módon még azt is felvetette, hogy teljes jogú tanácsadóvá kellene kinevezni.
Soha egyetlen asszony sem ülhetett még Britannia királyi tanácsában, és Morgan bízvást
lehetett volna a legelső, ha Guinevere jelenléte bizonyossá nem tette volna ennek
ellenkezőjét. Guinevere senki asszonyszemélyt nem engedett volna a tanácsba, ha ez
nem lehetett ő maga, és emellett Guinevere engesztelhetetlenül gyűlölt mindent, ami rút,
és az Istenek a megmondhatói, Morgan épp eléggé groteszk jelenség volt még
aranymaszkjában is. Morgan tehát megmaradt Ynys Wydrynben, míg Guinevere a
lindinisi új palota építését felügyelte.
A palota csodálatos helynek ígérkezett. A régi római villát, melyet Gundleus felégetett,
újjá szándékozták építeni, és két új szárnnyal is ki akarták bővíteni, melyek két hatalmas
udvart fogtak volna közre, ahol a víz márvány csatornákban csörgedezett. A királyi
dombhoz, Caer Cadarnhez közeli Lindinist szánták Dumnonia új fővárosának, noha
Guinevere-nek gondja volt rá, hogy Mordredet a kicsavarodott bal lábával a palota
közelébe se engedjék. Csak a szépség juthatott be Lindinisbe, és a boltíves udvarokon
Guinevere összegyűjtötte Dumnonia ősi villáinak és szentélyeinek kincseit. Keresztény
szentély nem kapott itt helyet, viszont Guinevere hatalmas sötét csarnokot emeltetett,
ahol az asszonyok Isis istennőt imádhatták, és fényűző lakosztályokat rendezett be, hogy
Lancelot kellemesen érezze magát, mikor Siluriából a palotába látogat. Elaine, Lancelot
anyja, azokban a szobákban élt, és ő, ki egykoron segédkezett oly gyönyörűvé tenni Ynys
Trebest, most abban segédkezett Guinevere-nek, hogy Lindinist a szépség szentélyévé
t e g y e .
Arthur, jól tudom, ritkán maradt meg Lindinisben. Túlságosan is lekötötte, hogy
felkészüljön a szászok elleni nagy hadjáratra, s megerősítse Dumnonia déli részének ősi
sáncerődítményeit. Még Caer Cadarn is, országunk mélyén, megerősítést kapott, és
sáncaira új fából ácsoltak küzdőteret, ám a legnagyobb munka mégis alig fél órányira a
Kövektől, Caer Ambrában zajlott, melyet új támaszpontunkká tettünk a szászok
ellenében. A régiek is fontos erődítményt emeltek itt, s egész ősszel és télen rabszolgák
verejtékes munkájával tették az ősi sáncfalakat meredekebbé, húztak fel újabb
cölöpsorokat és ácsoltak küzdőtereket a csúcsán. Több erősséget is átalakítottak Caer
Ambrától délre, hogy megóvják Dumnonia lenti részeit a Cerdic vezetett szászoktól, akik,
kihasználva, hogy Arthur északon hadakozik majd Aelle-lel, minden bizonnyal innét
fognak legelőször támadni. Ki merem jelenteni, hogy a római idők óta nem ástak fel ennyi
jó brit földet, hasítottak fel ennyi szálfát, és Arthur tisztességes adói a munkálatoknak
megint csupán töredékére lettek volna elegendőek. Meg kellett hát dézsmálnia a
keresztény templomokat, melyek dúskáltak vagyonban és hatalomban egyaránt
Britanniának ezen a déli részén, ugyanazt az egyházat, mely Sansumot és Naburt
támogatta erőfeszítéseiben, hogy őt az ország éléről eltávolítsa. A kölcsönt idővel
visszafizette, és az erősségek éppúgy óvták a keresztényeket is a pogány szász
hordáktól, a keresztények mégsem bocsátottak meg soha Arthurnak, miként azt sem
vették észre, hogy figyelme éppúgy kiterjedt a maréknyi vagyonosabb pogány szentélyre
i s .
Nem minden keresztény volt persze Arthur ellensége. Lándzsásainak legalább harmada
keresztény volt, és ezek az emberei épp oly hűen szolgálták, akárcsak pogány társaik.
Többen a keresztények közül magukra vették uralmát, ám az egyház vezetői közül már
sokan engedték, hogy kapzsiságuk hűségük fölébe kerekedjen, és ők lettek azok, kik
ellene szegültek. Hitték, hogy Uruk egy napon visszatér a földre és halandó emberként jár
majd közöttük, ám mindez csakis akkor válhatott valóra, ha már minden pogányt
áttérítettek saját hitükre. A prédikátorok, tudván, hogy Arthur pogány, átkokat köpdöstek
reá, ám Arthur ügyet sem vetett szavaikra, amint szakadatlan Britannia déli területeit járta.
Egy nap még Sagramorral tartotta Aelle határmezsgyéjét, másnap már Cerdic egyik
egységével küzdött meg, amint az mélyen betolakodott a déli folyóvölgyek közé, azután
északra lovagolt Dumnonián keresztül, és Gwenten keresztül Iscába, hol megegyezett a
helyi törzsfőkkel a lándzsások számában, kik Gwent nyugati részéből és kelet-Siluriából a
rendelkezésére állanak majd. Hála Lugg Vale-nek, Arthur immáron több volt Dumnonia
első uránál és Mordred védelmezőjénél – Britannia hadura lett, seregeink vitán felül álltak
rendelkezésére és egyetlen király sem merte visszautasítani, miként, legalábbis azokban
a napokban, ez szándékában s érdekében sem állt senkinek.
Ám én mindebből kimaradtam, mert Caer Swsben maradtam, Ceinwynnel, fülig
szerelmesen. És vártam Merlin eljövetelét.
Merlin és Nimue alig néhány nappal a téli napforduló előtt állított be Cwm Isafba. Sötét
felhők tolakodtak közel a hegygerinceken meredező csupasz tölgyek csúcsaihoz, és a
hajnali fagyok már jócskán a délutánba is belenyúltak. A patak a lerakódott jég
kiszögelléseiből és csörgedező, kristálytiszta vízből való szövedékké lett, a lehullott
levelek ropogtak talpunk alatt, a völgy talaja sziklakeményre fagyott. A központi
csarnokban raktunk tüzet, így valamennyire az egész ház átmelegedett, ámbár megtelt
fojtó füstköddel, mely sokáig ott gomolygott a hántolatlan gerendák közt, míg az apró
füstlyukon át utat talált magának a szabadba. Füst szüremlett elő a viskókból is,
melyekben lándzsásaim meghúzták magukat, a vert földből és kőből emelt apró
kalyibákat fából és harasztból emelt tetőszerkezet fedte le. A ház mögött hevenyészett
istállót is felhúztunk, hol egy bika, két tehén, egy vaddisznó, tucatnyi bárány és vagy húsz
tyúk nyert menedéket éjszakára a farkasok elől. Rengeteg farkas tanyázott azokban az
erdőségekben – üvöltésük harangozott be minden szürkületet, éjszakánként pedig még
azt is hallottuk néha, hogy az istálló mögött kaparásznak. A bárányok szánalmasan
bégettek, a tojók rémülten kotkodácsoltak, Issa, vagy bárki más az őrségben, oda nem
vetett egy zsarátnokot az erdő pereméhez, visszaűzve helyükre a farkasokat. Egyik
reggel, mikor korán elindultam vizet venni a félig befagyott csermelyből, magam is
szembekerültem egy jókora öreg példánnyal. Éppen ivott, ám amikor kiléptem a
bozótosból, rám emelve szürke pofáját mozdulatlanul meredt rám, majd miután kivárta
üdvözletemet, a pataknak felfelé eliramodott. Jó előjel, gondoltam magamban, és
azokban a napokban, Merlinre várakozva, bizony minden előjel kétszerte számított.
Vadásztunk is a farkasokra. Cuneglas adott nekünk három pár hosszú szőrű farkaskutyát,
melyek nagyobbak és borzasabbak voltak, mint a hírhedett powysi vérebek, melyeket
Guinevere is tartott Dumnoniában. A mozgás segített megőrizni lándzsásaim formáját, és
meg Ceinwyn is megkedvelte ezeket a hosszú, hideg napokat a rengetegben.
Bőrnadrágot öltött magára, magas szárú csizmát, bőr ujjast és vadászkést kötött
derekára. Szőke haját egyetlen csomóba fogta össze feje tetején, és velünk együtt
mászta meg a sziklafalakat, ereszkedett le a vízmosásokon, kecmergett át a kidőlt
roppant fatörzseken, a vadászkutyák nyomában. A legegyszerűbben nyíllal és íjjal lehetett
farkasra vadászni, de miután csak kevesen voltunk e képesség birtokában, kutyákat,
harci lándzsákat és késeket használtunk, s mikorra Merlin megérkezett, már magas
halmokban álltak a nyers prémek Cuneglas raktáraiban. A király azt akarta, költözzünk
vissza Caer Swsbe, ám Ceinwyn és én oly boldogok voltunk, amennyire csak Merlin
küszöbönálló érkezésének gondolata engedte, ezért megmaradtunk az aprócska
völgyben és számláltuk a napokat.
És boldogan éltünk Cwm Isafban. Ceinwyn féktelen örömét lelte abban, hogy mindent
maga csináljon, amit mind ez idáig szolgái végeztek helyette, bár furcsamód sohasem lett
képes kitekerni egy csirke nyakát, és én mindig hangos hahotára fakadtam, amikor
próbált végezni valamelyik tojóval. Nem volt rá szükség, hogy ezt tegye, hisz bármelyik
szolga leölhetett egy csirkét, és lándzsásaim is bármit megtettek volna Ceinwyn kedvéért,
ám ő ragaszkodott hozzá, hogy kivegye részét a munkából, bár amikor a csirkék, kacsák
vagy ludak leölésére került a sor, sohasem tudott igazán alapos munkát végezni. Végül
így is sikerült kidolgoznia egy alkalmas módszert: lefektette szerencsétlen állatot a földre,
rátette parányi lábát a nyakára, azután, szemét szorosan lehunyva, egyetlen határozott
taposással járt a dolog végére. Sokkal könnyebben boldogult viszont a guzsallyal.
Britanniában minden asszony, kivéve talán a leggazdagabbakat, örökké a guzsalyhoz és
cséveorsóhoz volt láncolva, mert a gyapjú fonallá gombolyítása, úgy tűnik, egyike azon
lélekölő munkáknak, melyeknek feltehetőleg csak akkor szakad vége, mikoron a nap
fénye utoljára ragyog fel a földön. Amint a tavalyi gyapjút fonallá csévélik, máris
megérkezik a raktárakba az az évi gyapjú, az asszonyok pedig összegyűjtenek egy
kötényre valót, megmossák és kifésülik a gyapjat, majd újból kezdik gombolyítani a
fonalat. Gombolyítanak menet közben, gombolyítanak, mialatt beszélnek egymással,
gombolyítanak, amikor éppen nincs más munka a kezük ügyében. Monoton, egyhangú
munka ez, ám megkívánja az ügyességet, Ceinwyn kezdetben csak szánalmas apró
foszlányokra volt képes, ám idővel egyre jobban csinálta, noha sebességben soha nem
érte utol az asszonyokat, akik azóta gombolyították a gyapjat, mióta csak kezük elég nagy
nem lett ahhoz, hogy megtartsa az orsót. Esténként leült mellém, mesélt a napjáról, míg
bal kezével a guzsalyt forgatta, jobbjával pedig az orsót fricskázta, melyet a guzsalyhoz
kötött az elnyújtott és megcsavart fonal. Amikor az orsó leért a padlóra, köré tekerte a
fonalat, egy csonttűvel rögzítette a feltekert fonalat a cséve tetején, majd kezdte újból a
gombolyítást. A fonal, melyet ily módon készített, gyakorta volt csomós, vagy
éppenséggel szakozott, ám én kötelességtudóan addig viseltem az ingeket, melyeket
nekem készített, míg azok le nem foszlottak rólam.
Cuneglas gyakorta meglátogatott bennünket, noha felesége, Helledd, soha nem jött vele.
Helledd királynő ízig-vérig hagyománytisztelő asszony volt, aki mélyen helytelenítette,
amit Ceinwyn művelt. – Úgy gondolja, szégyent hoztál a családra – mondta el egyszer
Cuneglas vidoran. Ő lett, Arthur és Galahad mellett egyik legkedvesebb barátom. Úgy
hiszem, nagyon magányos lehetett Caer Swsben, hisz Iorwethen és néhány fiatalabb
druidán kívül alig akadt ott férfi, akivel a vadászaton és háborún kívül bármi egyébről
társaloghatott volna, s így a szemében korán elhalt fivérei helyébe léptem. Bátyja, aki
születése jogán király lehetett volna, lováról leesvén lelte halálát, a következő fiú a láznak
esett áldozatul, míg legifjabb testvérüket a szászok ölték le. Cuneglas velem együtt
mélyen helytelenítette, hogy Ceinwyn a Sötét Útra teszi lábát, ugyanakkor azt is
megengedte, hogy egy torkára forrasztott pengénél kisebb akadály semmiképpen sem
bírhatná meghátrálásra. – Mindenki olyan édesnek és aranyosnak tartja – mondta –,
pedig az akarata olyan, akár az acél. A végtelenségig makacs.
– Még egy csirkét se tud leölni.
– El sem tudom képzelni, ahogy megpróbálja! – nevetett fel Cuneglas. – Viszont boldog,
Derfel, és ezt neked köszönhetem.
Boldog idők voltak, talán a legboldogabb pillanatok életünkben, de mindig beárnyékolta
őket a tudás, hogy Merlin eljő és követelni fogja eskünk beteljesítését.
Egy fagyos délután tért vissza hozzánk. A házon kívül voltam, egy szász csatabárddal
aprítottam a tűzifát, mely megtöltötte házunkat fojtogató füstjével, míg Ceinwyn odabent
csendesített le egy perpatvart, mely szolgálója és az ádáz Scarach közt támadt, amikor a
kürt szava felharsant a völgyben. Lándzsásaim kürtje azt jelezte, hogy idegen közeleg
Cwm Isaf felé, és én épp időben engedtem le bárdomat, hogy láthassam Merlin magas,
ösztövér alakját előbukkanni a fák közül. Nimue is vele volt. Talán egy hétig maradt
velünk Lancelot eljegyzésének éjszakáját követően, azután egy éjjel, se szó, se beszéd,
kicsusszant hálóhelyéről, ám most, talpig feketében ura hosszú fehér köntöse mellett, ő is
visszatért hozzánk.
Ceinwyn jött elő a házból. Arca koromtól volt maszatos, kezei a nyúltól véresek, melyet
ebédünk gyanánt bontott fel. – Azt hittem, harcosokat is hoz majd magával – jegyezte
meg, kék szemével Merlinre tapadva. Nimue is azt mondta nekünk, mielőtt elment, hogy
Merlin valóságos hadsereget toboroz, mely megóv bennünket a Sötét Úton.
– Talán a folyónál hagyta őket? – vetettem fel.
Ceinwyn félresöpört egy hajfürtöt arcából, vérrel feloldva az arcára tapadt kormot. – Te
nem fázol? – kérdezte, látván, hogy derékig nekivetkőztem a favágásnak.
– Még nem – feleltem, noha azért magamra húztam egy gyapjúinget, mialatt Merlin fürgén
átugrott a patakon. Lándzsásaim, híreket szimatolva előjöttek viskóikból, hogy a
nyomában járjanak, de megmaradtak a házon kívül, mikor Merlin nyurga alakját átpréselte
alacsony szemöldökfánk alatt.
Nem bajlódott üdvözléssel, csak elvágtázott mellettünk, Nimuéval a nyomában, s mire
Ceinwyn és én is beléptünk, már letelepedtek melegedni a tűz mellé. Merlin a lángok fölé
tartotta vékony kezeit, majd kiengedett egy hosszú sóhajt. Nem szólt semmit, és egyikük
sem tudakolta a híreket. Én is letelepedtem a tűz mellé, mialatt Ceinwyn a félig
feltrancsírozott nyulat beletette egy serpenyőbe, majd megtörölte véres kezét. Egyetlen
mozdulattal kiparancsolta Scarachot és a szolgákat a házból, majd mellém telepedett.
Merlin megborzongott, majd láthatóan elernyedt. Hosszú háta ívben meghajolt, amint
lehunyt szemével előregörnyedt. Hosszú ideig maradt így mozdulatlanul. Barna arcát
mély árkok barázdálták, szakálla őszülésnek indult. Mint minden druida, ő is borotválta
koponyája elülső részét, ám most a tonzúra vonalát rövid, fehér sörték mosták el,
bizonyítékaként annak, hogy hosszú ideje volt már úton, nélkülözvén a beretva és a
bronztükör kényelmét. Oly öregnek tűnt azon a napon, és a tűz mellett kuporogva akár
elesettnek is gondolhatta volna az ember.
Nimue vele szemközt ült, egyetlen szó nélkül. Csak egyszer kelt fel, hogy leemelje
Hywelbane-t a tartószögekről, és én láthattam mosolyát, amint felismerte a két
csontdarabot a markolatába dolgozva. Kivonta hüvelyéből a kardot, majd kitartotta a tűz
legfüstösebb része fölé, és amikor a korom elborította az acélt, egy szalmaszállal
aprólékos szöveget írt rá. A betűk nem olyanok voltak, amilyeneket manapság írunk,
amilyeneket a szászok és mi egyaránt használunk, hanem ősi mágikus jelek, határozott
vonalú rúnák, melyek jelentését csak a druidák és a varázslók értették. A hüvelyt azután a
falnak támasztotta, míg a kardot visszaakasztotta a szegekre, ám eközben semmilyen
magyarázatot nem adott az írásra. Merlin ügyet sem vetett ténykedésére.
Majd hirtelen felpattantak szemei, és elesettségét ádáz vadság váltotta fel. – Elátkozom –
szólt lassan – Siluria teremtményeit. – Megremegtette ujjait a tűz felett, mire egy
fényesebb láng szisszent elő a pattogó fából. – Üszög verje el termésüket – morogta –,
meddők legyenek állataik, nyomorékok gyermekeik, tompák kardjaik és győzedelmesek
ellenségei. – Ez nála viszonylag enyhe szitoknak számított, bár hamisítatlan rosszindulat
sütött hangjából. – És Gwentre – ment tovább –, dögvészt küldök, és fagyokat nyáron, és
asszonyainak méhét kiszáradt hüvellyé sorvasztom. – A lángok közé köpött. – Elmetben –
folytatta – könnyek dagasszanak minden tavakat, ragályok töltsenek meg minden sírokat,
és patkányok uraljanak minden házat. – Újra kiköpött. – Hány embered hoztad el, Derfel?
– Amennyim csak van, uram. – Vonakodtam megvallani, milyen kevesen is vagyunk
valójában, ám végül mégis megadtam a számot. – Húsz pajzs, uram.
– És azok az embereid, akik még mindig Galahaddel vannak? – Fürge pillantást vetett
rám bozontos fehér szemöldöke alól. – Ők hányan vannak?
– Felőlük régóta nem hallottam, uram.
Merlin felmordult. – Ők alkotják Lancelot palotaőrségét. Ő maga ragaszkodik hozzá.
Ajtónállót csinál fivéréből. – Galahad Lancelot féltestvére volt, noha annyira különbözött
tőle, amennyire az csak lehetséges. – Jó dolog, úrnőm – fordult Ceinwyn felé –, hogy nem
házasodtál Lancelottal.
Ceinwyn elmosolyodott. – Magam is úgy vélem, uram.
– Unalmasnak tartja Siluriát. Nem is hibáztatom érte, ám Dumnonia kényelmét áhítja és
idővel kígyó lészen Arthur kebelén. – Elmosolyodott. – Te, úrnőm, neki csak játékszernek
k e l l e n é l .
– Sokkal inkább vagyok itt – egyenesedett ki Ceinwyn, körbemutatva a durva kőfalakon
és füstös mennyezeten.
– Csakhogy megpróbál majd lecsapni rád – figyelmeztette Merlin. – Az ő büszkesége
magasabban szárnyal, mint Lleullaw sasmadara, úrnőm, és Guinevere szintúgy téged
átkoz. Leölt egy kutyát Isis templomában, és egy megnyomorított szukára adta irháját,
melynek a te nevedet adta.
Ceinwyn elsápadt, jelet rajzolt magára a gonosz ellen, és a tűzbe köpött.
Merlin vállat vont. – Én semlegesítettem az átkát, úrnőm – nyújtóztatta ki hosszú karját és
olyan mélyen hátrahajtotta fejét, hogy befont haja kis híján a földet söpörte mögötte. – Isis
idegen istenség – folytatta –, és nincs hatalma ezen a földön. – Újra előrevetette fejét,
majd . ösztövér kezével megdörzsölte szemét. – Üres kézzel jöttem – szólt komoran. –
Elmetből egyetlen ember sem tartott velem, miként máshonnét sem. Lándzsáikat, mint
mondják, a szász ellenségnek tartogatják. Nem ajánlottam nekik aranyat, nem ajánlottam
nekik ezüstöt, csupán küzdelmet az Istenek oldalán, ők pedig felajánlották nekem
imádságaikat, majd hagyták, hogy asszonyaik telebeszéljék a fejüket gyerekekkel, családi
tűzhelyekkel, lábasjószágokkal, és földdel, ők pedig meghunyászkodtak. Nyolcvan ember!
Mindössze ennyit akartam. Diwrnach kétszázat tud kiállítani, talán kicsivel többet is, de
elég lett volna az a nyolcvan ember, mégsem találtam nyolcat sem, ki hajlandó lett volna
elkísérni. Uraik immár Arthurnak esküdtek fel. Az Üst, mondották, várhat, míg Lloegyr
ismét a miénk nem leend. Szász földeket akarnak és szász aranyat, én pedig csak vért és
fagyot kínáltam nekik a Sötét Útra.
Csönd ereszkedett közénk. Jókora hasáb rogyott a zsarátnokba, szikrák csillagképeit
felrajzolva a megfeketedett gerendák alá. – Egyetlen férfi sem kínálta fel neked
lándzsáját? – kérdeztem, döbbenten a hírtől.
– Voltak kevesen – felelte –, de egy sem, kiben megbíztam volna. Egy sem, ki érdemes
lett volna az Üstre. – Itt megállt, és ismét végtelenül fáradtnak tűnt. – A szász arany
csábítása és Morgan ellen kell küzdenem. Szembefordult velem.
– Morgan! – Képtelen voltam magamba fojtani megrökönyödésemet. Morgan, Arthur
nővére, hosszú időn át Merlin legközelebbi társa volt, míg Nimue el nem orozta tőle
tisztét. Bár Morgan kérlelhetetlenül gyűlölte Nimuét, nem gondoltam volna, hogy
gyűlöletét kiterjeszti Merlinre is.
– Morgan – szólt Merlin színtelen hangon –, egy mesét terjeszt Britannia-szerte. A mese
szerint az Istenek ellenzik kutatásomat, ezért óhatatlanul vereség vár rám, és mindazokra,
kik követőimnek szegődnek. Megálmodta a mesét és a népek hisznek álmaiban. Öreg
vagyok, mondja, erőtlen, és az ép értelmem is odalett.
– Azt mondja – vette át a szót Nimue –, hogy egy asszony fog végezni veled, nem is
D i w r n a c h .
Merlin vállat vont. – Morgan a saját játékát űzi, csak eddig nem ismertem ki. – Átkutatta
köpenye zsebeit, és végül egy maréknyi kiszáradt, csomóra kötött fűszálat húzott elő.
Minden megkötött szál ugyanolyannak tetszett a szememben, ám ő különválogatta őket,
és kiválasztott egyet, melyet most Ceinwyn felé tartott. – Feloldozlak esküd alól, úrnőm.
Ceinwyn felém pillantott, majd vissza a csomóra kötött fűszálra. – Még mindig el akarsz
indulni a Sötét Úton, uram? – kérdezte Merlint.
– Igen.
– És hogyan fogod megtalálni az Üstöt nélkülem?
Merlin vállat vont, de nem válaszolt.
– És hogyan találnád meg vele? – kérdeztem én, mert még mindig nem értettem, miért
egy szűznek kell fellelnie az Üstöt, vagy hogy annak a szűznek miért Ceinwynnek kell
l e n n i e .
Merlin újra megvonta vállát. – Az Üstöt – felelte – mindig is egy szűz oltalmazta. Egy most
is őrzi, ha legalább az álmaimban nem kell csalódnom, és csakis egy másik szűz fedheti
fel a rejtekhelyét. Álmodni fogsz róla – mondta Ceinwynnek –, ha mégis velem tartanál.
– Veled tartok – mondta Ceinwyn –, miként azt megfogadtam. Merlin gyorsan visszatette
a fűcsomót köntöse zsebébe, mielőtt hosszú kezével újból megdörzsölte volna szemét. –
Két nap múlva indulunk – jelentette be. – Készíts kenyeret, csomagolj szárított húst és
halat, fend meg fegyvereinket, és szerezz elegendő szőrmét a hideg ellen. – Nimue felé
fordult. – Caer Swsben alszunk. Jöjj.
– Maradhattok itt is – ajánlottam fel.
– Beszélnem kell Iorweth-szel. – Felállt, fejével kis híján érintve a gerendákat. –
Mindkettőtöket feloldozlak nékem tett eskütök alól – szólt roppant szertartásosan –, de
imádkozni fogok, hogy velem jöjjetek. Ám az út keményebb lesz, mint sem gondolnátok,
keményebb, mint azt legszörnyűbb rémálmaitokban megélhetitek, mert én felteszem az
életem az Üst ellenében. – Lenézett ránk, s arca végtelen szomorúságot tükrözött. – Azon
a napon, hogy a Sötét Útra teszem lábomat – mondta nekünk –, haldokolni kezdek, mert
ez az én esküm, és nem lehetek benne bizonyos, hogy esküm meghozza számomra a
sikert, de ha a kutatás elbukik, akkor meghalok, és ti magatokra maradtok Lleynben.
– Ott lesz nekünk Nimue – vetette közbe Ceinwyn.
– És ő lesz mindenetek – felelt Merlin sötéten, majd előrehajolva kilépett az ajtón. Nimue
k ö v e t t e .
Néma csendben ültünk. Újabb hasábfát vetettem a tűzre. Zöld volt, hisz minden tűzifánkat
frissen vágtuk az erdőben, ezért is füstöltek annyira. Figyeltem, amint a füst
megsűrűsödik és a gerendák körül örvénylik, majd megragadtam Ceinwyn kezét. – Hát
Lleynben akarsz meghalni? – korholtam.
– Nem – felelte –, de látni akarom az Üstöt.
A tűzbe meredtem. – A vérünkkel telik majd meg – szóltam halkan.
Ceinwyn ujjai a kezemet cirógatták. – Amikor még gyermek voltam – kezdte –, minden
mesét meghallgattam a régi Britanniáról, hogyan jártak közöttünk az Istenek, és hogyan
élt mindenki boldogan. Akkoriban nem létezett éhínség, nem voltak ragályok, csak mi, az
Istenek, és a béke. Ezt a Britanniát akarom visszakapni, Derfel.
– Arthur szerint már sohasem térhet vissza. Vagyunk, akik vagyunk, s nem akik egykoron
v o l t u n k .
– Akkor hát kinek hiszel? – kérdezte. – Arthurnak vagy Merlinnek?
Hosszú ideig gondolkodtam. – Merlinnek – válaszoltam végül, és talán azért tettem így,
mert hinni akartam egy Britanniában, ahol varázsütésre vége szakad minden
bánatunknak. Tetszett Arthur Britanniája is, ám az rengeteg harcba és küzdelmes
munkába került, és olyan emberekre épült, akik talán jól viselkednek, ha jól bánunk velük.
Merlin álma kevesebbet követelt és többet ígért.
– Akkor hát Merlinnel tartunk – mondta ki Ceinwyn. Tekintete az arcomat fürkészte. –
Aggódsz Morgan jövendölése miatt? – kérdezte.
Megráztam fejem. – Van ugyan hatalma – feleltem –, ám közel sem akkora, mint
Merlinnek. Vagy mint Nimuénak. – Nimue és Merlin egyaránt megszenvedte a Bölcsesség
Három Sebét, míg Morgan csak a test sebét viselte el, se szelleme, se büszkesége nem
szenvedett csorbát, ugyanakkor Morgan meséje, minden képtelensége ellenére, mégis
tartalmazott igazságot, hisz Merlin valóban kihívta maga ellen az Isteneket. Meg akarta
törni önfejű szeszélyeiket és cserébe az egész földet imádatukra rendelte volna, de vajon
miért akarhattak volna az Istenek megszelídülni? Tán éppen Morgan alantasabb
tekintélyét választották eszközként Merlin céljai ellenében, mi egyéb magyarázhatta volna
Morgan ellenségességét? Vagy Morgan, miként Arthur is, úgy találta, hogy Merlin
kutatása merő képtelenség, egy vénember értelmetlen vágyakozása egy olyan Britannia
után, mely szertefoszlott a légiók érkezésével. Hisz Arthur szerint egyetlen háború
választott el csupán attól, hogy kiverjük a szász királyokat Britanniából, és Arthur
bizonyára maga is támogatta nővére zagyva meséjét annak reményében, hogy Merlin
egyetlen lándzsát sem fog elvesztegetni Diwrnach vérrel festett pajzsain. Vagy talán
maga Arthur használta arra nővérét, hogy egyetlen dumnoniai élete se veszhessen el
hasztalan Lleynben. Kivéve az enyémet és embereimét, és szeretett Ceinwynemét. Mert
minket eskünk kötött a kereséshez.
Csakhogy Merlin feloldozott bennünket eskünk alól, így hát tettem egy utolsó erőfeszítést,
hogy meggyőzzem róla Ceinwynt, maradjon Powysban. Elmondtam neki, hogy Arthur
szerint az Üst nem is létezhet, hogy a rómaik bizonyára magukkal hurcolták Rómába,
hogy a számolatlanul érkező kincsekkel együtt beolvasztva hajcsatokat, fibulákat, érmeket
készítsenek belőle. Mindezt elmondtam neki, és amikor végeztem, ő elmosolyodott, és
még egyszer megkérdezte tőlem, hogy Merlinnek hiszek-e, avagy Arthurnak.
– Merlinnek – feleltem kétségbeesetten.
– Ahogy én is – mondta Ceinwyn. – És vele tartok.
Kenyeret sütöttünk, étkeket csomagoltunk, fegyvereket fentünk. És másnap éjjel, utunk
megkezdésének előestéjén, lehullott az első hó.
Cuneglas ellátott bennünket két pónival, melyeket felpakoltunk élelemmel és szőrmékkel,
azután hátunkra vetettük csillagos pajzsunkat, és nekivágtunk az északra vezető útnak.
Iorweth áldását adta ránk, és az első néhány mérföldön Cuneglas lándzsásai is elkísértek
utunkon, ám amint áthaladtunk a Dugh-láp hatalmas jégtábláján, mely a Caer Swst övező
hegyláncok túloldalán terpeszkedett, a lándzsások félreléptek és mi magunkban indultunk
tovább. Megígértem Cuneglasnak, hogy megoltalmazom húga életét, a magamé árán is,
a király pedig magához ölelt, és a fülembe suttogta. – Öld meg inkább – mondta –, mint
hogy Diwrnach kezei közé kerüljön.
Könnyek csillantak a szemeiben, és e könnyek kis híján elhatározásom feladására
késztettek. – Ha megparancsolod neki, felség, hogy ne menjen – szóltam –, neked
engedelmeskedni fog.
– Soha – mondta ő –, de jobb is így, hisz ilyen boldognak sohasem láttam azelőtt.
Amellett, Iorweth megjövendölte, hogy vissza fogtok térni. Induljatok, barátom. – Hátrébb
lépett. Búcsúajándékként egy zsák aranyönteccsel látott el bennünket, melyet az egyik
póni hátára pakoltunk fel.
A hóval borított út északnak vezetett, Gwyneddbe. Azelőtt sohasem jártam e
királyságban, és durva, erőszakos helynek találtam. A rómaiak is eljutottak idáig, ám
csupán ólmot és aranyat bányászni. Csak kevés nyomot hagytak maguk után, törvényeik
szelleme pedig soha nem uralkodhatott itt. A nép lapos, sötét viskókban tengette életét,
melyek köböl vont körökben támaszkodtak egymásnak, amik mögül kutyák acsarkodtak
ránk, és amelyek tetején farkas- és medvekoponyák sorakoztak, távol tartandó az ártó
szellemeket. Kőhalmok jelezték a hegyek csúcsait, és az út szegélyén minden néhány
mérföldben találkozni lehetett földbe szúrt póznákkal, rajtuk halott emberek kiaszott
csontjaival és rég szétfoszlott ruháival. Kevés volt itt a fa, a vizek befagytak, és a hó
rendre eltorlaszolta a hágókat. Éjjelente a nyomorúságos kunyhókban húztuk meg
magunkat, hol a melegért az arany szilánkokkal fizettünk meg, melyeket Cuneglas
aranyöntecseiről csíptünk le.
Prémekbe öltöztünk. Ceinwyn és én, miként embereim is, tetűrágta farkasprémeket és
szarvasbőröket viseltünk, noha Merlin egy hatalmas fekete medve prémjéből való
öltözetet hordott. Nimue szürke vidraprémeket szerzett, melyek jócskán könnyebbek
voltak szőrméinknél, mégis úgy tűnt, őt kevéssé viselte meg a hideg. Egyedül Nimue nem
hordozott fegyvert. Merlinnél ott volt fekete botja, ami félelmetes fegyver lehet a harcban,
embereim lándzsájukban és kardjukban bíztak, s még Ceinwyn is hozott magával egy
könnyű lándzsát, és övéből hosszú, hüvelybe bújtatott vadászkés csüngött alá. Ceinwyn
ékszert egyáltalán nem viselt, így a minket befogadó népeknek sejtése sem lehetett
rangjáról. Felfigyeltek persze világos hajára, ám feltételezték, hogy ő, miként Nimue is,
egyike Merlin famulusainak. Merlint szerették, valamennyien ismerték, és elhozták hozzá
nyomorék gyermekeiket, hogy érintésében részeltessék őket.
Hat napunkba telt, míg elértük Caer Geit, ahol Cadwallon, Gwynedd királya, a teleket
töltötte. A caer maga egy hegytetőn magasodó erődítmény volt, ám a csipkés gerinc alatt
mély völgy húzódott, karcsú, magas fatörzsekkel, melyek a meredek oldalokból nőttek ki,
és a völgyben, vaskos cölöpkerítéssel '6Fltalmazva, egy jókora, fából ácsolt csarnok,
néhány éléskamra, és tucatnyi kunyhó húzódott meg, valamennyiük kísérteties hólepel
alatt, ereszükön hosszan meredező jégcsapokkal. Cadwallon maga megkeseredett
vénembernek bizonyult, míg csarnoka talán harmad akkora lehetett, mint Cuneglas
csarnoka. Harcosainak még érkeztünk előtt is szűkös együttlétben kellett hálniuk, de azért
zsémbelődve nekünk is helyet szorítottak, sőt egy sarkot Nimue és Ceinwyn részére is
elkerítettek. Aznap éjjel Cadwallon lakomát adott tiszteletünkre, egy szánalmas estebédet
sózott ürühússal és sűrű répazupával, ám ez volt a legtöbb, mi raktáraiból kikerülhetett. A
király nagylelkűen azt is felajánlotta, hogy leveszi vállunkról Ceinwyn nyűgét, megtéve őt
nyolcadik feleségének, de láthatóan sem sértődött, sem kiábrándult nem volt, mikor
visszautasításra talált. Hét, már meglévő felesége kivétel nélkül nehézkes, morc asszony
volt, kik egy kerek kunyhón osztoztak, egymással perlekedve és egymás gyermekeit
hajkurászva.
Nyomorúságos egy hely volt ez a Caer Gei, noha királyi hely, és alig tudtuk elhinni, hogy
Cadwallon atyja, Cunedda volt a minden királyok felett álló király Dumnoniai Uthert
megelőzően. Gwynedd lándzsáira cudar idők jártak a régvolt szép napok óta. Azt is nehéz
volt elhinni, hogy itt, a magas hegyormok alatt, hol jégpáncél és hólepel csillámlott,
cseperedett fel maga Arthur is. Elmentem megnézni a házat, hol anyja menedéket lelt,
miután Uther elküldte őt maga mellől, és döngölt földből való házat találtam, nagyjából
akkorát, mint a saját otthonunk Cwm Isafban. Megálltam a szálas fenyők között, melyek
mind roppant hóteher alatt nyögtek, és elnéztem északra, a Sötét Út felé. A ház most
három lándzsásnak, asszonyaiknak és állataiknak adott otthont. Arthur anyja féltestvére
volt Cadwallon királynak, ki ezáltal Arthur nagybátyjává lett, noha Arthur törvényen kívül
született és így a rokoni kapcsolat révén Arthur aligha számított sok lándzsára a szászok
ellen tavasszal meginduló hadjáratban. Az igazat megvallva, Cadwallon emberei Arthur
ellen harcoltak Lugg Vale-nél, bár inkább Powys barátságát megtartani sereglettek
Gorfyddyd zászlaja alá, mintsem Gwynedd királyának Dumnonia iránti gyűlöletén
osztozva. Az idő javarészében Cadwallon lándzsái észak és Lleyn felé fordultak.
A király magához szólította örökösét, Byrthiget is, aki mesélhetett nekünk Lleynröl. Byrthig
herceg alacsony, tömzsi férfiú volt, egy sebhellyel arcán, mely bal halántékától kiindulva
végigfutott törött orrán, hogy a végén belevesszen kusza szakállába. Mindössze három
foga maradt, ami hosszas és mindenki szemében visszataszító tortúrává tette számára a
szívós húsok elfogyasztását. Ujjai segítségével nyűtte el a húst egyik elülső fogán, azáltal
apró cafatokká őrölve az ételt, melyet mézsörrel öblített le, és a munkaigényes feladat
nyomán amúgy fekete szakállát a hús leve és félig megrágott húsdarabkák szennyezték.
Cadwallon, a maga kéretlen modorában, férjként ajánlotta őt fel Ceinwyn számára, és
láthatólag ezúttal sem indította meg a visszautasítás.
Diwrnach, mondotta el Byrthig, Boduanban tudta udvarát, egy erődítményben, mely
messzi nyugatra feküdt Lleyn félszigetén. A király egyike volt a Tengerentúli ír Uraknak,
ám harci csapatát, eltérően Demetiai Oengus seregétől, nem egyetlen ír törzs tagjai
alkották, de magába olvasztotta valamennyi törzs menekültjeit. – Szívesen fogad bárkit,
akit csak a tenger kiokád magából, s minél gyilkosabb indulat munkál valakiben, annál
jobb – mondta el nekünk Byrthig. – Az írek arra használják, hogy megszabaduljanak a
földönfutó zsiványoktól, és mostanában szép számmal akadnak ilyenek.
– A keresztények – morogta Cadwallon kurta magyarázat gyanánt, majd kiköpött.
– Lleyn keresztény állam? – kérdeztem meglepetten.
– Nem – reccsent rám Cadwallon, mintha illenem jobban tudni. – De Írország meghajol a
keresztény isten előtt. Tömegével hajbókolnak előtte, s akik képtelenek ezt elviselni,
rendre Lleynbe menekülnek. – Kihúzott egy csontszilánkot fogai közül, és zord ábrázattal
tanulmányozta. – Hamarosan meg kell velük küzdenünk – toldotta meg.
– Növekszik Diwrnach követőinek száma? – kérdezte Merlin.
– Úgy halljuk, noha nem sok hír ér el hozzánk – felelt Cadwallon. Feltekintett, amint a
csarnok melege megolvasztott egy nagyobb hótömböt a meredeken ereszkedő tetőn.
Kaparászó hang hallatszott, majd puha robajlás, ahogy a hótömeg '6Degindult a
z s ú p s z a l m á n .
– Diwrnach – magyarázta Byrthig, maradék fogai között átszűrt sziszegő hangon – csak
annyit kér, hogy hagyják békében. Ha mi nem háborgatjuk, ő is csak néhanapján
háborgat bennünket. Emberei néha eljönnek rabszolgákat szedni, de már csak kevés
emberünk maradt északon, és emberei nem hajlandók sokat utazni, ám ha serege kinövi
Lleynt, új föld után fog nézni.
– Ynys Mon messzi földön híres termékenységéről – jegyezte meg Merlin. Ynys Mon
óriási sziget volt Lleyn északi partvidéke mentén.
– Ynys Mon ezreket képes eltartani – engedte meg Cadwallon –, ám csak ha embereit
szántásra s kaszálásra fogja, és emberei erre nem hajlanak. Más se. Minden jóérzésű
briton hosszú évekkel ezelőtt elhagyta Lleynt, és akik megmaradtak a környékén,
meghunyászkodnak előtte. Ahogy ti is tennétek, ha hozzátok látogatna el azért, amire
mindennél inkább fáj a foga.
– Éspedig? – kérdeztem.
Cadwallon felém fordult, szünetet tartott, majd vállat vont. – Rabszolgákért – mondta.
– Ez lenne hát – kérdezte Merlin behízelgő hangon –, mellyel ti is adóztok neki?
– Csekély ár a békéért – söpörte félre Cadwallon az akadékoskodást.
– Mégis mennyi? – akarta tudni Merlin.
– Évente negyven – ismerte el végül a király. – Jobbára elárvult gyermekek, és talán
néhány gonosztevő. Azért leginkább a lányoknak örül. – Sötét pillantást vetett Ceinwynre.
– A lányokat kedveli leginkább.
– Sok férfi tesz így, felség – felelt Ceinwyn szárazon.
– Csak nem úgy, ahogyan Diwrnach – figyelmeztetett Cadwallon. – A varázslói úgy
mondták neki, hogy egy harcos, kinek pajzsát egy szűzleány lenyúzott bőrével borítják be,
sérthetetlen a csatában. – Vállat vont. – Nem mintha magam egyszer is kipróbáltam
v o l n a .
– Ezért küldesz hát neki gyermekeket? – kérdezte Ceinwyn vádló hangon.
– Tudsz egyéb fajta szüzekről is? – vágott vissza Cadwallon.
– Úgy gondoljuk, megérintették őt az Istenek – mondta Byrthig, mintha ez magyarázná
Diwrnach étvágyát a szűz rabszolgalányokra –, mert teljesen őrültnek tűnik. Az egyik
szeme vörös. – Itt megállt, hogy megmaradt metszőfogával felőröljön egy darabka húst. –
Bőrrel borította a pajzsokat – folytatta, miután péppé tépdeste a húst –, majd vérrel festi
be őket, ezért hívják magukat emberei Vérpajzsosoknak. – Cadwallon jelet rajzolt magára
a gonosz ellen. – És vannak, akik azt mondják, meg is eszi a lányok húsát – toldotta meg
Byrthig –, noha ezt nem tudhatjuk biztosra, de hát a téboly mindenre képes, nincs
i g a z a m ?
– Az eszelősek közel állanak az Istenekhez – mordult fel Cadwallon. Egyszerűen halálra
rémítette őt északi szomszédja, ami nem is csoda, gondoltam.
– Vannak eszelősek, kik közel állanak az Istenekhez – helyesbített Merlin. – Nem mind.
– Diwrnach ilyen – óvott bennünket Cadwallon. – Azt csinálja, amit csak akar, akivel csak
akarja, ahogyan csak akarja, és az Istenek vigyáznak rá, mialatt ezt teszi. – Újra jelet
vetettem a gonosz ellen, és azt kívántam bárcsak Dumnoniában lennék, ahol törvények
vannak, paloták, és hosszú római utak.
– Kétszáz lándzsával – mondta Merlin – kiűzhetnéd Diwrnachot Lleynből. Belefojthatnád a
t e n g e r b e .
– Egyszer próbáltuk is – bólintott Cadwallon –, és egyetlen hét alatt ötven emberünk halt
meg hasmenésben, ötven másik saját ürülékébe fagyva didergett, miközben az ordítozó
harcosok egyfolytában ott kerülgettek bennünket a lovaikon, és éjszakánként hosszú
hajítódárdák záporoztak ránk az égből. Amikor elértük Boduant, csak egy óriási falat
találtunk, melyről haldokló teremtések csüngtek alá véresen a kampókról, sikoltozva,
kifacsart tagokkal, és embereim közül nem volt egy se, aki felkészült volna ily
borzalmakra. Miként én magam sem – vallotta meg. – És ha kész is lettem volna, mit
számítana? Diwrnach bármikor elmenekülhet Ynys Monba, és nekem hosszú hetekbe
telne, míg találnék elég hajót, hogy kövessem a tengerre. Nincs sem időm, sem elég
lándzsásom, sem aranyam, hogy visszaűzzem Diwrnachot a tengerbe, ezért hát
gyermekeinket adom neki. Így olcsóbb. – Elkurjantotta magát, hogy hozzanak még
mézsört, majd fanyar pillantást vetett Ceinwynre. – Add őt neki – mondta Merlinnek –, s
talán megkapod cserébe az Üstöt.
– Nem kap semmit cserébe az Üstért – förmedt rá Merlin. – Amellett, nem is tudja, hogy
az Üst létezik.
– Tudja – közölte Byrthig. – Egész Britannia tudja, miért indulsz északnak. Gondolod,
hogy az ő varázslói nem próbálják megtalálni az Üstöt?
Merlin elmosolyodott. – Küldd el velem lándzsásaidat, felség, és mi megszerezzük az
Üstöt, Lleynnel együtt.
Cadwallon morogva felelt az ajánlatra. – Diwrnach, Merlin, megtanítja rá az embert, hogy
jó szomszéd legyen. Átengedlek országomon, mert félek átkodtól, ha nem így tennék, ám
embereim közül egy sem kísér majd utadon, és amikor csontjaidat már belepte Lleyn
pora, azt fogom majd mondani Diwrnachnak, hogy nem is találkoztam veled.
– El fogod mondani neki, melyik úton indulunk? – kérdezte Merlin, miután innentől két út
is állt előttünk. Az egyik, szokványos északi út a partvonal mentén vezetett, míg a másik
maga a Sötét Út volt, melyet a legtöbben áthatolhatatlannak tartottak ilyenkor télvíz
idején. Merlin abban reménykedett, hogy a Sötét Utat használva meglephetjük
Diwrnachot, és el is tűnhetünk Ynys Monról, mielőtt bárki is megsejtené, hogy egyáltalán
ott jártunk.
Cadwallon az est során egyetlen ízben mosolyodott el. – Máris tud rólatok – mondta a
király, majd Ceinwynre sandított, a legszínesebb alakra ebben a füsttől megfeketedett
csarnokban. – És kétségkívül alig vár már benneteket.
Vajon Diwrnach azt is tudja, hogy a Sötét Utat szándékozzuk használni? Vagy Cadwallon
csak találgatott? Mindenhogyan kiköptem, hogy távol tartsam magunktól a gonoszt.
Esedékes volt már a téli napforduló, az évnek az a hosszú éjszakája, mikor az élet kihuny,
a remény elfelhősödik, és a démonok veszik uralmukba a levegőt. És mi épp ilyenkor
készültünk nekivágni a Sötét Útnak.
Cadwallon kötöznivaló bolondoknak tartott minket, Diwrnach már vár reánk, mi pedig
bebugyoláltuk magunkat szőrméinkbe és aludtunk.
A nap fennen ragyogott másnap reggel, sziporkázó fehérben kirajzolva a környező
hegyláncokat, melyek fényessége bántotta a szemet. Az égbolt szinte teljesen felhőtlen
volt, és az ádáz szél felkapta a porhavat a talajról, csillámló szilánkokból támasztva ködöt,
mely ott kavargott a hómezők felett. Felpakoltuk a pónikat, elfogadtuk Cadwallon morogva
felajánlott útravalóját, egy báránybőrt, azután megindultunk a Sötét Út felé, mely alig
valamivel Caer Geitől északra vette kezdetét. Csak az út volt, települések nélkül,
gazdaságok nélkül, s teremtett lélek nélkül, ki menedéket kínálhatott volna nekünk, semmi
egyéb, csupán az elnyűtt csapás keresztül a vad hegyvidéken, mely Cadwallon
hátországát oltalmazta Diwrnach Vérpajzsosaitól. Két cölöp jelezte az út kezdetét, s
mindkettőt emberi koponyák koronázták, amelyekről hosszú jégcsapok csüngtek alá. A
koponyák északnak, Diwrnach felé néztek, két talizmán, hogy gonoszságát megtartsa a
hegylánc mögött. Láttam, hogy Merlin a nyakában függő vasat érinti, amint áthalad a két
koponya között, és visszaemlékeztem komor jóslatára, hogy haldokolni kezd, amint a
Sötét Útra teszi lábát. Most, hogy csizmáink alatt ropogni kezdett az út érintetlen hava, jól
tudtam, az átok működésbe lépett. Figyeltem, bár nem láttam rajta szorongás nyomait,
egész nap, hogy felkapaszkodtunk a hegyekre, végig, csusszantunk a havon a túloldalon,
lélegzetünk közé burkolózva. Éjszakára egy-egy elhagyatott pásztorkunyhóba tértünk be,
mely jósszerencsénkre még nem vetkőzte le teljesen hántolatlan fatörzsekből és
lekoszlott szalmából rakott tetejét, és ezekből a havas éjszakában erőtlenül pislákoló
tüzet rakhattunk.
Másnap reggel talán ha negyed mérföldet tudhattunk a hátunk mögött, amikor egy kürt
szava harsant mögöttünk. Megtorpantunk, hátrafordultunk, és szemünk elé emeltük
kezünket, hogy láthassuk a férfiak fekete sorát, mely a hegyoldalban araszolt lefelé, ahol
a mögöttünk álló éjszakát eltöltöttük. Tizenöten lehettek, valamennyien pajzsokat, kardot
és lándzsát hordoztak, s amikor meglátták, hogy sikerült magukra vonni figyelmünket,
félig szaladni, félig csúszkálni kezdtek lefelé az álnok lejtőn. Haladásuk jókora ködfelhőket
támasztott a havon, melyeket nyugat felé sodort a szüntelenül süvítő szél.
Embereim, anélkül, hogy parancsoltam volna, alakzatba fejlődtek, lecsatolták pajzsaikat
és leengedték lándzsáikat, hevenyészett pajzsfalat alakítva keresztbe az úton. Issára
ruháztam át Cavan feladatát, aki rámordult a harcosokra, hogy szilajon tartsanak ki, ám
alig haltak el szavai, mikor felfedeztük a különös jelvényt az egyik közeledő pajzsán. Egy
kereszt volt az, és e keresztény jelképet csupán egyetlen általam ismert harcos hordozta.
G a l a h a d .
– Barátok! – kiáltottam Issának, azután rohanni kezdtem. Immár tisztán láttam a közeledő
embereket, és azok Siluriában hátrahagyott harcosaim voltak, kiket Lancelot a
palotaőrség szerepére kárhoztatott. Pajzsuk még mindig magán viselte Arthur fekete
medvéjét, csak most Galahad keresztje vezette őket. Galahad ott integetett és kiáltozott a
menet elején, én pedig ugyanezt tettem, így azután egyikünk sem hallott egy
megveszekedett szót sem, míg egymáshoz nem értünk és össze nem ölelkeztünk. –
Herceg – üdvözöltem, majd újra magamhoz öleltem, mert minden barátom közül, kiket az
életben magam mellett tudhattam, ő volt a legkülönb.
Haja szőke volt, arca széles és erőteljes, míg féltestvéréé, Lanceloté keskeny és
finomkodó. Akárcsak Arthur, ő is bizalmat támasztott az emberekben a puszta
megjelenésével, és ha minden keresztény olyan lett volna, mint Galahad, azt hiszem, már
akkoriban magamra vettem volna a kereszt jelét. – Egész éjjel a gerincen táboroztunk –
intett visszafelé az úton –, és félig átfagytunk, ti pedig bizonyára abban pihentetek meg? –
A vékony füstkígyó felé mutatott, mely hamvába holt tűzünk helyét jelezte.
– Meleg és száraz hely – bólintottam, azután, hogy az újonnan jöttek is elértek hozzánk,
valamennyiüket megöleltem, és elmondtam Ceinwynnek nevüket. Ők pedig egymás után
térdepeltek elé, és esküdtek neki örök hűséget. Valamennyien hallottak róla, miként
menekültünk el a menyegző elől, és már ezért is szívükbe zárták, mialatt felé tartották
csupasz pengéiket. – Mi lett a többiekkel? – kérdeztem Galahadet.
– Arthurhoz mentek. – Elfintorodott. – Sajna, egyetlen keresztény sem tartott velünk.
Engem kivéve.
– Gondolod, hogy megéri mindez egy pogány ereklyéért? – kérdeztem, az előttünk
kígyózó fagyos útra mutatva.
– Diwrnach vár ennek az útnak a végén, barátom – felelt Galahad –, és én úgy hallottam,
az a király gonoszabb, mint bármi, ami a gonoszság fertőjéből valaha is előmászott. A
kereszténynek kötelme felvenni a harcot a gonosszal, tehát itt vagyok. – Üdvözölte Merlint
és Nimuét, majd hercegként, s ekképp egyenrangúként, magához ölelte Ceinwynt. –
Szerencsés asszony vagy – hallgattam ki suttogását.
Ceinwyn elmosolyodott, és arcon csókolta. – Sokkal szerencsésebb, most, hogy te is itt
vagy, herceg.
– Ez persze igaz. – Galahad hátrébb lépett, és Ceinwynről rám siklott a tekintete, majd
onnét vissza páromra. – Egész Britannia rólatok beszél.
– Mert Britannia teli van ráérő, rest emberekkel – csattant fel Merlin meglepő hévvel –, és
nekünk is utunkon kellene járnunk, ha ti ketten befejeznétek végre a pletykálkodást. –
Arca elnyúlt, míg türelme végképp megrövidült. Korának és az út nehézségeinek tudtam
be a változást, próbálván nem gondolni a szörnyű átokra.
Az út a hegyvonulatokon át további két napig tartott. A Sötét Út nem volt túlzottan hosszú,
ám keményen megdolgoztatott bennünket, míg felkapaszkodtunk a meredek szirtekre és
leereszkedtünk az alattunk ásító völgyekbe, hol a legparányibb hang is üresen és hidegen
pattogott ide-oda a jégbe zárt falak közt. Találtunk egy elhagyatott települést, hol utunk
második éjszakáját eltöltöttük, egy kerek kőkunyhókból emelt helyet, mely embermagas
fal tövében húzódott meg, ahová őröket állítottunk, hogy a holdfényben szikrázó lankákat
figyeljék. Itt nem kínálkozott számunkra tüzelőanyag, ezért közel bújtunk egymáshoz,
hogy dalokat énekeljünk, történeteket meséljünk, és próbáljunk nem a Vérpajzsosokra
gondolni. Galahad aznap este elmondta nekünk Siluria híreit. Testvére, mint mesélte,
nem volt hajlandó elfoglalni Gundleus régi székhelyét Nidumban, minthogy az túl messze
esik Dumnoniától, és nem kínál egyéb kényelmet egy lepusztult római barakksornál, ezért
Iscából uralta Siluriát, amely római erődítmény Usk mellett feküdt, Siluria földjének
határmezsgyéjén, mindössze egy kőhajításnyira Gwenttől. Lancelot olyan közel akart
kerülni Dumnoniához, amennyire az csak lehetséges volt anélkül, hogy hátrahagyná
Siluriát. – Kedveli a mozaikpadlókat és márványfalakat – mesélte Galahad –, és Iscában
épp elég ilyent talál, hogy elégedett lehessen. Oda gyűjtötte Siluria valamennyi druidáját.
– Siluriában nincsenek druidák – mordult fel Merlin. – Legalábbis valamirevaló druida
n i n c s .
– Akkor hát azokat, akik druidának nevezik magukat – folytatta Galahad türelmesen. –
Van közöttük kettő, kit kiváltképp nagyra tart, és azért fizeti őket, hogy átkokat szórjanak.
– Rám? – kérdeztem, Hywelbane markolatának vasát érintve.
– Többek között – felelt Galahad, Ceinwyn felé pillantva és a keresztjelét rajzolva magára.
– Idővel megbocsát – tette hozzá, próbálván megnyugtatni bennünket.
– Megbocsát, ha majd meghal – mondta Merlin –, de lehet, hogy még a kardok hídjára is
magával viszi haragját. – Megborzongott, noha nem azért, mert tartott Lancelot
ellenségeskedésétől, hanem mert iszonyú hideg volt. – Kik azok az úgynevezett druidák,
akiket olyannyira értékel?
– Tanaburs unokái – felelt Galahad, és én éreztem, hogy jeges kéz szorítja el szívemet.
Én magam öltem meg Tanaburst, és, bármennyire jogom volt magamhoz venni lelkét,
druidát ölni óriási szerencsétlenség, ahogyan magam is éreztem, hogy a haldokló
Tanaburs szitkai engesztelhetetlenül ott lebegnek a fejem felett.
Lassan jutottunk előre másnap, Merlin által hátráltatván. Merlin ugyan erősködött, hogy
remekül érzi magát, és visszautasított minden segítséget, ám léptei túlságosan gyakran
bicsaklottak meg, arca sárgának és beesettnek tetszett, lélegzetét apró zihálásokban
szedte. Reméltük, hogy még az éj beállta előtt túljutunk az utolsó hágón, ám még mindig
felfelé kapaszkodtunk, mikor a rövidke nap fényei halványulni kezdtek. A Sötét Út egész
délután hegynek felfelé kígyózott, bár útnak nevezni is kész nevetség lett volna, hisz nem
volt egyéb kikövezett, rémisztő csapásnál, mely újra meg újra befagyott gázlókon
keresztül vezetett, ahol a jég vaskos csapokban függött alá a zubogókról. A pónik folyton
elcsúsztak és némelykor mozdulni sem voltak hajlandóak, úgy tetszett, több időt töltünk
támogatásukkal, mint vezetésükkel, ám amint az utolsó fények is belevesztek a távoli
nyugatba, elértük a hágót, és az éppen olyan volt, amilyennek borzongató álmomban
megláttam a Dolforwyn csúcsán. Éppoly kopárnak tűnt, éppoly dermesztően hidegnek,
noha a Sötét Utat elálló fekete szörnyűségnek nyomát sem láttuk, mialatt
végigtekintettünk a csapáson, mely meredeken ereszkedett le Lleyn keskeny part menti
sávjára, hogy onnét egyenesen északnak fusson a part mentén.
És a parton túl ott feküdt Ynys Mon.
Korábban sohasem láttam az áldott szigetet. Egész életemben a róla szóló meséket
hallgattam, megismertem hatalmát, és gyászoltam pusztulását, melyet a rómaiak a
Fekete Esztendőben hoztak reá, ám még egyszer sem láttam, kivéve álmaimat. Most, a
téli szürkületben, korántsem hasonlított szépséges jelenéshez. Nem világította be
napfény, de árnyékba borították a komor fellegek, így a kopár sziget feketének és
fenyegetőnek tetszett, és a fenyegetést még kézzel foghatóbbá tették a fekete tavak,
melyek megtörték a dombok egyhangúságát. A szigeten szinte sehol sem maradt meg a
hó, noha a part menti sziklákat fehérre nyűtték a szürke és nyomorúságos tenger
hullámai. Térdre borultam a sziget látványa előtt, miként azt mindannyian tettük az egy
Galahad kivételével, és végül még ő is letérdepelt, noha csak tisztelete jeléül.
Keresztényként néha arról ábrándozott, hogy eljut Rómába, vagy a még távolabb eső
Jeruzsálembe, ha e hely valóban létezett, ám Ynys Mon egyszerre volt a mi Rómánk és
Jeruzsálemünk, s valamennyiünket megérintett szent közelsége.
Immár Lleynben jártunk. Átszeltük a jelöletlen határt, és a part menti síkságon
meghúzódó néhány apró település már Diwrnach uralma alá tartozott. A földeket csak
vékonyan lepte el a hó, füst szivárgott elő a viskókból, ám a sötét téren semmi emberi
nem mozdult, és mindannyian azon kezdtünk töprengeni, miként juthatnánk el innét a
szigetre. – Laknak révészek a szorosnál – szólalt meg Merlin, a gondolatainkban olvasva.
Közülünk egyedül ő járt már Ynys Monon, de ez is hosszú évekkel ezelőtt történt, jóval
azelőtt, hogy egyáltalán sejtette volna az Üst létezését. Akkoriban még Leodegan,
Guievere atyja uralta e földet, mielőtt Diwrnach viharvert hajói kikötöttek volna itt, hogy
kisöpörjék Leodegant és anyátlan leányait a királyságból. – Reggel – folytatta Merlin –,
lemegyünk a partra, és megfizetünk egy révészt. Mire Diwrnach megtudja, hogy a földjére
tettük lábunkat, már itt sem leszünk.
– Követni fog bennünket Ynys Monra – szólt Galahad nyugtalanul.
– És addigra már sehol sem leszünk – ismételte konokul Merlin.
Nagyot tüsszentett. Mostanra valóban elcsigázott öregembernek tűnt. Orra megállás
nélkül folyt, orcái sápadtak voltak, és időről időre megállíthatatlanul reszketni kezdett, ám
ilyenkor mindig előásott valami poros gyógyfüvet bőrtarsolyából, hogy maréknyi kezében
felolvasztott hóval elegyítve bevegye azokat, és kijelentse, immár kutya baja.
Másnap reggelre tovább rosszabbodott állapota. Egy sziklahasadékban töltöttük azt az
éjszakát, ahol még tüzet gyújtani sem mertünk, Nimue elrejtő varázslata dacára, melyet
egy korábban az úton talált görénykoponya segítségével bocsátott ránk. Őrszemeink a
parti síkságot figyelték, ahol három hunyorgó láng árulkodott az élet jelenlétéről, míg mi
többiek szorosan egymáshoz bújtunk a mély hasadékban, ahol felváltva borzongtunk a
hidegben, átkoztuk a telet, és töprengtünk azon, felvirrad-e már valaha is a hajnal. Végül
fakó, epesárga fény szüremlett felénk a felhők alatt, mely a távoli szigetet még
sötétebbnek és fenyegetőbbnek festette, mint korábban bármikor. Ám Nimue bűbájának
így is működnie kellett, hisz egyetlen lándzsás sem állta utunkat a Sötét Út végében.
Merlin mostanra megállás nélkül reszketett és már a gyalogláshoz is erőtlenné lett, ezért
négy lándzsásom vitte őt egy köpenyekből és lándzsákból összeütött hordágyon, és így
törtünk magunknak utat Lleyn első vihartépte fái és sövényei között. Az út itt megsüppedt
és a keréknyomok sziklakeményre fagytak, mialatt a csapás tovább kanyargózott a
meghajlott tölgyek göcsörtös gyökerei, a szikár magyalbokrok, és az apró, elhanyagolt
termőföldek közt. Merlin hangosan nyögött és egész testében reszketett, Issa pedig
felvetette, hogy talán vissza kellene fordulnunk. – Ha újra átkelnénk azokon a hegyeken –
mondta Nimue –, azzal bizonyosan megölnénk. Továbbmegyünk.
Útelágazáshoz érkeztünk, ahol rábukkantunk Diwrnach uralmának első jelére is. Egy
csontváz volt az, lószőrből való kötéllel összekötözve és lelógatva egy magas póznáról,
hogy a száraz csontok összecsörrenjenek a jeges nyugati szélben. Három varjút is
szegeztek a póznához, az emberi csontok alá, és Nimue megszaglászta a fagyott
tetemeket, hogy megtudja, milyen varázslattal van dolga. – Pisálj! Pisálj! – sikerült
Merlinnek kinyögni fektében. – Gyorsan, te lány! Pisálj! – Szörnyű köhögő roham rázta
meg testét, majd oldalra fordította fejét, hogy a hóra köpje nyálát. – Nem halok meg –
mondta magának. – Nem fogok meghalni! – Visszahanyatlott, amint Nimue lekuporodott a
cövek mellett. – Tudja, hogy itt vagyunk – figyelmeztetett Merlin.
– Itt van ő is? – kérdeztem, lehajolva hozzá.
– Valaki van. Légy óvatos, Derfel. – Lehunyta szemeit és felsóhajtott. – Olyan öreg
vagyok – mondta elfúló hangon –, olyan vénségesen vén. És érzem a gonoszságot,
mindenhol itt van körülöttünk. – Megrázta fejét. – Vigyél a szigetre, csak ennyit kell
tenned, érd el velem a szigetet. Az Üst minden sebet begyógyít.
Nimue végzett, majd kivárta, melyik irányba kezd folyni vizelete. A szél az út jobb oldali
ága felé fújta a folyamot, és ez az előjel döntött további utunkról. Mielőtt tovább indultunk
volna, Nimue odalépett az egyik pónihoz és megkeresett egy apró bőriszákot, melyből
maréknyi tündérnyársat és saskövet vett elő, hogy kiossza azokat a lándzsások között. –
Védekezésül – magyarázta, mialatt egy kígyókövet helyezett Merlin hordágyára. – És
most indulás – rendelkezett.
Egész délelőtt mentünk, s haladásunkat csupán Merlin hordozásának szüksége lassította.
Nem láttunk senkit és az élet hiánya kezdte szörnyűséges félelemmel eltölteni
lándzsásaimat, akik úgy érezték, eljutottak a holtak birodalmába. Berkenyék és
mindenféle bogyók teremtek a sövényekben, rigók és vörösbegyek ültek az ágakon, ám
nyoma sem volt marháknak, birkáknak, vagy akár embereknek. Láttunk ugyan egy
települést, ahonnét vékony füstcsíkokat sodort felénk a szél, ám az túl messze esett
tőlünk és ott sem láttunk senkit, aki közeledtünket figyelte volna.
Pedig éltek emberek ezen a holtak földjén is. Akkor tudtuk ezt meg, mikor megálltunk
pihenni egy szűk katlanban, ahol egy patak csörgedezett lustán jeges partjai közt a
csenevész, megfeketedett, széltépázta tölgyek ligetje alatt. A szövevényes ágak finom
körvonalait dér rajzolta ki fehéren, és addig pihentünk sátruk alatt, míg Gwilym,
lándzsásaim egyike, akit őrszemül állítottunk fel, nem kiáltott.
Odasiettem a tölgyes pereméhez, hogy egy tűzre legyek figyelmes, melyet a hegy
alacsonyabban fekvő lankáján gyújtottak. A lángok nem váltak láthatóvá, csak a sötéten
gomolygó füst, mely ádázul örvénylett, mielőtt a fürge nyugati szél felkapta volna. Gwilym
lándzsanyelével a füstköd felé mutatott, majd kiköpött, hogy távol tartsa a gonoszt.
Galahad ért oda mellém. – Jeladás? – kérdezte.
– Talán.
– Akkor hát tudják, hogy itt vagyunk? – Keresztet vetett.
– Tudják – csatlakozott hozzánk Nimue. Ő vitte Merlin nehéz fekete botját, és egyedül ő
tűnt élettelinek ezen fagyos, halott helyen. Merlin beteg volt, minket többieket páni félelem
tartott ostrom alatt, minél mélyebben hatoltunk Diwrnach sötét birodalmába, annál
szilajabbá vált Nimue. Egyre közeledett az Üsthöz, és az ereklye varázsa tűzként lángolt
csontjaiban. – Figyelnek bennünket – közölte.
– El tudsz bennünket rejteni? – kérdeztem, újabb varázslatot követelve.
Nimue megrázta fejét. – Ez az ő földjük, Derfel, és isteneiknek itt nagy a hatalma. –
Vicsorogni kezdett, amint Galahad másodízben is keresztet rajzolt magára. – A te fára
szegezett istened sem győzheti le Crom Dubht – mondta.
– Hát ő az? – kérdeztem, félelemmel telten.
– Vagy valaki hozzá hasonló – felelte. Crom Dubh egyike volt a Fekete Isteneknek, egy
megnyomorodott és ádáz rosszindulattól fűtött rémség, mely sötét lidércnyomásokat
bocsátott ránk. A többi Istenek, mint mondják, elkerülik Crom Dubht, ami azt jelentette,
hogy mindannyian a markában vagyunk.
– Így hát elkárhozunk – szólt Gwilym színtelen hangon.
– Ostoba! – szisszent rá Nimue. – Valamennyien elkárhozunk, ha kudarcot vallunk az Üst
felkutatásában. Anélkül mindenki a kárhozaté. Egész nap azt a füstöt akarod bámulni? –
kérdezte tőlem.
Tovább mentünk. Merlin már nem tudott beszélni és fogai megállíthatatlanul vacogtak,
noha egész testét szorosan körbebugyoláltuk prémekkel. – Haldoklik – közölte velem
Nimue nyugodt hangon.
– Akkor keresnünk kell valami menedéket – mondtam –, és tüzet kell raknunk.
– Hogy valamennyien megmelegedhessünk, míg lemészárolnak bennünket Diwrnach
lándzsásai? – söpörte félre gúnyosan a felvetést. – Haldoklik, Derfel – magyarázta –, mert
ily közel került álmai beteljesedéséhez, és mert alkut kötött az Istenekkel.
– Életét az Üstért? – Ceinwyn tette fel a kérdést, aki a másik oldalamon haladt.
– Nem egészen – ismerte el Nimue. – Csak míg ti ketten fészket raktatok abban a kis
házikóban – jegyezte meg maró gúnnyal –, addig mi elmentünk Cadair Idrisbe. Áldozatot
hajtottunk végre, ősi áldozatot, és Merlin feltette életét, ha nem is az Üstre, de a
kutatásra. Ha megtaláljuk az Üstöt, élni fog, ám ha kudarcot vallunk, meghal, és az
áldozat árnyéklelke mindörökre magáénak fogja követelni Merlin lelkét.
Tudtam, milyen az az ősi áldozat, noha egyszer sem hallottam, hogy a mi korunkban
végrehajtották volna. – Ki volt az áldozat? – kérdeztem.
– Nem olyan, akit ismersz. Nem olyan, akit ismertünk. Csak egy ember. – Nimue elutasító
volt. – Ám árnyéklelke most is felettünk köröz, figyel bennünket, és a bukásunkat
szomjúhozza. Merlin életét akarja.
– Mi van, ha Merlin mindenképp meghal? – kérdeztem.
– Nem fog, te ostoba! Nem, ha felleljük az Üstöt.
– Ha felleljük – toldotta meg Ceinwyn nyugtalanul.
– Felleljük. – vágta rá Nimue magabiztosan.
– Miként?
– Álmodni fogsz – felelt Nimue –, és álmod elvezet bennünket az Üsthöz.
És Diwrnach, ébredtem rá, amint elértük a szorost, mely elválasztott bennünket a
szigettől, épp akarta, hogy megtaláljuk. A jelzőtűz tudatta velünk, hogy figyelnek
bennünket, ám hogy senki sem mutatkozott vagy próbált megállítani bennünket utunkon,
arra utalt, hogy Diwrnach mindent tud keresésünkről és áhítja sikerünket, hogy magáénak
követelhesse az Üstöt. Nem lehetett más magyarázata, miért könnyítette meg ennyire
utunkat Ynys Monra.
A szoros nem volt széles, ám a szürke víz ádázul kavargott és tajtékzott, amint
végigsöpört a csatornán. A tenger sebesen robajlott végig a szűk átjáróban, hirtelen
támadt örvényekbe csavarodva, fehéren rontva a rejtett szirtekre, ám még ez a tenger
sem lehetett olyan ijesztő, mint a túlsó part, mely üresen, sötéten és kopáran várakozott
ránk, szinte mintha magába akarná szippantani lelkünket. Megborzongtam, ahogyan a
távoli füves lankákra tekintettem, s gondolataim óhatatlanul is arra a régi Fekete Napra
vándoroltak, mikor a rómaiak álltak ugyanezeken a sziklás partokon, és a túlsó parton
druidák sorakoztak, halálos átkaikat szórva az idegen ellenség felé. A szitkok nem
fogantak meg, a rómaiak átkeltek a szoroson, és Ynys Mon meghalt, mi pedig ugyanazon
az úton jártunk, hogy még egy utolsó, kétségbeesett kísérletet tegyünk '61z idő kerekének
visszaforgatására, és hogy elmosva a bánattal és nehézségekkel terhes évszázadokat,
visszaállítsuk Britanniánkat áldott, rómaiak előtti állapotába. Ez lehetne Merlin Britanniája,
az Istenek Britanniája, a szászok nélküli Britannia, az arannyal, ünnepi csarnokokkal és
csodákkal teli Britannia.
Keletnek indultunk a szoros legkeskenyebb része felé, és ott, megkerülve egy sziklaszirtet
és egy elhagyatott erőd döngölt sáncait, két, az aprócska öböl kavicsára kivontatott hajót
találtunk. Tucatnyi ember várakozott ránk a hajóknál, akárha minket vártak volna. – A
révészek? – kérdezte tőlem Ceinwyn.
– Diwrnach hajósai – feleltem, Hywelbane markolatának vasát érintve. – Azt akarják, hogy
átkeljünk – toldottam meg, eltelve rettegéssel, amiért a király ennyire megkönnyít mindent
a számunkra.
A tengerészek nem mutattak félelmet. Tömzsi, durva külsejű teremtmények voltak,
szakállukba ragadt halpikkelyekkel és vastag gyapjú öltözetben. Belezőkéseken és
halászszigonyokon kívül nem volt náluk egyéb fegyver. Galahad kérdőre vonta őket, hogy
találkoztak-e Diwrnach lándzsásaival, ám azok csak vállat vontak, mintha nyelvünk
semmit se jelentene a számukra. Nimue anyanyelvén, írül szólott hozzájuk, és erre kellő
udvariassággal feleltek. Állították, hogy nem látták a Vérpajzsosokat, ám közölték azt is,
hogy várnunk kell a dagály beálltáig, mielőtt átkelhetnénk a szigetre. A szoros, úgy tűnt,
csakis akkor lesz biztonságos a hajók számára.
Ágyat vetettünk Merlinnek az egyik csónakban, azután Issa és jómagam
felkapaszkodtunk az elhagyatott erődhöz és onnét mértük fel a vidéket. Újabb máglya
füstje szökkent az égboltra a göcsörtös tölgyek völgyéből, ám ezenkívül mi sem változott
és ellenséget sem láthattunk semerre. Pedig az ott volt. Nem kellett látnod a vérrel
bemázolt pajzsokat, hogy tudd, milyen közel vannak. Issa lándzsájának hegyét érintette. –
Számomra úgy tűnik, uram – szólt –, hogy Ynys Mon jó hely a halálra.
Elmosolyodtam. – Jobb hely lenne élni, Issa.
– De a lelkünk biztonságban lesz, ha az áldott szigeten veszünk? – kérdezte nyugtalanul.
– Biztonságban – ígértem –, és te meg én együtt vágunk át a kardok hídján. – És
Ceinwyn is velünk lesz, fogadtam meg magamnak, alig két lépésnyire előttünk, mert
magam fogok végezni vele, mielőtt Diwrnach egyetlen embere is rátehetné a kezét.
Elővontam Hywelbane-t. Hosszú pengéjét még mindig a korom maszatolta, melybe
Nimue a különös írást kaparta. Odatartottam a kard hegyét Issa arcához. – Esküdj –
parancsoltam.
Letérdepelt előttem. – Mondd, uram.
– Ha én meghalnék, Issa, és Ceinwyn még él, akkor meg kell őt ölnöd egyetlen
kardcsapással, mielőtt Diwrnach emberei elragadhatnák.
Megcsókolta kardom végét. – Esküszöm, uram.
Dagálykor az ádáz örvények elhaltak, és a tenger háborítatlanul feküdt előttünk, eltekintve
a szél korbácsolta hullámoktól, melyek meg-megemelték hajóinkat a murván. A fedélzetre
emeltük a pónikat, azután elfoglaltuk helyünket. A bárkák hosszúak és keskenyek voltak,
s amint letelepedtünk a kusza halászhálók között, a halászok intettek, hogy ki kell
mernünk a vizet a szurkos palánkok közül. Sisakjainkat használva juttattuk vissza a
fagyos tengervizet a helyére, és mialatt a halászok hosszú evezőiket behelyezték
villáikba, én imádságot rebegtem Manawydanhoz, a tenger istenéhez, hogy őrizzen meg
bennünket. Merlin reszketett. Arca fehérebb volt, mint korábban bármikor, s beteges
fakósárga szín vegyült belé, társulva a tajtékhoz, mely ajkai sarkából szivárgott elő. Nem
volt öntudatánál, de mindenféle fura dolgot motyogott révületében.
A hajósok különös éneket kántáltak, mialatt evezőiket húzták, ám azonnal elnémultak,
hogy a szoros közepét elértük. Itt mozdulatlanná merevedtek, majd mindkét csónakban
egy-egy hajós visszamutatott a part felé.
Megfordultunk. Eleinte csak a partvonal sötét szalagját láttuk a fölé tornyosuló hegyláncok
hófehérje és palaszürkéje alatt, majd felfigyeltem egy rongyos fekete szövetre, mely a
kavicsos parton haladt előre. Egy harci lobogó volt az, csupán karóhoz kötözött, szélben
repkedő sötét rongyok, ám egy pillanattal később harcosokból álló vonal fejlődött fel a
szoros partján. Kinevettek bennünket, harsogó kacajuk hangjai tisztán sodródtak el
hozzánk a hajópalánkot ostromló hullámok felett. Valamennyien borzasszőrű pónikon
lovagoltak és egyféleképpen öltözködtek, rongyos fekete ruhadarabok felfestett csíkjaiba,
melyekbe úgy kapaszkodott a szél, akárha jelzőzászlók lennének. Pajzsokat és a hosszú
lándzsákat hordoztak magukkal, melyeket az írek olyannyira kedvelnek, és, noha sem
pajzsaik, sem fegyvereik nem ijesztettek meg, volt valami szakadt, hosszú hajú
vadságukban, mely hirtelen félelmet plántált a szívembe. Vagy a borzongást talán csak a
havaseső szülte, mely a hullámokat korbácsoló szilaj nyugati szél szárnyán csak most ért
el hozzánk?
A rongyos, sötét lovasok figyelték, amint csónakjaink partot érnek Ynys Mon fövényén. A
hajósok segítettek biztonságban kiemelni Merlint és a pónikat, majd hanyatt-homlok
rohanva hajtották vissza hajóikat a tengerre.
– Nem kellett volna itt tartanunk a ladikokat? – kérdezte Galahad.
– Hogyan? – kérdeztem tőle. – Akkor fel kellett volna osztanunk csapatunkat, valakinek itt
kellett volna maradnia őrködni, míg a többiek Ceinwynt és Nimuét kísérik útjukon.
– Akkor hát hogyan hagyjuk itt a szigetet? – kérdezte Galahad.
– Az Üsttel – tettem magamévá Nimue végtelen magabiztosságát – minden lehetséges. –
Nem tudom, mi mást mondhattam volna, és különben sem volt merszem megvallani az
igazat. Az igazság pedig az volt, hogy a kárhozat bűzét éreztem a levegőben. Úgy
éreztem, mintha a régi druidák átka még mindig itt örvénylene körülöttünk.
Északnak fordultunk a tengerpartról. Sirályok rikoltoztak ránk, a sűrűsödő havasesőben
vitorlázva, amint a sziklákon felkapaszkodtunk a kopár lápvidékre, melynek
egyhangúságát csak néha törte meg egy-egy kiálló sziklarög. A régi időkben, mielőtt a
rómaiak eljöttek volna elpusztítani Ynys Mont, ezt a földet sűrűn benőtték a szent
tölgyesek, melyek közt Britannia legnagyobb misztériumai tanyáztak, itt végrehajtott
rítusok kormányozták az évszakokat Britanniában, Írországban, de még Galliában is, mert
az Istenek itt szálltak le a földre, s itt volt legerősebb az embert isteneihez fűző kötelék,
mielőtt a rómaiak kíméletlen pengéi el nem metszették. Megszentelt föld volt ez, ám
ugyanakkor kíméletlen föld is, hisz alig egy órányi haladás után oly kiterjedt mocsárhoz
értünk, mely teljesen elzárni látszott utunkat a sziget szíve elé. Az ingovány mezsgyéjén
haladtunk, csapást keresve, ám nem találtunk ilyenre, így, miközben a fények halványulni
kezdtek, lándzsanyeleinket használva kezdtük felfedezni magunknak a legmegbízhatóbb
átjárót a tövises fűcsomók és az ingovány álnok örvényei közt. Lábunkat átáztatta a
fagyos sár, és a havaseső is utat talált magának prémjeink mögé. Egyik pónink kezdett
beragadni, míg a másik rémületében moccanni sem bírt, ezért magunk között kellett
megosztanunk terhüket és sorsukra kellett hagynunk őket.
Tovább küszködtünk, néha megpihenve kerek pajzsainkon, melyeket hitvány
gyékénycsónak gyanánt használtunk, hogy súlyunkat tartsák, míg az édesvízzel kevert
tengervíz óhatatlanul át nem csapott a peremük felett, hogy felállásra kényszerítsen
bennünket. A havaseső egyre keményebben és sűrűbben korbácsolt bennünket, az ádáz
szél hátán utazva, mely elfektette a lápi fűcsomókat és a csontjaink mélyéig űzte előre a
hideget. Merlin különös szavakat kiáltozott, és egyik oldalról a másikra vetette fejét, míg
embereim közül is többen gyengülni kezdtek, a fagytól legalább annyira megtöretvén, mint
a ki tudja milyen istenek ártó rossz szándékától.
Nimue ért ki elsőként az ingovány túlsó oldalán. Fűcsomóról fűcsomóra ugrált, mutatva
számunkra az utat, és végül elérte a szilárd talajt, ahol fel-le ugrált, hogy mutassa, immár
közel a biztonság. Azután néhány pillanatra mozdulatlanságba dermedt, mielőtt Merlin
botjával hátunk mögé mutatott volna.
Megpördülve láthattuk, hogy a fekete lovasok is velünk tartottak, csak immár sokkal
nagyobb számban. Rongyos Vérpajzsosok valóságos hordája figyelt bennünket az
ingovány túlsó pereméről. Három elfoszlott lobogó repkedett a fejük felett, és az egyik
zászlót gúnyosan az égnek emelték, mielőtt keletnek fordították volna pónijaikat.
– Nem kellett volna, hogy idehozzalak – mondtam Ceinwynnek.
– Nem te hoztál, Derfel – mondta. – Önszántamból jöttem. – Kesztyűbe bújtatott ujjaival
arcomat érintette. – És ugyanígy el is fogunk távozni innét, szerelmem.
Felkapaszkodván az ingoványról egy alacsony dombtaréj mögött, apró mezőkkel tarkított
táj tárult a szemünk elé, újabb lápok és hirtelen sziklakiszögellések közt megbújva.
Szükségünk volt menedékre aznap éjszakára, és egy nyolc kőkunyhóból álló apró
településen meg is találtuk azt, egy lándzsányi magas fal mögött. A hely elhagyatott volt,
pedig nyilvánvalóan éltek itt emberek, hisz némely viskó döngölt földpadlóját felseperték,
és a hamvak a tűzhelyben még mindig tapinthatóan langyosak voltak. Lecsupaszítottuk
az egyik kunyhó tőzegtetejét, majd felhasogattuk a tartógerendákat, hogy tüzet rakjunk
Merlinnek, aki még mindig reszketett és magánkívül ordítozott. Őrt állítottunk, azután
lehántottuk magunkról prémjeinket, majd próbáltuk kiszárítani nedvességgel átitatott
csizmáinkat és átázott nadrágjainkat.
Azután, hogy a szürke égboltról a fény legutolja is lefoszlott, kimentem, hogy a fal tetejére
állva kutassam át a környéket. Nem láttam semmit.
Négyen álltunk őrt az éjszaka feléig, majd Galahad és három lándzsásom vigyázott
bennünket az esős éjszaka hátralévő részében, ám egyikünk sem hallott egyebet a láp
felett süvítő szélnél és a kunyhó tüzének pattogásánál. Nem hallottunk semmit, nem
láttunk semmit, és mégis, a hajnali nap kelő fényében frissen levágott, még vérző
birkafejet találtunk a fal tetején.
Nimue dühödten lökte le a bárányfőt a falról, majd sikoltva hívta ki maga ellen az egeket.
Maréknyi szürke port kapott ki tarsolyából és a frissen kiontott vérbe szórta, azután
megkopogtatta a falat Merlin botjával és kijelentette, hogy az ártó szándékot immár
semlegesítette. Hittünk neki, mert hinni akartunk, miként hinni akartunk abban is, hogy
Merlin nem haldoklik. Ám halottsápadt volt, alig lélegzett, és immár semmi hangot nem
adott ki magából. Próbáltuk megetetni kenyerünk utójával, de ő lomhán kiköpdöste a
morzsákat. – Még ma meg kell találnunk az Üstöt – szólt Nimue higgadtan –, mielőtt
meghalna. – Felpakoltuk terhünket, hátunkra szíjaztuk pajzsunkat, és követtük őt észak
f e l é .
Nimue vezetett bennünket. Merlin korábban mindent elmondott neki, amit csak tudott a
szent szigetről, és ez a tudás egész délelőtt észak felé űzött bennünket. A Vérpajzsosok
nem sokkal azután bukkantak fel, hogy elhagytuk menedékünket, és most, hogy
közeledtünk célunk felé, kezdtek felbátorodni. Jó húszan állandóan szem előtt maradtak,
de volt, hogy háromszor ennyien is. Laza gyűrűt vontak körénk, ám arra gondot
fordítottak, hogy jócskán kívül maradjanak lándzsáink körén. A havaseső hajnalban elállt,
csak hűvös, nyirkos szelet hagyva maga mögött, mely elfektette a láp fűcsomóit és
megemelte a sötét lovasok fekete rongyait.
Alig valamivel dél után érkeztünk el arra a helyre, melyet Nimue Llyn Cerrig Bachnak
nevezett. A név annyit tesz, a Kis Kövek Tava, és a valóságban setét, sekélyes víztükör
volt, újabb mocsarakkal körülölelve. Itt, mondta el Nimue, a régi britonok legszentebb
szertartásaikat űzték, és ide esik, tette hozzá, hogy igazi kutatásunk megkezdődjék, bár a
kopár hely az én szememben aligha tűnt alkalmasnak arra, hogy Britannia legnagyobb
kincse után kutakodjunk. Nyugatra apró, sekély tengeröböl húzódott, mely mögött újabb
sziget feküdt. Délre és északra csak termőföldek és sziklák látszottak, míg keleten
meredek domboldal emelkedett, melyet szürke kőtömbök koronáztak, akárcsak a tucatnyi
egyéb kiugrást, melyek mellett reggel óta elhaladtunk. Merlin mozdulatlanul feküdt,
akárha halott lett volna. Le kellett térdelnem mellé és közel kellett dugnom fülemet
arcához, hogy halljam pihegését. Homlokára fektettem tenyerem, és hidegnek találtam.
Megcsókoltam orcáját. – Élj, uram – suttogtam –, élj.
Nimue utasította egyik emberemet, hogy szúrja a földbe lándzsáját. Harcosom a kemény
talajba erőltette a lándzsahegyet, Nimue pedig féltucatnyi prémet terített rá, hogy azok
hosszan lelógjanak a földre, és peremeiket kövekkel súlyozta le, hevenyészett sátrat
emelve. A sötét lovasok kört vontak körénk, ám ahhoz elég távol maradtak, hogy ne
keveredjenek összetűzésbe velünk, és mi se velük.
Nimue sokáig keresgélt vidraprémje alatt, majd elővonta az ezüstkelyhet, melyből magam
is ittam a Dolforwyn tetején, és egy kis agyagkorsót, melyet viaszdugó zárt le. Azután
bemászott a sátor alá és intett Ceinwynnek, hogy kövesse.
Várakozni kezdtünk és figyeltem, miként támaszt a szél fekete fodrokat a tavon, amikor
Ceinwyn hirtelen felsikoltott. Azután újra sikoltott, rettenetesen, és én elindultam a sátor
felé, csak hogy Issa lándzsája utamat állta. Galahad, aki keresztény volt, s ezért nem
kellett hinnie ezért az egészben, most Issa mellé állt. – Ha már eddig eljöttünk – mondta
–, meg kell látnunk az út végét.
Ceinwyn ismét sikoltott, és ezúttal Merlin visszhangozta, elhaló és erőtlen nyögést
hallatva. Letérdepeltem mellé és megsimogattam homlokát, nem próbálván gondolni a
szörnyűségekkel, melyekről Ceinwyn a fekete sátorban álmodik.
– Uram – szólított meg Issa.
Megpördülve láttam, hogy dél felé néz, ahol most újabb lovascsapat csatlakozott a
Vérpajzsosok gyűrűjéhez. Az újonnan érkezettek zöme pónin lovagolt, ám egy férfi
kimagaslott közülük, ösztövér fekete paripája nyergén ülve. Ez a férfi, jól tudtam, csakis
Diwrnach lehet. Lobogója mögötte repkedett a szélben: egy pózna, melyre keresztben két
másikat erősítettek, és a hevenyészett keresztről két koponya függött alá, több fekete
szalaggal egyetemben. Maga a király feketébe öltözött, fekete lovát fekete nyeregtakaró
borította, és kezében is óriási fekete lándzsát tartott, melyet függőlegesen az égnek
emelt, mielőtt előrelovagolt volna. Egyedül jött, és amikor jó ötven lépésnyire járhatott,
leoldotta hátáról kerek pajzsát, és feltűnő mozdulattal átfordította, hogy mutassa, békében
j á r .
Gyalog indultam elébe. Mögöttem Ceinwyn zihált és nyögdösött a sátor belsejében, mely
köré embereim gyűrűt vontak.
A király fekete bőrvértet viselt köpenye alatt, ám sisakot már nem. Pajzsáról hámlani
látszott a festés, és gyanítottam, hogy a lefoszló darabok a festék gyanánt használt vér
megalvadt rögei, miként a pajzs borítását is a rabszolgalányok lenyúzott bőre adja.
Hagyta lehullani szörnyű pajzsát fekete kardhüvelye mellé, mialatt visszafogta lovát,
lándzsájának végét a földön nyugtatva. – Diwrnach vagyok – szólalt meg.
Meghajtottam felé fejemet. – Derfel vagyok, felséges uram.
Elmosolyodott. – Üdvözöllek Ynys Monon, Lord Derfel Cadarn – mondta, és kétségkívül el
akart képeszteni azzal, hogy ismerte teljes nevemet s rangomat, ám azzal sokkal inkább
meglepett, milyen jóvágású férfiú. Kampósorrú szörnyetegre számítottam, rémálomból
szalajtott fenevadra, ám Diwrnach kora középkorú férfi volt, széles homlokkal, nemes
vonalú ajkakkal és kurtára nyírt fekete szakállal, ami csak kihangsúlyozta amúgy is
határozott állat. Nem vallott semmi őrületre a megjelenésében, noha egyik szeme valóban
vörös volt, ami félelmetes külsőt kölcsönzött neki. Lándzsanyelére támaszkodva
előrehajolt lova véknyájához, és tarsolyából zablepényt vett elő. – Éhesnek tűnsz, Lord
Derfel – mondta. – A tél az éhség ideje, felség.
– Azért csak nem akarod visszautasítani az ajándékomat? – Félbetörte a zablepényt, és
felém lökte az egyik darabot. – Egyél.
Megfogtam a zablepényt, majd habozni kezdtem. – Megesküdtem rá, felség, hogy nem
eszem, míg célomat el nem érem.
– A célodat! – incselkedett velem, majd lassan saját szájába tette a zablepény reá eső
felét. – Nincs megmérgezve, Lord Derfel – szólt, miután lenyelte falatját.
– Miért is lenne, felséges uram?
– Mert én vagyok Diwrnach, ki a legváltozatosabb módon végez ellenségeivel. – Újra
elmosolyodott. – Beszélj nekem arról a te célodról, Lord Derfel.
– Imádkozni jöttem, felség.
– Á! – kiáltott fel oly hangon, mintha fényt vetettem volna minden rejtélyre. – Hát ennyire
hatástalanok maradnak a Dumnonia földjén elmondott imádságok?
– Ez itt megszentelt föld, felség – feleltem.
– Azontúl pedig az én földem, Lord Derfel Cadarn – mondta –, és meggyőződésem, hogy
az idegeneknek előbb is az én engedélyemet kell kérniük, mielőtt földjét piszkolnák vagy
falaira vizelnének.
– Ha megsértettelek volna, felséges uram – mondtam –, fogadd bocsánatkérésemet.
– Késő van már ehhez – rázta a fejét kedélyesen. – Most már itt vagy, Lord Derfel, és
érzem rajtad a trágyaszagot. Túl késő. Mihez kezdjek most veled? – Hangja halkan
csendült, szinte gyengéden, olyan emberre utalva, aki könnyedén beadja derekát az
észérvek előtt.
– Mihez kezdjek most veled? – kérdezte újból, és én nem feleltem. A sötét lovasok
gyűrűje nem moccant, az égbolt ólomszürke fellegektől volt terhes, és Ceinwyn
sikoltozásai is halk nyögéssé szelídültek. A király megemelte pajzsát, nem
fenyegetésképp, csak mert súlya kezdett kényelmetlenné válni a csípőjén, és én
elborzadva láttam, hogy egy emberi kar és kéz lenyúzott bőre csüng le alsó pereméről. A
szél megkeverte a kéz kövérkés ujjait. Diwrnach felfigyelt szörnyülködésemre, és
elmosolyodott. – Az unokahúgom volt – mondta, majd mögém tekintett, és arcán ismét
szétáradt az a lassú mosoly. – A nőstény róka előbújt az odújából, Lord Derfel – mondta.
Megfordulva láttam, hogy Ceinwyn bukkan elő a hevenyészett sátor bejárata mögül.
Mostanra levetkezte magáról a farkasprémeket, és a csontfehér vászonruhát viselte,
melyet eljegyzése napján is, szegélyét még mindig az a sár pettyezte, melyet felvert,
amikor szaladva menekült el Caer Swsből. Mezítláb volt, hosszú szőke haját kibontotta,
és számomra úgy tűnt, mintha valamiféle révület alatt cselekedne.
– Ceinwyn hercegnő, ha nem tévedek – mondta Diwrnach.
– Valóban, felség.
– És még mindig szűz, mint hallom? – kérdezte a király. Nem szóltam semmit válaszul.
Diwrnach előrehajolt, hogy gyengéd mozdulattal végigsimítson lovának fülén. – Udvarias
cselekedet lett volna a részéről, nem gondolod, ha eljött volna bemutatkozni, amint
országomba érkezett?
– Ő csak az imádságnak él, felséges uram.
– Akkor hát reménykedjünk benne, hogy az imádság használ. – Felnevetett. – Add őt
nekem, Lord Derfel, különben a leglassúbb halált halod. Vannak embereim, akik képesek
úgy lenyúzni egy férfi bőrét, hüvelykről hüvelykre, míg nem lesz egyéb, mint nyers hús és
merő vér de még mindig képes talpon maradni. Akár sétálni is! – Megpaskolta lova nyakát
fekete kesztyűs kezével, majd újra elmosolyodott. – Fullasztottam már férfiakat a saját
ürülékükbe, Lord Derfel, préseltem ízzé-porrá hatalmas kövek alatt, égettem meg,
temettem el elevenen, fektettem mérges kígyókból vetett ágyba, fojtottam vízbe,
éheztettem halálra őket, s olyan is akad, kit halálra rémisztettem. Oly sok az érdekes
lehetőség, de add át nekem Ceinwyn hercegnőt, s a te halálod sebes lesz, akár a fényes
h u l l ó c s i l l a g é .
Ceinwyn nyugat felé indult, embereim pedig felkapták Merlin hordágyát, köpenyeiket,
fegyvereiket és csomagjaikat, és vele tartottak. Felnéztem Diwrnachra. – Egy napon,
felség – mondtam –, karóba tűzetem a fejed, és rabszolgák mocskába temetem. – Hátat
fordítottam neki.
Felnevetett. – A vér, Derfel! – kiáltott utánam. – A vér! Az táplálja az Isteneket, és a tiéd
igazi csemege lesz a számukra! Saját ágyamban fogom megitatni asszonyoddal! – Azzal
hátrarúgott sarkantyús csizmájával és elvágtázott emberei felé.
– Hetvennégyen vannak – mondta Galahad, amint beértem őket. – Hetvennégy férfi és
lándzsa. A mi oldalunkon harminchat lándzsa, egy haldokló, és két asszony.
– Még nem támadnak – biztosítottam róla. – Megvárják, míg felkutatjuk az Üstöt.
Ceinwyn bizonyára didergett vékony ruhájában és csizma híján, mégis úgy verítékezett,
akárha nyár lett volna, mialatt átbotorkált a fűcsomók közt. Nehéznek találta, hogy talpon
maradjon, nem is beszélve a gyaloglásról, és éppúgy reszketett, mint én a Dolforwyn
csúcsán, miután ittam az ezüstkehelyből, ám Nimue mellette maradt, beszélt hozzá és
támogatta, bár, meglehetősen furcsa módon, folyton eltántorította az iránytól, amerre
menni akart. Diwrnach fekete lovasai lépést tartottak velünk, a Vérpajzsosok laza gyűrűje
széles körben haladt előre, velünk a középpontban.
Ceinwyn szédülése ellenére immár majdhogynem szaladt. Láthatóan nemigen volt
öntudatánál és olyan szavakat mormolt, melyeket nem hallhattam. Szemei a semmire
nyíltak. Nimue folyton az egyik irányba rángatta, rávéve, hogy kövessen egy csapást, ami
észak felé kígyózott a bucka körül, melyet szürke sziklatömbök koronáztak, ám minél
közelebb értünk azokhoz a magas, mohával borított kövekhez, annál erősebben
ellenkezett Ceinwyn, és Nimuénak végül minden erejét latba kellett vetnie, hogy
megtartsa az ösvényen. Ceinwyn nyögdécselt és tiltakozott, majd csapkodni kezdte
Nimue kezét, de Nimue keményen tartotta és ráncigálta tovább, s Diwrnach emberei sem
t á n t o r í t o t t a k .
Nimue kivárta, míg a csapás a legközelebb ért a meredek sziklafalhoz, majd végre
engedte szaladni Ceinwynt. – A sziklákhoz! – sikoltotta. – Mindannyian! A sziklákhoz!
R o h a n j a t o k !
Rohantunk. Most láttam csak meg, mit tett Nimue. Diwrnach egy ujjal sem mert hozzánk
érni, míg nem tudta, hová tartunk, és ha felismerte volna, hogy Ceinwyn a sziklás bucka
felé vette az irányt, bizonyára előreküldte volna tucatnyi lándzsását, hogy foglalják el a
csúcsot, majd megmaradt embereivel elfogatott volna. Ám most, hála Nimue
eszességének, a hatalmas görgetegkövek bennünket oltalmaztak, ugyanazok a kövek,
melyek, ha Ceinwyn álma beigazolódik, Clyddno Eiddyn Üstjét is oltalmazták négy és fél
évszázada egy sűrűsödő sötétségben. – Rohanjatok! – sikoltott újra Nimue, és
körülöttünk minden pónit megsarkantyúztak, hogy a sötét lovasok köre ránk záruljon.
– Rohanjatok! – sikoltott Nimue. Segítettem cipelni Merlint, Ceinwyn máris felfelé mászott
a sziklákon, Galahad pedig a harcosoknak kiáltozott, hogy találjanak maguknak alkalmas
helyeket, melyet képesek megtartani és ahol lándzsáikat is használhatják. Issa mellettem
maradt, készen rá, hogy lándzsájával levágjon minden sötét lovast, aki a közelünkbe
próbálna férkőzni. Gwilym és három másik harcos elvette tőlünk Merlin hordágyát, hogy
felvigyék magukkal a meredek sziklafalon, épp akkor, amikor az első Vérpajzsosok
elértek hozzánk. Sikoltva hívtak bennünket a harcra, miközben pónijuk véknyájába vájták
sarkukat, de én félreütöttem az első támadó hosszú lándzsáját pajzsommal, majd
meglendítettem saját lándzsámat, hogy annak acélhegye egyenest keresztül fúródjék a
póni koponyáján. A szerencsétlen állat felsikoltott és oldalára fordult, Issa pedig beledöfte
lándzsáját lovasa gyomrába, míg én visszafordultam lándzsámmal a második lovashoz.
Az ír hosszú lándzsája összecsattant az enyémmel, azután a harcos már el is lovagolt
mellettem, ám nekem sikerült elkapnom egy maréknyit rongyos szalagjaiból és
lerángattam a kis testű állat hátáról. Rémülten próbált felém kapni, amint a földre zuhant.
A torkára préseltem csizmám talpát, megemeltem lándzsámat, és egyetlen erőteljes
döféssel a szívébe vezettem. Bőr vértezet húzódott meg rongyai mögött, ám lándzsám
hegye mindkettőt átütötte és a harcos fekete szakállát hirtelen tajtékos vér árasztotta el.
– Vissza! – üvöltött ránk Galahad, mire Issa és én felhajítottuk fegyvereinket a dombtető
biztonságában várakozó társainknak, majd fürgén feltornásztuk magunkat. Egy fekete
nyelű lándzsa csattant mellettem a sziklafalon, majd egy erős kar nyúlt le értem, ragadta
meg csuklómat és húzott fel. Merlint hasonlóképpen rángatták fel a sziklatetőre, majd
minden kertelés nélkül ledobták a csúcs közepére, ahol görgetegkövekkel koronázott
roppant kehely gyanánt egy mély kőteknő húzódott. Ceinwyn már az üregben volt,
megvadult kutyaként kaparva az apró kavicsokat, melyek megtöltötték a sziklakupát.
Korábban elokádta magát, s kezei most a hányadék és az apró kavicsok elegyében
k o t o r á s z t a k .
A bucka ideális volt a védekezésre. Ellenségünk csak keze és lába segítségével
mászhatta meg a sziklafalat, míg mi menedéket találhattunk a csúcs koronájának
hasadékaiban, hogy elbánjunk velük, amint felbukkannak. Csak kevesen próbáltak elérni
bennünket, és azok is sikoltva zuhantak alá, amint pengéink az arcukba hasítottak.
Valósággal záporoztak ránk a lándzsák, ám mi egyszerűen feltartottuk pajzsainkat, és a
fegyverek ártalmatlanul hullottak a sziklaágyra. Hat embert küldtem a központi teknőbe,
hogy pajzsaikkal Merlint, Nimuét és Ceinwynt oltalmazzák, míg a többi lándzsás a csúcs
külső peremein őrködött. A Vérpajzsosok, pónijaikat hátrahagyván, elszánt rohamra
szánták el magukat, így néhány percre alaposan lefoglalt bennünket a döfködés és
vagdalkozás. Egyik emberem kapott egy lándzsavágást karjába a röpke küzdelem során,
de ettől eltekintve sértetlenek maradtunk, míg a sötét lovasok közül négyen holtan, hatan
pedig sebesülten feküdtek a bucka lábánál. – Ennyit arról – szóltam oda embereimnek –,
hogy szüzek bőrével borítsa valaki a pajzsát.
Vártuk az újabb támadást, de mindhiába. Ehelyett Diwrnach kaptatott fel lovával a lejtőn,
egymagában. – Lord Derfel? – kiáltott, megtévesztően nyájas hangon, majd amikor
kinéztem két szikla közti résen, nyugodt mosolyt küldött felém. – Megemeltem az árat –
jelentette a király. – Most már, cserébe gyors halálodért, Ceinwyn hercegnőt és az Üstöt
is követelem. Mert hogy az Üstért jöttetek el, nem igaz?
– Ez minden britek Üstje, felség – feleltem.
– A! És úgy gondolod, méltatlan őrzőre találna személyemben? – Szomorúan rázta meg
fejét. – Lord Derfel, te olyan könnyen sárba taposod egy férfi minden büszkeségét. Hogy
is mondtad? Hogy rabszolgák mocskába temeted a fejem? Milyen szennyes a
képzeleted. Pedig az enyém, attól tartok, néha meglehetősen szélsőséges, még az én
számomra is. – Itt megállt, és feltekintett az égre, mintha azt próbálná megítélni, mennyi
maradt még a napvilágból. – Kevés a harcosom, Lord Derfel – folytatta tárgyilagos
hangon –, és nem akarok még többet elveszíteni a lándzsáid által. Ám előbb vagy utóbb
ki kell bújnotok a sziklák közül, és én várni fogok rátok, s mialatt várakozom, engedem,
hogy a képzeletem soha nem látott magaslatokba szökkenjen. Add át Ceinwyn
hercegnőnek üdvözletem, és mondd meg neki, hogy alig várom a közelebbi
megismerkedést. – Tettetett üdvözlésre emelte lándzsáját, majd visszavágtázott a sötét
lovasokhoz, akik mostanra minden oldalról szorosan körülvették a dombot.
Leengedtem magam a teknőbe a bucka közepén, és láttam, hogy bármire is bukkanunk
odalent, túl késő lesz már Merlin számára, kinek arcára szemmel láthatóan kirajzolódott a
halál. Állkapcsa leesett és szemei olyan üresek voltak, akár a világok közti tér. Fogai néha
összecsattantak, hogy mutassák, még él, ám élete immár egyetlen cérnaszálon függött és
az is gyorsan foszladozott. Nimue elvette Ceinwyn kését, hogy azzal lazítsa és szórja szét
a teknő fenekének apró kavicsait, míg Ceinwyn elgyötört arccal nekivetette hátát a
sziklafalnak és onnét figyelte, hogyan ás Nimue. Bármilyen révület is szállt Ceinwynre,
mostanra elmúlt, és én segítettem neki letisztítani a mocskot kezeiről, majd megkerestem
farkasprémjét és betakartam vele.
Felhúzta kesztyűit is. – Álmom volt – suttogta nekem –, és láttam a véget.
– A mi végünket? – kérdeztem.
Megrázta fejét. – Ynys Mon végét. Harcosok jöttek, Derfel, római szoknyákban,
mellvértekben, és bronzsisakokban. Vadászni sorakoztak fel a harcosok, kardot tartó
karjuk vállig vérben úszott, mert csak gyilkoltak és gyilkoltak. Keresztülvágott az erdőn a
harcosok végtelen sora, csak hogy gyilkolhasson. Karok emelkedtek és sújtottak le, az
asszonyok és gyermekek rémülten menekültek, csak hogy nem volt hová rohanni, s a
katonák körbevették és levágták őket. Apró gyermekeket, Derfel! , – És a druidák?
– Mind meghaltak. Hármójukat kivéve, kik elhozták ide az Üstöt. A vermet már előre
elkészítették, tudod, mielőtt még a rómaiak átkelhettek volna a vízen, s abban temették el,
majd kavicsokat hordták rá a tóból és hamvakat szórtak a tetejére, hogy a rómaiak ne is
gondolhassanak rá, valamit eltemettek ott. Miután végeztek, dalolva indultak az erdőbe
m e g h a l n i .
Nimue szisszenve intett csendre bennünket, és megpördülve láttam, hogy egy apró
csontvázat kapart elő. Kotorászni kezdett a vidraprém redői közt és előhúzott egy
bőrtarsolyt, melynek száját feltépve két szárított növény került elő. Tüskés levelük volt, és
apró, sápadt aranyszínű virágai, én pedig tudtam, hogy az aszfodélusszal a halott
csontokat próbálja kiengesztelni. – Egy gyermeket temettek ide – magyarázta Ceinwyn a
csontok parányi méreteit –, az Üst őrizőjét és a három druida közül egyiknek a leányát.
Rövidre nyírt haja volt, csuklóján rókaprém karkötőt viselt, és elevenen temették ide, hogy
vigyázza az Üstöt, míg mi rá nem bukkanunk.
Nimue, kiengesztelvén az Üst őrizőjének halott lelkét az aszfodélusszal, kirángatta a
gyermek csontvázát a kövek alól, majd késével esett az egyre mélyülő lyuknak, és közben
rámförmedt, hogy jöjjek már és segítsek. – A kardoddal áss, Derfel! – parancsolta, én
pedig engedelmesen a verembe szúrtam Hywelbane hegyét.
És ráakadtam az Üstre.
Eleinte csak egy-egy pillanatra csillant meg a mocskos arany, majd miután Nimue
félresöpörte a kavicsokat, felbukkant egy súlyos, sápadtan fénylő perem is. Az Üst
sokkalta nagyobb volt, mint a lyuk, melyet idáig kiástunk, ezért utasítottam Issát és még
néhány emberemet, hogy vájják szélesebbre. Sisakjainkkal mertük a veremből a kavicsot,
kétségbeesett sietséggel dolgozva, hisz Merlin lelke hosszú életének legutóját pislogta
már. Nimue zihált és zokogott, ahogy a szorosan záró köveket ostromolta, melyet Llyn
Cerrig Bach szent tavából hoztak fel ide, a domb csúcsára.
– Meghalt! – sikoltott fel Ceinwyn. Merlin mellett térdelt.
– Nem halt meg! – köpte ki Nimue összeszorított fogai között, majd megragadta az arany
peremet, és minden erejét megfeszítve rángatni kezdte kifelé az Üstöt. Magam is
csatlakoztam hozzá, ám együttes erővel is lehetetlennek tűnt mozdítani a roppant edényt
a rá nehezedő kövek súlya alatt, aztán valamiképp, az Istenek segedelmével, az aranyból
és ezüstből való Üst mégis kezdett felszínre törni sötét sírboltjából.
Így adtuk vissza Clyddno Eiddyn elveszett Üstjét a napvilágnak.
Jókora edény volt, olyan széles szájjal, akár egy férfi szétterpesztett karjai, és olyan
mélységgel, mint egy vadásztőr pengéje. Tömör, eldolgozatlan ezüstből készült, három
kurta aranylábon állt, és gazdag aranyozással díszítették. Peremére vastag
aranyabroncsot erősítettek, hogy tűz fölé lehessen akasztani. Ez volt Britannia
legmagasztosabb kincse, de mi feltépve a köveket elszakítottuk sírjától és láttuk, hogy az
őt díszítő aranyat harcosok, az Istenek és szarvasok alakjára formálták. Ám nem volt
időnk megcsodálni az Üst szépségét, mert Nimue dühödt erővel szórta ki az edény
hasában maradt kavicsokat, majd visszahelyezte az edényt a verembe, mielőtt nekiesett
volna, hogy letépkedje a fekete prémeket Merlin testéről. – Segítsetek! – visította, és
együttes erővel a verembe hengergettük az öregember testét, bele az ezüstkatlan
méhébe. Nimue megvetette lábát az aranyperemen, és egy köpenyt terített a testre.
Csakis ekkor állt meg, hogy hátát az egyik hatalmas görgetegkőnek vesse. Reszketett, de
arca fénylett a verítéktől.
– Halott – szólt Ceinwyn, halk, bátortalan hangon.
– Nem – erősködött Nimue elcsigázottan –, nem, nem az.
– Hideg volt! – tiltakozott Ceinwyn. – Hideg volt és nem lélegzett. – Átölelt, és halkan sírni
kezdett. – Meghalt.
– Él – bizonygatta Nimue nyersen.
Újra esni kezdett, erőtlen, szemetelő, szélhordta eső síkosította a köveket és gyöngyözött
vértől maszatos pengéinken. Merlin letakarva, mozdulatlanul feküdt az Üst vermében,
embereim az ellenséget figyelték a szürke sziklatömbök tetejéről, a sötét lovasok gyűrűt
vontak körénk, én pedig eltűnődtem rajta, hogy milyen őrület hozhatott el bennünket erre
a nyomorúságos helyre, Britannia és talán a világ legfagyosabb végére.
– Akkor hát, most mit teszünk? – kérdezte Galahad.
– Várunk – felelte Nimue. – Csak várunk.
Soha nem felejtem annak az éjszakának a hidegét. A fagy nyomán kristályok szökkentek
szárba a sziklákon, és a lándzsahegyet érinteni egyenlő volt azzal, hogy egy darabka
odafagyott bőrt az acélon hagyott az ember. Metszően hideg volt. Az eső szürkületkor
hóba fordult, majd elállt, és a hó távoztával a szél is lecsendesedett, a fellegek pedig
elvitorláztak kelet felé, hogy felfedjék a hold hatalmas korongját a tenger tükre felett.
Baljós előjelet hordozott magában az a hold, jókorára duzzadt ezüst golyóbis, melyet az
óceán fekete és ezüst fodrai felett kúszó távoli felhők izzása homályosított. A csillagok
még sohasem tűntek ily ragyogónak. Bel szekerének roppant alakja épp a fejünk felett
fénylett, örökkön nyomába járva a csillagképnek, melyet mi pisztrángnak neveztünk. Az
Istenek a csillagok között éltek, és én a hidegen gomolygó pára szárnyán imádságot
küldtem feléjük, melyek talán sohasem értek el azokhoz a távolban izzó tüzekhez.
Néhányan közülünk elbóbiskoltak, ám sekély az álma a megfáradt, didergő, és rémült
embereknek. Ellenségeink, lándzsáik gyűrűjébe fogva a buckát, tüzeket gyújtottak. A
pónik ellátták a Vérpajzsosokat elegendő tűzifával, és a máglyák oly hatalmasan lángoltak
az éjszakában, hogy izzó szikraesőt köpködtek a tiszta égboltra.
Nesz sem hallatszott az Üst verme felől, ahol Merlin köpenybe tekert testét egy roppant
szikla árnyéka vonta puha sötétségbe, és ahol egymást váltogatva álltunk őrt, hogy a
lovasok alakjait figyeljük a tüzek ellenében. Időnként egy-egy hosszú lándzsa előröppent
az éjszakából és feje megcsillant a fakó holdfényben, mielőtt a fegyver ártalmatlanul a
sziklákhoz csapódott volna.
– És most mihez kezdünk az Üsttel? – kérdeztem Nimuét.
– Samainig semmit – felelt tompán. Összekuporodva feküdt a ledobált csomagokon,
lábait a köveken nyugtatva, melyeket oly nagy erőfeszítéssel hányt ki a veremből. –
Mindennek a helyén kell lennie, Derfel. A holdnak fel kell telnie, megfelelőnek kell lennie
az időnek, és mind a tizenhárom Kincset egy helyre kell összehordani.
– Mesélj nekem a Kincsekről – szólt Galahad a verem túlsó oldaláról.
Nimue kiköpött. – Hogy kigúnyolhass bennünket, keresztény? – hívta ki maga ellen.
Galahad elmosolyodott. – Ezrével vannak olyanok, Nimue, kik kigúnyolnak benneteket.
Azt mondják, az Istenek halottak és nekünk az emberekbe kellene vetnünk bizalmunkat.
Arthurt kellene követnünk, mondják, és úgy gondolják, bármilyen kutatás értelme holmi
üstök, köpenyek, kések és kürtök után odaveszett Ynys Monnal együtt. Britannia királyai
közül hányan adták embereiket a kutatáshoz? – Fészkelődni kezdett, próbálván
kényelemre lelni a fagyos éjszakában. – Egyikük sem segített, Nimue, mert ők
kigúnyolnak benneteket. Késő van már ehhez, mondják. A rómaiak mindent
megváltoztattak, és bármely értelmes ember tudja, hogy az Üstöd éppoly halott, mint
maga Ynys Mon. A keresztények szerint a sátán munkáját végzed, ám ez a keresztény,
drága Nimue, kardjával kísért e helyre, és ha másért nem is, ezért mindenképpen
tisztelettel tartozol nekem, úrnőm.
Nimue nem szokott hozzá a dorgáláshoz, kivéve talán Merlin személyét, és most is
felhúzta az orrát Galahad gyengéd feddésén, ám végül mégis megenyhült. Összevonta
vállán Merlin medveprémjét, és előregörnyedt. – A Kincseket – kezdte – az Istenek
hagyományozták ránk. Nagyon régen történt mindez, mikor Britannia még magában volt
az egész világon. Nem voltak más földek, csak Britannia volt, és a határtalan tenger,
melyet a nagy köd burkolt be. Britanniának tizenkét törzse élt akkoriban, s nem volt, csak
tizenkét király, tizenkét ünnepi csarnok, és tizenkét istenség. Ezek az Istenek, miként mi
is, ezt a földet tapodták, és egyikük, Bel, még halandó lényt vett feleségének is, és úrnőnk
is – intett Ceinwyn felé, ki éppoly figyelmesen hallgatta, mint bármelyik lándzsásom – e
frigyből származik.
Megállt, amint kiáltás harsant a tűzgyűrű felől, ám az nem jelzett veszélyt, és az éjszakára
újra néma csend borult, amint Nimue folytatta a mesét. – A többi istenség azonban,
féltékenykedve a tizenkettőre, mely Britanniát uralta, előjött a csillagokból és próbálta
elragadni Britanniát tizenkét istenétől, az ütközetet pedig leginkább a tizenkét törzs
szenvedte meg. Az Istenek egyetlen lándzsadöfése száz embert terített le és nem volt
földi pajzs, mely ellene állhatott volna egy isteni kardnak, ezért a tizenkét istenség, mert
oly nagyon szerette Britanniát, tizenkét Kincset ajándékozott a tizenkét törzsnek. Minden
egyes Kincset a királyi csarnokokban kellett őrizni, és a Kincs jelenléte megőrizte a
csarnokot s a benne tartózkodókat az Istenek lándzsáitól. Nem voltak ezek nagy dolgok.
Ha a tizenkét istenség csodálatos tárgyakat ajándékozott volna nekünk, akkor a többi
isten is meglátta volna azokat, felismerte volna céljukat, és elragadta volna azokat saját
oltalmára, így a tizenkét ajándék hétköznapi tárgy lett: egy kard, egy kosár, egy kürt, egy
szekér, egy kötőfék, egy kés, egy fenőkő, egy ujjas kabát, egy köpeny, egy tál, egy
kockatábla, és egy harcosgyűrű. Tizenkét hétköznapi tárgy, és az Istenek mást sem
kértek tőlünk, csak hogy őrizzük meg e tizenkét Kincset, oltalmazzuk azokat, és
tiszteletünkkel adózzunk személyük előtt, s cserébe, azontúl, hogy oltalmat adott a
számukra, e Kincsek segítségével mind a tizenkét törzs megszólíthatta a maga istenét
szükség esetén. Minden esztendőben csak egyszer hívhatták őket, mindössze egyszer,
ám ez is adott a törzseknek némi hatalmat az Istenek szörnyű háborújában.
Itt megállt, hogy összébb vonja vállán a medveprémet. – A törzsek tehát megkapták a
maguk Kincseit – folytatta –, ám Bel, amiért is annyira szerette földi asszonyát, egy
tizenharmadik ajándékot adott neki. Nekiadta az Üstöt, s meghagyta számára, hogy
valahányszor öregedni kezd, nem kell egyebet tennie, mint megtöltenie vízzel az Üstöt,
alámerülnie a vízben, és máris újra fiatal lesz. Imigyen, szépségét megőrizve, örökké Bel
isten mellett járhatott. És az Üst, miként ti is láthattátok, csodálatos edény, aranyból és
ezüstből való, s messze pompásabb bárminél, amit az ember készíthet. A többi törzs látta
ezt és féltékenység ébredt szívükben, s ezzel megkezdődtek a háborúk Britanniában. Az
Istenek a levegőben ütköztek meg egymással, míg a tizenkét törzs a földön küzdött, és a
Kincseket, egyiket a másik után, elrabolták egymástól, avagy lándzsásokra cserélték őket,
és ezt látva, a felháborodott Istenek visszavonták védelmüket. Az Üstöt ellopták, Bel
szerelme megöregedett és elhalt, Bel pedig átkot bocsátott ránk. Az átok más földek és
más népek születése lett, ám Bel ígéretet tett rá, hogy ha egy Samain éjen újból
összegyűjtjük a tizenkét törzs tizenkét Kincsét, végrehajtjuk az illő szertartásokat, és
megtöltjük a tizenharmadik ajándékot vízzel, melyből ember nem iszik, ám amely nélkül
ember nem élhet, akkor a tizenkét istenség újból a segítségünkre siet. – Itt elhallgatott,
vállat vont, és felnézett Galahadre. – Ezért, keresztény – tette hozzá –, ezért kell itt lennie
most a kardodnak.
Hosszú csend állott be. A holdfény végiglopakodott a sziklákon, közelebb csusszanva a
veremhez, ahol Merlin feküdt a vékony szövetanyag alatt.
– És birtokotokban van a tizenkét Kincs? – kérdezte Ceinwyn.
– A legtöbb – felelt Nimue kitérően. – De az Üstnek még a tizenkettő nélkül is hatalmas az
ereje. Roppant az ereje. Nagyobb, mint a többi tizenkettőnek együttvéve. – Ellenséges
tekintettel fordult a verem túlsó felén meghúzódó Galahad felé. – És te mit teszel majd,
keresztény, ha tanúja leszel e hatalomnak?
Galahad elmosolyodott. – Emlékeztetni foglak rá, hogy kardommal segítettem kutatásod –
f e l e l t e .
– Valamennyien így tettünk. Mi vagyunk az Üst harcosai – szólalt meg Issa csendesen, a
költőiségnek olyan húrjait megpengetve, melyek létezéséről eddig fogalmam sem volt, és
többi lándzsásom is elmosolyodott. Szakállukra fehéren ült ki a dér, kezüket rongyokba és
szőrmékbe bugyolálták, szemük beesettnek tetszett, ám mégis ők voltak azok, akik
fellelték az Üstöt és diadaluk felett érzett jogos büszkeségük most eltöltötte őket, még ha
a hajnal első fényeinél a Vérpajzsosokkal és azzal a tudattal kellett is szembenézniük,
hogy valamennyien elvesztünk.
Ceinwyn odabújt hozzám, megosztva velem farkasprémem. Kivárta, míg Nimue elalszik,
majd odadugta arcát az enyémhez. – Merlin halott, Derfel – suttogta vékony
c é r n a h a n g o n .
– Tudom – bólintottam, hiszen sem mozgolódás, sem egyéb nesz nem hallatszott az Üst
verme felől.
– Megtapogattam az arcát és a kezét – suttogta –, és azok hidegek voltak, akár a jég.
Odaemeltem késem pengéjét az ajkai elé, és az nem párásodott be. Halott.
Nem szóltam semmit. Szerettem Merlint, mert mellettem állt atyám helyett, és még most
sem igazán tudtam hinni benne, hogy meghalt diadala percében, de a remény sem ébredt
fel bennem, hogy valaha látom újra szárnyalni lelkét. – Itt kellene őt eltemetnünk –
mondta Ceinwyn halkan –, az Üst belsejében. – Újra nem feleltem semmit. Keze
megtalálta az enyémet. – Mi lesz most? – kérdezte.
Meghalunk, gondoltam, de még mindig nem feleltem.
– Nem fogod engedni, hogy elvigyenek? – suttogta.
– Soha – feleltem.
– A nap, amelyen találkoztunk, Lord Derfel Cadarn – nézett a szemembe –, életem
legszebb napja volt. – Ettől már könnyeim is előbuggyantak, bár hogy az örömtől-e, avagy
a fájdalomtól, hogy a következő rideg hajnalon mindezt örökre el kell veszítenem, nem
tudtam volna megmondani.
Sekélyes álomba zuhantam, s álmomban foglyul estem az ingoványon, és sötét lovasok
vettek körül, akik csodálatos módon képesek voltak mozogni a felázott lápon is, azután
azt találtam, hogy nem tudom emelni pajzstartó karomat és láttam, hogy egy kard csap le
jobb vállamra, s felriadva rémülten kaptam lándzsám után, de csak Gwilymet láttam, aki
véletlenül megütötte vállamat lándzsájának nyelével, mialatt felkapaszkodott a sziklafalon,
hogy elfoglalja őrhelyét. – Bocsáss meg, uram – suttogta.
Ceinwyn karom hajlatában aludt, míg Nimue a másik oldalamon kuporodott össze.
Galahad, fagytól kifehéredett szőke szakállával, halkan szuszogott, többi lándzsásom
pedig vagy el-elbóbiskolt, vagy fagyos kábulatban feküdt a földön. A holdkorong majdnem
fölénk ért, fénye felgyújtotta az egymásra rakott pajzsokra felfestett csillagokat, és
bevilágította az általunk vájt verem sziklás oldalát. A ködpára, mely elfelhőzte a hold
felpüffedt arcát, mikor az még a tenger felett függött, mostanra szertefoszlott, és a tiszta,
kemény élű, hideg fényű korong úgy vált el a sötét égbolttól, akár a frissen vert érme.
Félig emlékeztem rá, amint anyám egy férfi nevét ejti a hold fényében, de képtelen voltam
a maga teljességében tetten érni az emléket. Anyám szász volt, én pedig már ott lapultam
a hasában, amikor egy dumnoniai rajtaütés során elragadták. Azt mondták, még mindig
életben van, Siluriában, noha én nem láttam attól a pillanattól fogva, hogy Tanaburs
druida kiragadott a karjaiból és egy farkasverembe vetve próbálta életem venni. Merlin
nevelt föl, és én britonná lettem, Arthur barátjává és azé a férfiúvá, ki elragadta Powys
csillagát fivére csarnokából. Milyen különös is az élet, gondoltam magamban, és mily
szomorú, hogy ily gyászos véget kell érnie Britannia szent szigetén.
– Szerinted sincs – szólt Merlin – valahol errefelé sajt? Meredten bámultam rá, azt
gondolván, még mindig álmodom.
– Az a fakó fajta, Derfel – folytatta türelmetlenül –, ami omladozik. Nem az a kemény, az
a sötétsárga. Ki nem állhatom a kemény, sötétsárga sajtot.
A veremben állt és egyenesen felém meredt, köpenyébe öltözötten, mely most afféle
vállkendőként csüngött alá csontos válláról.
– Uram? – szólaltam meg alig hallhatóan.
– Sajtot, Derfel. Nem érted, mit mondok? Sajtot kívánok. Kell itt lennie valahol. Vászonba
csomagolva. És merre van a botom? Az ember ledől egy kicsit szunyókálni, és máris
ellopják a botját. Hát teljesen kipusztult már a tisztesség? Micsoda szörnyű világ. Se sajt,
se tisztesség, se bot.
– Uram!
– Ne üvöltözz velem, Derfel. Nem vagyok süket, csak éhes.
– Ó, uram!
– Most meg sírva fakadsz! Hogy én mennyire gyűlölöm az érzelgősséget. Nem kérek
egyebet, csak egy morzsányi sajtot, erre te sírva fakadsz, mint egy gyerek. Á, megvan a
botom. Helyes. – Elvette a fekete botot Nimue mellől és a segítségével kikecmergett a
veremből. Mostanra a többi lándzsás is ébredezni kezdett és eltátott szájjal meredt rá.
Azután Nimue is felébredt, és hallottam Ceinwyn apró sikolyát is. – Gondolom, Derfel –
folytatta Merlin, miközben kutatni kezdett holmink közt a sajt után –, már megint valami
kellemetlenségbe sodortál bennünket? Körbe vagyunk véve, igazam van?
– Igen, uram.
– Túlerőben vannak?
– Igen, uram.
– A mindenit, Derfel, a mindenit. És még te hívod magad harcosok urának? Sajt! Végre
megvan. Tudtam, hogy maradnia kellett. Csodálatos.
Reszkető ujjal mutattam a veremre. – Az Üst, uram. – Tudni akartam, hogy az Üst miként
művelte e csodát, de túlságosan is zavarodott voltam az ámulattól és
megkönnyebbüléstől, hogy értelmesen ki tudjam fejezni magam.
– És milyen helyes üst, Derfel. Tágas, kellően mély, birtokolja mindama tulajdonságokat,
melyeket jogosan várhatunk el egy üsttől. – Leharapott egy darabka sajtot. – Ki vagyok
éhezve! – Magához vett még egy falatot, majd visszatelepedett a sziklára és sugárzó
mosolyt villantott felénk. – Túlerőben vannak és körülvettek bennünket! Lám, lám! Mi
jöhet még? – Szájába tömködte a sajt utolsó darabkáját is, majd kezével összesöpörte a
morzsákat. Egy különlegesen nyílt mosolyával ajándékozta meg Ceinwynt, majd kitárta
hosszú karját Nimue felé. – Minden rendben? – kérdezte tőle.
– Minden rendben – felelt Nimue nyugodtan, amint befészkelte magát a karjai közé.
Egyedül őt nem lepte meg Merlin szemmel látható egészsége.
– Azon túl, hogy túlerőben vannak és körülvettek bennünket – szólt Merlin csipkelődve. –
Nos hát, mit tegyünk? Veszély esetén rendszerint az a legbölcsebb, ha feláldozunk
valakit. – Várakozásteli tekintettel mérte végig a férfiak karéját. Arca visszanyerte régi
színét, és visszaköltözött belé a régi huncut hevület is. – Derfelt, talán?
– Uram! – tiltakozott Ceinwyn.
– Úrnőm! Nem rólad van szó! Nem, nem, nem, nem, nem. Te már épp eleget tettél.
– Csak áldozatot nem, uram – könyörgött Ceinwyn.
Merlin mosolygott. Nimue láthatóan ismét álomra szenderedett a karjai között, de mi
többiek nem leltünk többé nyugalomra. Egy lándzsa csattant a sziklafalnak, és a hang
nyomában Merlin felém tartotta botját. – Mássz fel a csúcsra, Derfel, és tartsd nyugatnak
a botomat. Nyugatnak, ne feledd, s nem keletnek. Próbálj meg végre valami hasznosat is
tenni a változatosság kedvéért, rendben? Persze, ha azt akarom, hogy valami rendben el
legyen intézve, magamnak kell elvégeznem, csak most nem akarom felébreszteni
Nimuét. Indulj már.
Megragadtam a botot és felkapaszkodtam a sziklákon, hogy megálljak a domb
legmagasabb pontján, és ott, híven követve Merlin utasítását, a távoli tenger felé
m u t a s s a k .
– Ne bökdöss vele! – ért el hozzám Merlin hangja. – Csak mutass! Érezd a hatalmát! Nem
ösztöke ez, fiú, hanem egy druida botja!
Nyugat felé tartottam a botot. Diwrnach sötét lovasai bizonyára megérezték a mágiát,
mert egyszeriben saját varázslóik is üvölteni kezdtek és tucatnyi lándzsás is előreindult,
hogy felém hajítsa fegyverét.
– És most – kiáltott Merlin, amint a lándzsák lehullottak alám –, adj neki erőt, Derfel, adj
neki erőt! – A botra összpontosítottam, pedig az igazat megvallva semmit sem éreztem,
noha Merlin így is elégedettnek tűnt erőfeszítéseimmel. – Most engedd le – mondta –, és
pihenj egy kicsit. Jókora séta áll még előttünk. Maradt még egy kis sajt? Egy zsákkal meg
tudnék enni belőle!
Feküdtünk a hidegben. Merlin nem nyitott vitát az Üstről, miként rejtélyes gyógyulásáról
sem, de én éreztem, hogy valamennyien jobb kedvre derülünk. Hirtelen reménykedés
éledt bennünk. Élni fogunk, és Ceinwyn volt az első, aki meglátta szabadulásunk útját.
Megbökte az oldalamat, majd felmutatott a holdra, és én láttam, hogy a tisztán metszett
alakot most fényesen izzó ködgyűrű burkolja be. Azt a ködpárát mintha gyűrűbe rendezett
porított drágakövek alkották volna, oly élesen és fényesen villództak azok a parányi
pontok az ezüst telihold körül.
Merlin ügyet sem vetett a holdra, s még mindig a sajtokról csacsogott. – Volt egy asszony
Dun Seilóban, aki csodálatosan puha sajtot tudott készíteni – mondta. – Csalánlevelekbe
csomagolta őket, ha jól emlékszem, majd ragaszkodott hozzá, hogy hat hónapig olyan
dézsában érlelje őket, melyeket előzőleg kosvizeletben áztattak. A kos vizeletében! Egyes
emberek hihetetlenül babonásak tudnak lenni, viszont a sajtja ezzel együtt egyszerűen
felülmúlhatatlan volt. – Kuncogni kezdett. – Szerencsétlen férjének kellett a kosok
vizeletét gyűjteni. Hogyan volt rá képes? Valahogy soha nem kérdeztem meg tőle.
Megragadta a szarvukat és csiklandozta őket, ti mit gondoltok? Vagy talán a sajátját adta,
és soha nem mondta meg az asszonynak. Én azt tettem volna. Kezd melegebb lenni,
nem találjátok?
A csillámló jégszilánkos köd a holdkorong körül szertefoszlott, ám eközben a hold széle
mit sem tompult. Ehelyett finomabb pára kezdte elmosni a vonalakat, mely a valóban
érezhetően melegebb nyugati szél szárnyán sodródott. A fénylő csillagok megfakultak, a
jégkristályok a sziklák felszínén fényes mázzá olvadtak, és valamennyien megszűntünk
dideregni. Lándzsahegyeinket is újra érinthettük. Köd kerekedett.
– A dumnoniaiak persze erősködnek, hogy az ő sajtjuk a legfinomabb egész Britanniában
– folytatta Merlin, mintha egyéb dolgunk sem lett volna, mint a sajtról szóló fejtegetéseit
hallgatni –, és, ha őszinte akarok lenne, némelykor valóban jó tud lenni, de a legtöbb
esetben sajna, túl kemény. Emlékszem, Uther egyszer még a fogát is beletörte egy
sajtba, ami egy Lindinis környéki farmról származott. Egyszerűen kettétörte benne a
fogát! Szegény fickó, hetekig szenvedett tőle. A gondolatát sem állhatta, hogy kihúzzák
egyetlen fogát is. Ragaszkodott hozzá, hogy űzzek valami varázslatot, de érdekes módon
a varázslat sohasem működik a fogakon. A szemeken igen, a beleken kivétel nélkül, és
néha még az agyon is, noha ezt a varázslatot ma már csak kevesen értik Britanniában.
De a fogakon? Soha. Foglalkoznom kell ezzel a kérdéssel, amint lesz rá egy kis időm.
Sebaj, azért én élvezem a foghúzást is. – Felvillantotta sugárzó mosolyát, megmutatva
fehér fogainak ritka szép, hiánytalan sorát. Arthur is hasonló jószerencsét mondhatott
magáénak, ám minket többieket gyötört épp eleget a fogfájás.
Feltekintettem, hogy azt találjam, a legfelső sziklákat máris szinte elrejtette a köd, mely
percről percre sűrűsödött. Druidák köde volt ez, tejszerűen terpeszkedő fehér fátyol, mely
Ynys Mon egészét páraköpenybe bugyolálta.
– Siluriában – csacsogott Merlin –, tálakban szolgálnak fel mindenféle pépeket, és sajtnak
nevezik azokat. Olyan visszataszítóak, hogy még az egerek sem fanyalodnának rá, de hát
mi másra is számíthatna az ember egy Siluriától? Van valami, amit el szeretnél mondani
nekem, Derfel? Nagyon izgatottnak tűnsz.
– Köd, uram – szóltam izgatottan.
– Milyen pompás megfigyelő vagy – bólintott elismerően. – Talán lennétek olyan szívesek
kivenni az Üstöt a veremből? Ideje lenne indulni, Derfel, ideje lenne indulni.
És így tettünk.
MÁSODIK RÉSZ
A félbehagyott háború
– Nem! – tiltakozott Igraine, amikor felnézett az utolsó tekercsből.
– Nem? – kérdeztem udvariasan.
– Nem hagyhatod csak így abba a mesélést! – kiáltotta. – Mi történt?
– Eljöttünk, természetesen.
– Ó, Derfel. – Ledobta a tekercset. – Vannak konyhalegények, akik náladnál különbül
elmesélnek egy történetet! Mondd el, mi történt azután, követelem!
Így hát elmondtam neki.
Közel járt már a hajnal, és a köd tömött felhőként ülte meg a földet, oly sűrűn, hogy
amikor leereszkedtünk a sziklák közül és összegyűltünk a bucka lábánál, az a veszély
fenyegetett, hogy még egymást is szem elől tévesztjük, ha csak egyetlen lépést is
teszünk. Merlin láncalakzatot vetetett fel velünk, melyben mindenki az előtte haladó
köpenyének szegélyét szorongatta, és az Üstöt hátunkra szíjazva libasorban lopakodtunk
lefelé a lejtőn. Merlin, botját kezében markolva, baj nélkül keresztül vezetett bennünket a
Vérpajzsosok sorain, és senki sem látott meg bennünket. Hallottam, ahogy Diwrnach
üvöltözik embereivel, hogy szóródjanak szét, ám azt még a sötét lovasok is tudták, hogy
varázsköddel van dolguk, és inkább megmaradtak tüzeik közelében, mégis, ezek az első
lépések voltak a legveszélyesebbek az előttünk álló úton.
– De hát a történetek szerint – erősködött királynőm – egyszerűen köddé váltatok.
Diwrnach emberei állították, hogy elrepültetek a szigetről. Ez egy híres történet! Én még
az anyámtól hallottam. Nem mondhatod azt, hogy csupán elgyalogoltatok onnét.
– Pedig így történt – mondtam.
– Derfel! – korholt Igraine.
– Se el nem tűntünk – magyaráztam türelmesen –, se el nem repültünk, bármit is hallottál
az esetről.
– Akkor hát mi történt? – kérdezte, még mindig kiábrándultan hallgatva a híres mese
mezítlábas változatát.
Órákig gyalogoltunk, követve Nimuét, aki birtokolta a hátborzongató képességet, hogy
sötétben vagy ködben is megtalálta útját.
Nimue volt az is, aki embereimet elvezette a Lugg Vale-i csata előestéjén, és most, Ynys
Mon hirtelen kerekedett téli ködében is ő irányított el bennünket az egyik óriási füves
sírbuckához, melyet még a régiek emelhettek. Merlin ismerte a helyet, sőt állította, hogy
évekkel ezelőtt aludt is itt, s utasította három emberemet, hogy hányják félre a sziklákat,
melyek a szarvként kitüremkedő füves földhányások közt megbúvó bejáratot elrejtették.
Azután, egyikünk a másik után, kezünkre és térdünkre ereszkedve, bemásztunk a bucka
sötét méhébe.
A földhalom ősi sírt rejtett, és egymásra tornyozott roppant sziklatömbök alkották, melyek
egy központi átjáró felett alkottak boltozatot, ahonnét hat kisebb kamra nyílott. Amikor
végeztek az építésével, a régiek kőtáblákkal fedték be a folyosót és a kamrákat, majd az
egész fölé földhalmot hánytak. Nem égették el halottaikat, miként azt mi tettük, vagy
hagyták őket magukra a hideg földben, ahogyan a keresztények, inkább a
sziklakamrákban fektették le őket, ahol napjainkig nyugodtak, minden kincseikkel együtt –
ivótülkök, szarvasagancsok, kőből pattintott lándzsahegyek, kőkések, és bronztálak
társaságában, nyakukban fekete borostyánokból fűzött láncokkal, melyek ékkövei máig
takaros rendben sorakoztak, noha az őket tartó fonalak rég szertefoszlottak. Merlin
ragaszkodott hozzá, hogy látogatásunkkal ne háborgassuk a holtak nyugalmát, ezért a
központi folyosón kuporodtunk egymás mellé, és békében hagytuk a csontkamrákat.
Harci énekeket mondtunk és történeteket meséltünk. Merlin elmondta, miként vigyázták a
régiek Britanniát, mielőtt a rómaiak eljöttek volna, és vannak helyek, mesélte, ahol
ősatyáink ivadékai még mindig élnek. Ő maga egykor járt mély, elfeledett völgyeikben, és
eltanulta néhány varázslatukat is. Elmondta, miként fogják meg az év első újszülött
bárányát, zárják vesszőkosárba, és temetik el a legelők alatt, hogy biztosak lehessenek
benne, a többi bárány egészségesnek és erősnek születik.
– Mi is így teszünk – szólt Issa.
– Mert őseink eltanulták a régiektől – bólintott Merlin.
– Benoicban – vette át a szót Galahad – mi le szoktuk nyúzni az első bárány bőrét, és egy
fához szegezzük.
– Az is működik – visszhangzott Merlin hangja a hideg, sötét átjáróban.
– Szegény bárányok – szólt Ceinwyn, és mindenki felnevetett.
A köd felszállt, ám a sírbucka mélyén nekünk vajmi kevés fogalmunk volt nappalról vagy
éjszakáról, csak amikor félretoltuk a köveket, hogy némelyikünk kicsusszanhasson. Időről
időre ezt kellett tennünk persze, ha nem akartunk a saját mocskunkban élnünk, és ha
éppen nappal volt, mikor félrevontuk a sziklákat, elrejtezhettünk a földszarvak közt és
figyelhettük, miként kutatják át a sötét lovasok a mezőket, barlangokat, ingoványokat,
sziklákat, viskókat, és a szélgörbítette fákból álló ritkás erdőket. Öt álló nap kutattak
bennünket, mialatt mi elfogyasztottuk ételünk legutolsó morzsáit is, és azt a vizet ittuk,
mely keresztül csurgott a sírbucka kövein, ám végül Diwrnach úgy döntött, hogy
varázslatunk erősebb az övénél, és felhagyott a kutatással. Két további napig vártunk,
hogy megbizonyosodjunk róla, nem próbál előcsalogatni bennünket rejtekünkről, azután
útnak indultunk. Arannyal gazdagítottuk a holtak kincseit, megfizetvén szállásunkért, s
elzártuk a bejáratot magunk után, majd keletnek vettük az irányt a téli napkorong alatt.
Amint partot értünk, kardunkat használva hajtottuk uralmunk alá a két halászbárkát, és így
hajóztunk el a megszentelt szigetről. Keletnek mentünk, s amíg csak élek, emlékezni
fogok, hogyan csillant meg a napfény az Üst arany mintázatán és kerek ezüsthasán,
mialatt a rongyos vitorlák a biztonság felé repítettek bennünket. Dalt költöttünk, miközben
hajóztunk, az Üst dalát, és ezt a dalt még manapság is ajkamra veszem, noha hangom
fénykorában sem ért fel még a leghitványabb bárdéhoz sem. Cornovariában szálltunk
partra, és onnét gyalog indultunk délnek, Elmeten át a baráti Powysba. – Ezért van hát,
úrnőm – vontam meg a végső tanulságot –, hogy a mesék úgy tartják, Merlinnek nyoma
v e s z e t t .
Igraine összevonta szemöldökét. – És a sötét lovasok nem kerestek a sírhalomnál?
– Kétszer is megtették – feleltem –, ám nem tudták, hogy a bejáratot fel lehet szabadítani,
vagy csak féltek az odabent lakozó holtak szellemétől. És Merlin, természetesen, mindent
elrejtő varázsködöt szőtt körénk.
– Bárcsak elrepültetek volna – zsémbelődött Igraine. – Mennyivel tetszetősebb mese
lenne. – Nagyot sóhajtott az elveszett álom után. – De az Üst története itt még nem ér
véget, ugye?
– Sajna, nem.
– Tehát...
– Tehát a maga idejében tovább kell majd mesélnem – vágtam közbe.
Felhúzta az orrát. Ma vidraprémmel szegélyezett szürke köpenyt visel, ami kimondottan
széppé teszi. Még mindig nem terhes, ami arra enged következtetni, hogy vagy nem
gyermekszülésre szánta őt a sors, vagy férje, Brochvael király túlságosan is sok időt áldoz
ágyasára, Nwyllére. Hideg van ma, és a hirtelen széllökések belekapaszkodnak az apró
lángokba tűzhelyemben, mely akár tízszer akkora tüzet is magába tudna fogadni, mint
amekkorát Sansum püspök engedélyez a számomra. Hallani, hogy a szent Árun testvért
dorgálja, aki szegény monostorunk szakácsa lenne. A zabkásaleves túl forró volt ma
reggel és megperzselte Szt. Tudwal nyelvét. Tudwal még csak gyermek, püspök urunk
közeli társa Jézus Krisztusban, ám a püspök múlt évben mégis szentté nevezte ki. A
sátán oly sok kelepcét állít az igaz hithez vezető ösvényen.
– Szóval akkor te és Ceinwyn, ti voltatok azok – olvasta rám Igraine.
– Mik voltunk? – kérdeztem.
– Szerelmesek voltatok – felelt Igraine.
– Egy életen át – vallottam meg.
– És soha nem keltetek egybe?
– Soha. Esküt tett rá, emlékszel?
– De nem hasadt ketté a gyermekétől – mondta Igraine.
– A harmadik kis híján végzett vele – feleltem –, de a többiek könnyebben sikeredtek.
Igraine a tűz mellett kuporgott, sápadt kezét a nyomorúságos lángokhoz közelítve. –
Olyan szerencsés vagy, Derfel. – Én?
– Hogy ilyen szerelmet ismerhettél. – Reménytelenül epekedőnek tűnt. A királyné most
sem lehetett idősebb, mint Ceinwyn, mikor először megláttam, és miként Ceinwyn, Igraine
is gyönyörű volt, ki oly szerelmet érdemelt volna, melyet bárdok énekelnek meg.
– Szerencsés voltam – ismertem el. Ablakomon túl Maelgwyn testvér épp végzett a zárda
tűzifájával, nehéz kalapácsával és szekercéjével aprítva a tönköket, s énekelgetve munka
közben. Dala Rhydderch és Morag szerelmét meséli el, ami azt jelenti, hogy feddő
korholásban lesz része, mihelyt Sansum püspök végez Árun megalázásával. Testvérek
vagyunk Krisztusban, állítja a szent, s egyesít bennünket a végtelen szeretet.
– És Cuneglas nem haragudott, amiért húga elszökött veled? – kérdezte Igraine. – Egy
cseppet sem?
– Semennyire – feleltem. – Azt akarta, hogy költözzünk vissza Caer Swsbe, ám
mindketten megkedveltük Cwm Isafot. És Ceinwyn nem igazán szerette sógornőjét.
Helledd született zsémbelődő volt, tudod, és ebben bízvást támaszkodhatott két
kiszikkadt nagynénjére is. Valamennyien helytelenítették, amit Ceinwyn tett, és ők kezdtek
botrányról pletykálni is, pedig semmi botrányosat nem tettünk. – Itt megálltam,
visszaemlékezve azokra a régi napokra. – A legtöbben nagyon kedvesek voltak velünk,
az igazat megvallva – mentem tovább. – Tudod, Powysban akkor még sokan nehezteltek
Lugg Vale miatt. Túl sokan veszítették el atyjukat, fivérüket és férjüket, ezért Ceinwyn
akaratossága afféle elégtételt jelentett a számukra. Élvezettel nézték Arthur és Lancelot
zavarát, így Helledden és a két kriplin kívül senki sem torzsalkodott velünk.
– És Lancelot nem is szállt harcba veled menyasszonyáért? – kérdezte Igraine
m e g ü t k ö z v e .
– Bárcsak tette volna – feleltem szárazom. – Mennyire élveztem volna.
– És Ceinwyn egyszerűen csak gondolt egyet, és megtette? – kérdezte Igraine, láthatóan
megdöbbenve a puszta gondolattól is, hogy egy asszony ilyesmit merészeljen tenni.
Felállt és odasétált az ablakhoz, hogy egy ideig Maelgwyn énekét hallgassa. – Szegény
Gwenhwyvach – szólt hirtelen. – Olyan egyszerűnek, otrombának és unalmasnak írtad le.
– Sajna, bírt mindezekkel a tulajdonságokkal.
– Nem lehet mindenki gyönyörű – jelentette ki Igraine, egy olyasvalaki bizonyosságával,
aki az.
– Nem – engedtem meg –, de te sem hétköznapi történetet akarsz hallani. Szenvedéllyel
fűtöttnek szeretnéd hallani Arthur Britanniáját, ám én nem éreztem szenvedélyt
Gwenhwyvach iránt. Nem parancsolhatod a szerelmet, úrnőm, azt csak a szépség vagy a
vágyakozás teheti meg. Igazságosnak szeretnéd látni a világot? Akkor képzeld el királyok,
királynők, urak, szenvedélyek, és mágia nélkül. Ugyan ki szeretne ilyen unalmas világban
é l n i ?
– Ennek semmi köze a szépséghez – tiltakozott Igraine. – Valójában mindennek köze van
a szépséghez. Mi egyéb rangunk, ha nem születésünk kiváltsága? És mi egyéb a
szépség, ha nem újabb kiváltság? Ha az Istenek – itt megálltam, hogy kijavítsam magam
–, ha az Úr egyenlőnek akart volna bennünket, akkor egyenlőnek is teremt, és ha
valamennyien egyformák lennénk, hogyan szövődhetnének románcok?
Igraine felhagyott az érveléssel. – Hiszel te a mágiában, Derfel testvér? – kérdezte
ehelyett kihívóan.
Ezen elgondolkodtam. – Igen – feleltem végül. – És még keresztényként is nyugodtan
hihetünk benne. Mert mi egyebek a csodák, ha nem a mágia megnyilvánulásai?
– És Merlin valóban ködöt tudott támasztani?
Összevontam szemöldököm. – Mindenre, amit csak Merlin tett, létezett egyéb magyarázat
is. A köd kelhet a tengerről, és elveszettnek hitt tárgyak naponta előkerülnek.
– És a holtak életre támadnak?
– Lázár megtette – feleltem –, miként Üdvözítőnk is. – Keresztet vetettem.
Igraine kötelességtudóan követte példámat. – De Merlin valóban feltámadt holtából? –
akarta tudni.
– Nem hiszem, hogy halott lett volna – feleltem óvatosan.
– De Ceinwyn bizonyos volt ebben?
– Halála percéig, úrnőm.
Igraine ujja köré csavarta övének fonatát. – Vajon az Üst varázsereje tette? Az élesztette
f e l ?
– Így mondják.
– Ceinwyn mindenesetre varázslatosnak tartotta az Üstöt – érvelt Igraine.
– Talán – engedtem meg –, bár inkább csak hétköznapi értelemben. Merlin hosszú
hónapokat töltött azzal, hogy összegyűjtse a kóbor emlékfoszlányokat Ynys Monnal
kapcsolatban. Tudta, hol állott a druidák szent központja a Llyn Cerrig Bach mellett, és
Ceinwyn egyszerűen elvezetett bennünket a legközelebbi helyre, ahol az Üstöt
biztonságban elrejthették. Azért azt az álmot bizonyosan látta.
– Miként te is – mondta Igraine –, ott a Dolforwyn csúcsán. Mi volt az, amivel Merlin akkor
m e g i t a t o t t ?
– Ugyanaz, amit Nimue Ceinwynnek adott a Llyn Cerrig Bach mellett – feleltem –,
valószínűleg a vöröskalapos gomba egy főzete.
– A gomba! – viszolygott Igraine.
Bólintottam. – Ezért reszkettem tőle, és ezért nem tudtam állva maradni.
– Meg is halhattál volna! – tiltakozott.
Megráztam fejem. – Nem sokan halnak meg a gombától, és Nimue amúgy is értett az
ilyesmikhez. – Úgy döntöttem, nem mondom el neki, hogy az a legbiztosabb módja a
vöröskalapos gomba beadásának, ha a varázsló maga eszi meg a növényt, majd az
álmodónak ad egy kupányit a vizeletéből. – De az is lehet, hogy üszögöt használt –
mondtam ehelyett –, bár valószínűleg inkább gomba volt.
Igraine a homlokát ráncolta, amint Sansum püspök utasította Maelgwyn testvért, hogy
azonnal fejezze be ezt a pogány éneket. A szent ezekben a napokban ingerlékenyebb
kedvében volt, mint szokásosan. Fájdalmat érzett, mikor vizeletét ürítette, talán egy
húgykő miatt. Imádkoztunk érette.
– Akkor most hol tartasz? – kérdezte Igraine, ügyet sem vetve Sansum őrjöngésére.
– Hazatértünk – feleltem. – Vissza, Powysba.
– És Arthurhoz? – kérdezte mohón.
– Arthurhoz is – feleltem, hisz ez az ő meséje, szeretett hadurunk, törvényhozónk, a mi
Arthurunk története.
Dicsőséges tavaszt éltünk meg akkor Cwm Isafban, avagy szerelmünk mindent
teljesebbnek és fényesebbnek mutatott, de számomra mindenesetre úgy tetszett, hogy a
világ még soha nem telt meg ennyi kankalinnal és kutyatej fűvel, harangvirággal és
violával, liliommal és turbolyával. Kék pillangók kergetőztek a ligetekben, ahol lekaszáltuk
a bozóttá erősödött fűcsomókat a mostanra rózsaszín virágokba borult almafák alól.
Nyaktekercsek énekeltek a lombok között, sárszalonkák telepedtek patakunk partjára, és
egy barázdabillegető is beköltözött kis házunk zsúpfedelébe. Öt borjút tartottunk,
valamennyi egészséges, mohó és jámbor tekintetű, és Ceinwyn teherbe esett.
Mindkettőnk számára jegygyűrűt kovácsoltam, amint hazaérkeztünk Ynys Monból. A
gyűrűkbe a kereszt jelét metszettük, de nem a keresztények jelképét, s a leányok nálunk
az ilyent azután is viselték, hogy a hajadonságból átléptek az asszonyi sorba. A legtöbb
leány sodrott szalmaszálakat kapott kedvesétől és jelvény gyanánt viselte azt, a
lándzsások asszonyai rendszerint harcosgyűrűket kaptak, melyekbe a kereszt jelét
karcolták, míg a magasabb rangú hölgyek csak a legritkább esetben viseltek gyűrűt, épp
azok közönséges volta miatt. A férfiak közül szintén többen hordták a szerelmesek
gyűrűjét, és egy ilyen megkeresztelt ékszer volt Valerinnek, Powys egyik törzsfőjének
ujján is, amikor Lugg Vale-ben elesett. Valerin egykor Guinevere jegyese volt, mielőtt
Henis Wyren örökösnője találkozott volna Arthurral.
A mi gyűrűnk igazi harcosgyűrű volt, szász harci bárdok acéljából kovácsolva, ám mielőtt
elhagytam volna Merlint, aki tovább folytatta útját dél és Ynys Wydryn felé, titokban
letörtem az Üst díszítményének egy darabkáját – egy parányi harcos parányi arany
lándzsahegyét. Az aranyat tarsolyomba rejtettem, s miután visszaérkeztünk Cwm Isafba,
elvittem az aranytöredéket s a két harcosgyűrűt egy fegyverműveshez, és végignéztem,
miként olvasztja és formálja az aranyat két apró keresztté, és hogyan égeti azokat az
acélba. Végig ottmaradtam, hogy megbizonyosodjam róla, nem próbálja meg elsíbolni az
arany egy részét, azután az egyik gyűrűt elvittem Ceinwynnek, míg a másikat saját
ujjamra húztam. – Egy darabka szalma éppúgy megtette volna, Derfel – mondta mindig
C e i n w y n .
– Az Üst aranya jobb szolgálatot tehet nekünk – feleltem erre. Mindig magunkon viseltük
a gyűrűket, Helledd királyné legnagyobb viszolygására.
Arthur ezen a tündöklő tavaszon jött el hozzánk. Derékig levetkőzve akadt rám, amint
éppen a kúszótarackot tépkedtem a földről, amely munka legalább oly végeérhetetlen,
akár a fonalgombolyítás. A patak túlpartjáról kiáltott felém, majd lovagolni kezdett felfelé a
domboldalon, hogy üdvözöljön. Szürke vászoningbe és hosszú sötét nadrágba öltözött,
ám kardot nem hordott magánál. – Szeretem látni, ha egy férfi dolgos – incselkedett
v e l e m .
– Kiirtani a kúszótarackot még a háborúzásnál is nehezebb munka – zsörtölődtem, és
csípőre tettem a kezem. – Segíteni érkeztél?
– Cuneglast jöttem látni – felelte, majd helyet foglalt az egyik jókora görgetegkövön, a
legelőt pettyező néhány almafa árnyékába.
– Háború? – kérdeztem, mintha Arthur bármi más járatban is lehetett volna Powysban.
Bólintott. – Ideje egybegyűjtenem a lándzsákat, Derfel. Különösen – mosolyodott el – az
Üst Harcosait. – Azután ragaszkodott hozzá, hogy elmeséljem az egész történetet, noha
már vagy tucatnyi alkalommal hallhatta, s amikor a végére értem, nem szégyellte a
bocsánatomat kérni, amiért kételkedett az Üst létezésében. Biztos vagyok benne, hogy
Arthur még ekkor is képtelenségnek tartotta az egészet, mi több, veszedelmes
képtelenségnek, hisz keresésünk sikere alaposan felbőszítette Dumnonia keresztényeit,
akik, mint azt Galahad elmondta, az ördög művét orrontották mögötte. Merlin visszavitte
magával a pótolhatatlan Üstöt Ynys Wydrynbe, ahol a toronyba zárta a kincset. Idővel,
jelentette ki Merlin, magához szólítja majd roppant hatalmait, és az, már csupán azáltal,
hogy Dumnoniába került, új hitet ébresztett az országban, a keresztények minden
rosszallása ellenére.
– Bár meg kell vallanom – mondta nekem Arthur –, hogy én magam nagyobb hitet merítek
a zászlóm alá gyülekezett lándzsásokból. Cuneglas szerint emberei jövő héten indulnak
útnak, Lancelot siluriai harcosai máris gyülekeznek Iscánál, és Tewdric emberei is készen
állanak. És száraz esztendőnek nézünk elébe, Derfel, ami épp megfelelő a harchoz.
Egyetértettem. A kőrisfák hamarabb kizöldültek, mint a tölgyek, ami száraz nyárral
kecsegtetett, márpedig a száraz nyár szilárd talajt teremt pajzsfalaink számára. – Akkor
hát merre induljanak embereim? – kérdeztem.
– Velem tartanak, ez csak természetes – felelt, majd pillanatnyi szünetet tartott, mielőtt
szégyenlősen elmosolyodott. – Azt gondoltam, gratulálni fogsz nekem, Derfel.
– Neked, uram? – kérdeztem, tudatlanságot színlelve, csak hogy ő maga közölhesse az
ö r ö m h í r t .
A mosoly tovább szélesedett. – Guinevere a múlt hónapban megszült. Fiú lett, egy
gyönyörű fiú!
– Uram! – kiáltottam fel, tettetve, hogy meglepett az újsággal, noha a sikeres szülés híre
már vagy egy hete eljutott hozzánk is.
– Egészséges és mohó! Jó előjel. – Látható gyönyörűséggel töltötte el az apaság, de hát
ő mindig is túlzó örömet merített a hétköznapi dolgokból. Folyton erős családi kötelékekre,
és egy illően gondozott földekkel körülölelt, jól megépített házra áhítozott. – A Gwydre
nevet adtuk neki – tette hozzá, majd szeretettel megismételte a nevet. – Gwydre.
– Jó név, uram – mondtam, majd beszéltem neki Ceinwyn terhességéről, mire Arthur
kijelentette, hogy a gyermeknek mindenképp leánynak kell születnie, s természetesen
azért, hogy idővel Gwydre asszonya lehessen. Vállamra tette kezét és felsétált velem a
házhoz, ahol Ceinwynt éppen a frissen fejt tej fölözése közepette találtuk. Arthur melegen
ölelte magához, majd ragaszkodott hozzá, hogy hagyja a fölözést szolgáira és jöjjön ki
velünk a napfénybe beszélgetni. A padra ültünk, amit Issa ácsolt az almafa alá, mely
házunk ajtaja mellett nőtt. Ceinwyn Guinevere-ről kérdezte. – Könnyű volt a szülése?
– Az volt. – Arthur megérintette a nyakában hordott vasat. – Valóban az, és remekül érzi
magát! – Elfintorodott. – Aggódik egy cseppet, hogy gyermeke miatt idősebbnek tetszik,
de hát ez képtelenség. Az én anyám sohasem tűnt idősnek. És az a gyermek csakis jót
fog tenni Guinevere-nek. – Elmosolyodott, elképzelve, hogy Guinevere is úgy fogja
szeretni gyermeküket, miként ő maga. Gwydre persze nem az első gyermeke volt. Ír
ágyasa, Ailleann, két ikerfiúnak is életet adott, Amharnak és Loholtnak, kik mostanra elég
naggyá cseperedtek ahhoz, hogy elfoglalják helyüket a pajzsfalban, noha Arthur cseppet
sem vágyta társaságukat. – Nem kedvelnek engem – ismerte el, amikor az ikrekről
kérdeztem –, annál inkább régi barátunkat, Lancelotot. – Szomorú mosolyt ajánlott
kárpótlásul, hogy a nevet felemlegette. – Ezért az ő embereivel fognak harcolni – tette
h o z z á .
– Harcolni? – kérdezte Ceinwyn felélénkülve.
Arthur szeretetteljes mosolyt küldött felé. – Azért jöttem, hogy elvegyem tőled Derfelt,
ú r n ő m .
– Hozd is vissza őt nekem. – Mindössze ennyit tudott felelni.
– Egy királynak elegendő gazdagsággal – ígérte Arthur, azután körbefordult és
végigmérte Cwm Isaf alacsony falait, a púpos zsúpszalmafedőt, mely melegen tartott
bennünket, és a gőzölgő trágyadombot, mely az oromzat végénél magasodott. A ház nem
volt olyan nagy, mint Dumnonia legtöbb lakóépülete, ám Powysban már kiváltságos
szabad embernek számított, ki ilyet birtokolhatott, és mi nagyon megszerettük. Azt
gondoltam, Arthur valami megjegyzést készül tenni összehasonlítandó mostani szerény
birtokomat jövendő gazdagságommal, és már készültem is védelmembe venni Cwm
Isafot minden összevetés ellen, ám Arthur ehelyett reménytelen sóvárgással szólalt meg.
– Mennyire irigylem tőled mindezt, Derfel.
– Itt minden a tiéd, uram – feleltem, kihallva hangjából a csüggedtséget.
– Márvány oszlopokra és díszes oromfalakra kárhoztatnak – űzte el nevetésével a
pillanatot. – Holnap indulok – jelentette be. – Cuneglas tíz napon belül követni fog. Vele
tartasz? Avagy jöhetsz korábban is, ha tudsz. És hozz magaddal annyi élelmet, amennyit
csak elbírsz.
– Hová? – kérdeztem.
– Coriniumba – felelte, majd felállt és még egyszer végigmérte otthonunkat, mielőtt újra
elmosolyodott volna. – Még egy szóra? – kérte.
– Meg kell néznem, Scarach nem forralta-e el a tejet – szólt Ceinwyn, a finom célzás
nyomában. – Kívánok neked diadalt, uram – búcsúzott Arthurtól, majd utoljára még
egyszer megölelte.
Arthur és én felsétáltunk a dombon, ahol megcsodálta a frissen nyírt sövényeket, a
megmetszett almafákat, és a parányi halastavat, melyet a patakból kerítettünk el. – Ne
verj túlságosan mély gyökeret ebbe a földbe, Derfel – mondta. – Azt akarom, hogy
visszatérj Dumnoniába.
– Semmi sem ajándékozhatna nekem nagyobb örömet, uram – feleltem, jól tudva, hogy
nem Arthur tart távol szülőföldemtől, de felesége, és annak szövetségese, Lancelot.
Arthur elmosolyodott, de nem szólt semmit viszonzásképpen. – Ceinwyn – szólt ehelyett –
nagyon boldognak tűnik.
– Az is. Mindketten azok vagyunk.
Arthur habozott egy pillanatig. – Talán majd azt tapasztalod – szólt végül, az új apa
tekintélyével –, hogy a terhesség felkavarja.
– Eddig semmi jele, uram – feleltem –, bár ezek még csak az első hetek.
– Nagyon szerencsés vagy vele – szólt halkan, és visszatekintve azt hiszem, ez volt a
legelső alkalom, hogy a leghalványabb kritikával is illeti Guinevere-t. – A terhesség
nagyon nyugtalan időszak – toldotta meg a sietős magyarázkodással –, és a háborús
előkészületek sem sokat javítanak a helyzeten. Sajna, nem lehetek otthon annyit,
amennyit szeretnék. – Megállt egy öreg tölgy mellett, melybe nem is olyan rég villám
csapott és a megfeketedett törzset kettébe hasította, ám az öreg fa még most is minden
erejével igyekezett új ágakat hajtani. – Egy szívességet akarok kérni tőled, Derfel –
folytatta csendesen.
– Bármit, uram.
– Ne siesd el, Derfel, még nem tudod, mit kívánok tőled. – Itt megállt, és én megéreztem
zavarából, milyen nehezére is eshet megkérnie. Egy-két pillanatig nem is tudta rávenni
magát, ehelyett meredten nézte a fákat a völgy déli lankáin, majd motyogott valamit a
szarvasokról és harangvirágokról.
– Harangvirág? – kérdeztem, azt gondolván, félreértettem szavait.
– Csak azon tűnődöm, miért nem eszik a szarvasok a harangvirágokat – felelt kitérően. –
Minden mást megesznek.
– Nem tudom, uram.
Vonakodott egy újabb pillanatig, majd egyenesen a szemembe nézett. – Coriniumba
hívtam Mithras gyülekezetét – vallotta meg végül.
Megértettem, mi következik, és megedzettem rá a szívemet. A harc számtalan örömmel
megjutalmazott, ám egy sem volt számomra oly édes, mint hogy Mithras soraiba
fogadtak. Mithras a háború római istene volt, ám ő azután is Britanniában maradt, hogy a
rómaiak eltávoztak, és követői közé csakis olyan férfiak tartozhattak, akiket a beavatottak
engedtek maguk közé. Ezek a beavatottak számtalan királyságból kerültek ki, és legalább
oly gyakran harcoltak egymás ellen, mint egymásért, ám amikor Mithras csarnokába
gyűltek, békét viseltek, és csakis a legbátrabbakat választották soraikba. Mithras
beavatottjának lenni egyet jelentett Britannia egyik legvitézebb harcosával, és oly
tisztesség volt, melyet magam nem adtam volna könnyű szívvel egyetlen férfiúnak sem.
Ahogyan persze egyetlen asszonyt sem avattak soha Mithras misztériumába. Ami azt
illeti, ha egyetlen asszony is látta volna e misztériumokat, ott helyben végeznünk kellett
volna vele.
– Összehívtam a gyülekezetet – folytatta Arthur –, mert azt akarom, avassuk be
Lancelotot a rejtelmekbe. – Jól tudtam ennek is az okát. Guinevere ugyanezt követelte
tőlem az elmúlt évben, és az azóta eltelt hónapokban csakis abban reménykedtem, hogy
mostanra feladta tervét, ám az, éppen a háború előestéjén, újra napvilágra került.
Politikus választ adtam. – Nem lenne-e helyesebb, uram – vetettem fel –, ha Lancelot
király várakoznék, míg lebírjuk a szászokat? Addigra bizonyára lenne alkalmunk látni,
miként harcol. – Soha, egyikünk sem látta még Lancelotot egyetlen pajzsfalban sem, és
ha hű akarok lenni az igazsághoz, alig vártam már, hogy harcolni láthassam az
elkövetkezendő nyáron, s eközben reménykedtem, hogy javaslatom legalább néhány
hónapra elodázhatja a végső döntést az ügyben.
Arthur tétova kézmozdulatot tett, mintha felvetésem nem is igazán tartoznék a tárgyhoz. –
Nagy nyomás nehezedik ránk – közölte burkoltan –, hogy most válasszuk meg.
– Miféle nyomás? – kérdeztem én.
– Az anyja nincs jól.
Felnevettem. – Ez aligha elégséges ahhoz, hogy bárkit is Mithras követőjének
válasszunk, uram.
Arthur komor pillantást vetett rám, jól tudva, milyen erőtlen érvelése. – Ő király, Derfel –
mondta –, és egy király seregét vezeti a háborúnkba. Nem kedveli Siluriát, és nem is
hibáztathatom ezért. Vágyakozik a poéták, a hárfások, és Ynys Trebes csarnokai után,
pedig örökre elveszítette királyságát, csak mert én nem teljesítettem eskümet és nem
siettem seregemmel atyja segítségére. Tartozunk neki, Derfel.
– Én nem, uram.
– Tartozunk neki – erősködött Arthur.
– Akkor is várnia kell Mithrasszal – szóltam határozottan. – Ha fel fogod vetni a nevét,
uram, akkor, nem félek kimondani, bizonyosan elutasításra találsz.
Tarthatott tőle, hogy ez lesz a válaszom, de csak nem hagyott fel a vitával. – A barátom
vagy – szögezte le, félresöpörve ezzel minden érvet, amit csak felhoztam –, és örömömre
szolgálna, ha a barátom éppoly tisztességnek örvendene Dumnoniában, mint Powysban.
– Korábban alig vette le a szemét a vihar tépázta tölgyről, ám most állhatatosan kereste
tekintetem. – Lindinisben akarlak látni, barátom, és ha te, mindannyiunk közül éppen te, a
támogatásodról biztosítod Lancelotot, akkor bizonyosan beválasztjuk.
Sokkal több bujkált Arthur egyszerű szavai mögött, mint amennyi kimondatott. Ezáltal
erősítette meg, hogy igenis Guinevere az, aki erőlteti Lancelot jelöltségét, és hogy
valamennyi engedetlenségem bocsánatot nyer Guinevere szemében, ha teljesítem ezt az
egyetlen kérését. Válaszd Lancelotot Mithras követőjének, és magaddal hozhatod
Ceinwynt Dumnoniába, ahol Mordred bajnokának kijáró tisztelet övez majd, a magas
címhez dukáló vagyonnal, ranggal és földdel együtt.
Figyeltem, amint lándzsásaim egy csoportja tűnik fel az északi dombok felől. Egyik
aprócska bárányt hordozott karjában, gyaníthatóan egy árvát, melyet megint Ceinwynnek
kell majd a saját kezéből etetnie. Munkaigényes feladat volt ez, mert a bárányokat friss
tejbe áztatott szövetcsücsökkel kellett szoptatni, és azok még a féltő gondoskodás mellett
is legalább oly gyakran pusztultak el, mint maradtak életben, ám Ceinwyn mindezek
ellenére ragaszkodott hozzá, hogy próbálja menteni ártatlan életüket. Határozottan
megtiltotta, hogy akár egyetlen bárányt is vesszőkosárban temessenek, vagy hogy
irhájukat valamely fa törzsére szegezzék, és a nyáj láthatóan nemigen szenvedte meg
túlzott engedékenységét. Felsóhajtottam. – Coriniumban tehát – szóltam – javasolni fogod
L a n c e l o t o t ?
– Nem, nem én teszem. Bors fogja javasolni. Bors látta harcolni.
– Akkor hát reménykedjünk benne, uram, hogy Borsnak kijutott az ékesszólás
a d o m á n y á b ó l .
Arthur elmosolyodott. – Akkor hát nem adsz semmiféle választ?
– Nem adhatok olyant, amilyent szívesen hallanál, uram.
Megvonta vállát, megragadta karomat, és elindultunk visszafelé. – Mennyire gyűlölöm
ezeket a titkos céheket – sóhajtott fel, és én hittem neki, mert Arthurt soha, egyetlen
összejövetelen sem láttam, noha jól tudtam, hogy már évekkel ezelőtt beavatták Mithras
rejtelmeibe. – A kultuszoknak, mint amilyen Mithras is – folytatta –, össze kellene tartania
az embereket, de csak arra valók, hogy éket verjenek közéjük. Irigységet szülnek. Ám
néha, Derfel, tűzzel kell a tűz ellen harcolni, ezért azon gondolkodom, hogy magam
alapítok új céhet a harcosoknak. Azon férfiak, akik lándzsájukat a szászok ellen vezetik,
tagjai lennének valamennyien, és ezt tenném Britannia legmegbecsültebb seregének.
– Reméljük, a legnagyobb is lesz – jegyeztem meg.
– De nem gyülevészhad – toldotta meg, ezáltal korlátozva a tisztességet azon férfiakra,
akik esküjüket teljesítvén, és nem kénytelen kötelességükben fognak lándzsát. –
Embereim szívesebben tartoznak majd ehhez, mint holmi titkos kultuszhoz.
– És minek neveznéd? – kérdeztem.
– Még nem tudom. Britannia Harcosainak? A Bajtársaknak? Cadarn Lándzsáinak? –
Könnyedén beszélt, pedig tudtam, milyen komolyan gondolja szavait.
– És úgy gondolod, ha Lancelot is Britannia harcosai közé tartozna – ragadtam meg
önkényesen az egyik titulust –, akkor nem bánná, ha kirekesztenénk Mithrasból?
– Talán ez segítene – engedte meg –, de nem ez az elsődleges cél. Kötelességet rónák
minden harcosra. Ki csatlakozni akarna, esküt kellene tennie, hogy soha többé nem emel
fegyvert a többiekre. – Felvillantott egy gyors mosolyt. – Ha Britannia királyai kísértésbe is
esnének, lehetetlenné tenném a harcosok számára, hogy egymás ellen harcoljanak.
– Aligha lehetetlenné – szóltam élesen. – Egy királynak tett eskü megelőz minden mást,
még a neked tett esküt is.
– Akkor csak megnehezíteném a dolgukat – erősködött –, mert békét akarok, Derfel,
békét mindenáron. És te barátom, velem fogsz osztozni e békén Dumnoniában.
– Reménykedjünk benne, uram.
Magához ölelt. – Találkozunk Coriniumban – búcsúzott. Felemelt kézzel üdvözölte
lándzsásaimat, majd visszafordult hozzám. – Gondolkodj Lancelotról, Derfel. És fogadd
magadba a végtelen igazságot, hogy néha fel kell áldoznunk büszkeségünket a békéért
c s e r é b e .
E szavakkal ellovagolt, én pedig indultam figyelmeztetni embereimet, hogy a gazdálkodás
ideje immár leáldozott. Lándzsákat kellett élesítenünk, kardokat fennünk, pajzsokat újra
festenünk, lakkoznunk és vasalnunk. Visszatértünk a háborúba.
Két nappal Cuneglas előtt indultunk útnak, aki nyugati törzsfőinek és azok viharvert
harcosainak érkezését várta be Powys hegyei közül. Rám bízta ígéretét, hogy Powys
harcosai egy héten belül Coriniumba érnek, majd magához ölelt és életére esküdött, hogy
Ceinwyn biztonságban lesz. Ceinwyn visszaköltözött Caer Swsbe, hol Cuneglas maréknyi
lándzsása vigyázta a király családját, míg az távol járt a háborúban. Ceinwyn vonakodott
elhagyni Cwm Isafot és beköltözni az asszonyok csarnokába, hol Helledd királynő és
áporodott nénikéi uralkodtak, ám én emlékeztettem őt Merlin történetére a leölt kutyáról
és a bőrébe bújtatott nyomorék szukáról Guinevere Isisnek emelt templomában, és addig
könyörögtem neki, hogy húzódjon menedékbe a kedvemért, míg be nem adta a derekát.
Hatan saját embereim közül is csatlakoztak Cuneglas palotaőrségéhez, és mi többiek,
valamennyien az Üst Harcosai, délnek vettük az irányt. Valamennyien Ceinwyn ötágú
csillagját viseltük pajzsunkon, s magunkkal vittünk fejenként két lándzsát, egy kardot, és
egy teli bugyrot a hátunkra erősítve, benne kétszersült kenyérrel, sózott hússal, kemény
sajttal és szárított hallal. Jó érzés volt ismét masírozni, még ha utunk keresztül is vezetett
a Lugg Vale-en, ahol mostanra vaddisznók kaparták elő a holtakat, és a mezőn
mindenfelé elszórt emberi csontok hevertek. Aggódtam, hogy a csontok látványa esetleg
majd vereségükre emlékezteti Cuneglas embereit, ezért ragaszkodtam hozzá, hogy
szánjuk rá a fél napot, míg illőn újratemetjük a holttesteket, melyeknek, mielőtt először
eltemették volna, annak rendje és módja szerint lecsapták a fél lábát. Akkor nem minden
holtat égethettünk el, ahogyan szerettük volna, ezért le kellett vágni az elföldelt tetemek
egyik lábát, hogy a lelkek ne gyalogolhassanak. Most tehát újra elföldeltük a féllábú
holtakat, de még fél napi kemény munkával sem tudtuk eltüntetni a mészárlás minden
nyomát. Felkerestem a római szentélyt is, ahol végeztem Tanaburs druidával, és ahol
Nimue a halálba kínozta Gundleus lelkét, majd a még mindig vérmocskos padlóra
feküdtem, a pókhálóval beszőtt ősi koponyák közé, hogy imát rebegjek sértetlen
visszatérésemért.
Az ezt követő éjszakát már Magnisban töltöttük, a városban, melyet egy egész világ
választott el a lúdvérces meséktől a ködbe burkolódzott üstöktől és a Britannia Kincseiről.
Ez volt Gwent, egy ízig-vérig keresztény birodalom, és mindenfelé komor munka folyt. A
fegyverművesek lándzsafejeket kovácsoltak, a tímárok pajzsra való bőröket,
kardhüvelyeket, öveket és csizmákat cserzettek, míg a város asszonyai számolatlanul
sütötték a kemény, vékony cipókat, melyek hetekig is elálltak. Tewdric király emberei
bronz mellvértből, bőrszoknyából, és hosszú köpenyből álló római uniformisukat viselték.
Száz ilyen harcos már el is indult Corinium felé, másik kétszáz katona pedig csak az
indulásra várt, noha nem a király parancsnoksága alatt, mert Tewdric ágynak esett. Fia,
Meurig, Gwent koronahercege volt a csapat névleges ura, ám a valóságban Agricola
vezette a harcosokat. Agricola felett jócskán eljárt már az idő, ám háta még mindig
szálfaegyenes volt, és sebekkel tarkított karja most is bírta a kardot. Ő, aki mindig is
rómaibbnak állította magát a rómaiaknál, és akinek még én is kissé ijedten álltam komor
tekintetét, azon a tavaszi napon, Magnis erőssége előtt, egyenlőként üdvözölt. Először
rövidre nyírt, ősz haja bukkant elő a sátor ponyvája mögül, majd római uniformisba
öltözött teljes alakja is megjelent, hogy az öreg vitéz odasiessen hozzám és magához
ö l e l j e n .
Gondosan tanulmányozta harmincnégy lándzsásomat. Azok torzonborznak és
ápolatlannak tetszettek az ő simára borotvált harcosai mellett, ám elismeréssel adózott
fegyvereik és még inkább a magukkal hozott élelem mennyisége előtt. – Hosszú éveken
át – morogta – mást se hajtogattam, csak hogy egy lándzsás hajítófát se ér egy teli zsák
élelem nélkül, erre mit tesz ez a Siluriai Lancelot? Ideküld nekem száz lándzsást, egyetlen
morzsányi kenyér nélkül. – Beinvitált a sátrába, ahol savanyú, fakó színű borral kínált. –
Bocsánatkéréssel tartozom neked, Lord Derfel – fordult felém.
– Kétlem, jó uram – feleltem. Határtalan zavart éreztem az öreg katona társaságában, aki
akár saját nagyapám is lehetett volna. Egyetlen kézmozdulatával söpörte félre
szerénységem. – Nekünk is ott kellett volna harcolnunk a Lugg völgyében.
– Reménytelen küzdelemnek indult az, uram – mondtam –, és el voltunk keseredve.
Neked nem volt okod erre.
– De győztetek, nem igaz? – mordult fel. Elfordult, amint egy hirtelen széllökés próbált
felkapni egy faháncsot asztaláról, melyet amúgy tucatjával borítottak el a faháncsok,
valamennyin harcosok neveivel. Lesúlyozta a könnyű ívet egy tintatartóval, majd újból
felém fordult. – Hallom, ismét találkozunk a bikával.
– Coriniumban – erősítettem meg. Agricola, ellentétben urával, Tewdrickel, megmaradt
pogánynak, noha ideje már nem maradt a brit istenségekre, egyedül Mithrasra.
– Hogy beválasszuk Lancelotot – folytatta Agricola keserűen. Hallgatta, amint egyik
beosztottja parancsokat vakkant a tábora mellett, s nem hallván semmi olyat, ami
elővonta volna sátrából, újra rám nézett. – Mennyit tudsz erről a Lancelotról? – kérdezte.
– Eleget – feleltem szárazon –, hogy ellene szóljak.
– Magadra vonnád Arthur neheztelését? – Hangja meglepetten csengett.
– Vagy Arthur neheztelése – szóltam keserűen –, vagy Mithrasé. – Jelet rajzoltam
magamra a gonosz ellen. – És Mithras isten.
– Arthur Powys felé tért be hozzám, hogy beszéljen velem – mondta Agricola –, és azzal
érvelt, hogy Lancelot megválasztása Britannia egységét segítené elő. – Itt megállt,
morózus pillantást vetve rám. – Burkoltan arra is utalt, hogy tartozom neki egy
szavazattal, amiért távol maradtam Lugg Vale-től.
Arthur, úgy tűnt, nem válogat az eszközökben, csak hogy célját elérje. – Akkor hát
szavazz mellette, uram – mondtam –, hisz a kizáráshoz elég egy szavazat is, és az
enyém bizonyosan ellene szól.
– Nem hazudhatok Mithras előtt – csattant fel Agricola –, és én magam sem kedvelem
Lancelot királyt. Két hónappal ezelőtt itt járt, tükröket venni.
– Tükröket! – Nevetnem kellett, amiért Lancelot még mindig gyengéd érzelmekkel
viseltetett a tükrök iránt. Ynys Trebesben, atyja magasan fekvő, szellős királyi palotájában
is római tükrök borították szobája egész falát, bár azok valószínűleg megolvadtak a
tűzben, amikor a frankok elözönlötték a szigetet, és Lancelot nyilván fel akarta újítani
k o l l e k c i ó j á t .
– Tewdric el is adott neki egy szép arany-ezüst ötvözetű tükröt – folytatta Agricola. –
Akkora, akár egy pajzs, egészen kivételes darab. Olyan tiszta, akárha tiszta napon néznél
egy sima tükrű tóba. És alaposan meg is fizettette vele az árát. – Helyesen is tette, hiszen
az elektrum, az arany és ezüst ötvözete, bizony valódi ritkaságnak számított. – Tükrök –
folytatta Agricola érdes hangon. – Siluria iránti kötelességeivel kellene törődnie, nem
azzal, hogy magát nézegesse. – Felkapta kardját és sisakját, amint kürt szava harsant a
város felől. Kétszer szólt, és Agricola felismerte a jelet. – Az örökös – morogta, és
kiengedett a napfénybe, hogy lássuk, amint Meurig valóban kilovagol Magnis római
sáncairól. – Inkább idekint táborozom – mondta Agricola, miközben emberei kettős sorba
fejlődtek az örökös tiszteletére –, csak hogy elkerüljem a papjaikat.
Meurig herceg négy keresztény pap társaságában jött, akiknek sietősre kellett fogniuk, ha
lépést akartak tartani az örökös lovával. A herceg fiatal férfiú volt még – az igazat
megvallva, nem volt egyéb taknyosorrú gyermeknél, mikor először megláttam, és az nem
is történt olyan rég –, s ifjúságát szőrszálhasogatóan idegesítő modorával igyekezett
palástolni. Alacsony volt, sápadt és erőtlen, sóhajnyi barna szakállal. Hírhedetten imádta
a szavak csűrését-csavarását, ezért előszeretettel vett részt a törvényszékek
huzakodásaiban és az egyházi szócsépléseken. Tudós ember hírében állott, aki páratlan
tapasztalatra tett szert az eretnek érvek megcáfolásában, melyek oly szégyenletes
kordába szorították az igaz keresztény tanok terjedését Britanniában, valamint betéve
tudta a brit törzsi törvények mind a tizennyolc fejezetét, és húsz nemzedékre
visszamenőleg képes volt megnevezni tíz briton királyság felmenőit, miként azok klánjait
és törzseit is, és mindez, okosítottak fel bennünket Meurig lelkes hódolói, még csak a
kezdete mérhetetlen tudásának. Hívei szemében lehetett a tanulás bajnoka és Britannia
legihletettebb szónoka, ám a számomra mégsem tűnt egyébnek, mint egy hercegnek, aki
megörökölte apja eszét, de bölcsességét már nem. Mindenki másnál inkább volt az a
Meurig, aki rábírta Gwentet, hogy hagyja magára Arthurt a Lugg Vale-i csata előtt, és már
ez önmagában elég volt ahhoz, hogy ne szeressem, noha engedelmesen féltérdre
ereszkedtem, amint a herceg leszállott lova nyergéből.
– Derfel – szólt azon furcsa, sipákoló fejhangon. – Emlékszem rád. – Azért nem próbált
meg felállítani, amint elhaladt mellettem a sátor felé.
Agricola engem is beinvitált, ezáltal megkímélve a négy ziháló Paptól, melyeknek egyéb
feladatuk sem volt, mint a közelében maradni hercegüknek, aki tógába öltözötten és a
nyakában lógó jókora fakereszttel láthatóan feszülten érezte magát jelenlétem miatt.
Mogorva pillantást vetett rám, majd nyivákoló hangon siránkozni kezdett Agricolának, de
mint hogy latinul beszéltek, mindebből egy megveszekedett szót sem értettem. Meurig
érvei alátámasztására egy pergamentekercset lóbált Agricola előtt, aki türelmesen állta a
dagályos szónoklatot.
Meurig a végén felhagyott az érveléssel, összetekerte a pergament és visszatette tógája
redői közé. Hozzám fordult. – Nem számítasz rá ugye – kérdezte, ismét britonra váltva –,
hogy etetni fogjuk embereidet?
– Saját ételünket esszük, herceg – feleltem, majd atyja egészsége után érdeklődtem.
– A király ágyéktáji fisztulától szenved – magyarázta Meurig sipákoló hangján. –
Alkalmaztunk már lenmaglisztes borogatást és orvosai rendre eret is vágnak rajta, de
sajna, Isten nem látja elérkezettnek az időt, hogy visszanyerhesse egészségét.
– Küldess Merlinért, herceg – javasoltam.
Meurig csak pislogott. Rövidlátó lévén állandóan összpontosítania kellett, és ez a rossz
hangulat külső jeleivel ruházta fel. Végül sikerült kipréselnie magából egy erőtlen, tettetett
nevetést. – Na igen, te persze, ha megbocsátasz megjegyzésemért – szólt burkolt
becsmérléssel –, afféle bolondként híresültél el országszerte, hogy Diwrnach haragját
megkockáztatván hoztál vissza egy edényt Dumnoniába. Egy fazekat, ha jól tudom?
– Egy üstöt, herceg.
Meurig vékony ajkai gyors mosolyra rándultak. – Nem gondolod, Lord Derfel, hogy
kovácsaink ennyi erővel tucatnyi üstöt is készíthettek volna nektek?
– Legalább tudom, hová jöjjek legközelebb konyhai edényeket venni, herceg – feleltem.
Meurig szípákolni kezdett a sértés hallatán, de Agricola csak mosolygott.
– Nem értettél semmit a társalgásból? – kérdezte Agricola, amint Meurig eltávozott.
– Nem bírom a latint, uram.
– Amiatt panaszkodott, hogy egy törzsfő nem fizette meg az adót. Szerencsétlen fickó
harminc füstölt lazaccal és húsz kocsi hántolt fatörzzsel tartozik nekünk. Ez a Meurig
képtelen megérteni, hogy szegény Cyllig embereit ragály sújtotta az elmúlt télen, hogy a
Wye folyót az orvhalászok szinte teljesen kifogták, és Cyllig még így is kéttucatnyi
lándzsást hoz nekem. – Agricola undorodva köpött ki. – Napjában tízszer! – folytatta. –
Napjában tízszer jön ide a herceg ilyen gondokkal, melyeket még a legostobább tiszttartó
is megoldana egy szemvillanás alatt. Bárcsak felkötné apja sajgó ágyékát, és újra
elfoglalná a trónt.
– Mennyire beteg Tewdric?
Agricola vállat vont. – Fáradt, nem beteg. Fel akarja adni a trónt. Azt mondja,
leborotváltatja a fejét és papnak áll. – Újra kiköpött a sátor padlójára. – De én majd
betöröm a mi örökösünket. Hadd lássanak a hölgyek igazi háborút.
– Hölgyek? – kérdeztem, kíváncsian, mi ihlette Agricolát az epés szófordulatra.
– Meglehet, hogy vaksi, akár egy féreg, Lord Derfel, de egy szemrevaló lányt még így is
kiszúr, akár a sólyom a cickányt. Kedveli a hölgyeit, ezt aztán el lehet mondani Meurigról,
és van is neki néhány belőlük. És miért is ne? Ez dukál a hercegeknek, nincs igazam? –
Lecsatolta kardját, és felakasztotta az egyik sátorcölöpbe vert szögre. – Holnap útnak
indultok?
– Igen, uram.
– Étkezz velem ma este – javasolta, majd kivezetett a sátorból és hunyorogva az égre
emelte tekintetét. – Száraz lesz a nyár, Lord Derfel. Sok szászt megölünk majd.
– És micsoda hősi énekek születnek majd – szóltam lelkesen.
– Néha azt hiszem, éppen ez a baj velünk, britonokkal – torkolt le Agricola komoran. –
Hogy túl sok időt töltünk énekléssel, és csak keveset a szászok ölesével.
– De nem az idén – bizonygattam –, de nem az idén. – Mert ez Arthur éve volt, a szászok
lemészárlásának éve. Az év, mely meghozza majd teljes győzelmünket.
Kiérvén Magnisból a római utakon indultunk meg, melyek nyílegyenesen vezettek
Britannia szívébe. Kedvezett számunkra az idő, alig két nap alatt elérkeztünk Coriniumba,
és valamennyiünket boldogság töltött el, amiért visszaértünk Dumnoniába. Az ötágú
csillag a pajzsomon talán különös jelvénynek tetszett, ám amint a falusi népek
meghallották nevem, áldásért térdepeltek elém, mert én voltam Derfel Cadarn, Lugg Vale
győzője és az Üst Harcosa, és hírnevem, úgy tűnt, messze előttem járt. Legalábbis a
pogányok körében. A városokban és a nagyobb falvakban, hol számosan éltek
keresztények is, már valószínűbben prédikációval vártak bennünket és tudatták velünk,
hogy Isten akaratát beteljesíteni lovagolunk a szászok ellen, ám ha meghalunk a csata
hevében, lelkünk a pokolban kárhozik el, amiért életünkben a régi '49steneket imádtuk.
Én magam inkább tartottam a szászoktól, mint a keresztények poklától. A szász
félelmetes ellenfél: pénztelen, esztelen, és számtalan. Miután Coriniumba értünk, mi is
hallottuk a baljós történeteket, hogy naponta érkeznek újabb hajók Britannia keleti
partvidékére, fedélzetükön vérszomjas harcosokkal és kiéhezett családokkal. A
betolakodók földünket akarták, és hogy azt megszerezhessék, százával állították ki a
lándzsákat, kardokat, és kétélű harci bárdokat, mi azonban megőriztük bizodalmunkat.
Amilyen ostobák voltunk, szinte dalolva meneteltünk a csatába. Azt hiszem, Lugg Vale
borzalmai után úgy gondoltuk, immár semmi sem érhet el bennünket. Fiatalok és erősek
voltunk, kegyeltek bennünket az Istenek, és oldalunkon tudhattuk Arthurt.
Coriniumban találkoztam Galahaddel. Miután elváltunk Powys-ban, ő segített Merlinnek
elvinni az Üstöt Ynys Wydrynbe, majd a tavaszt Caer Ambrában töltötte, melynek
újjáépített erődítményéből és Sagramor seregei élén többször is mélyen behatolt Lloegyr
földjére. A szászok, figyelmeztetett, készen állnak eljövetelünkre, és őrtüzeket táplálnak
minden dombtetőn, hogy időben értesüljenek közeledtünkről. Galahad a nagy
haditanácsra érkezett Coriniumba, melyet Arthur hívott egybe. Magával hozta Cavant, s
vele azon embereimet, akik nem voltak hajlandóak velem tartani északra, Lleynbe. Cavan
féltérdre ereszkedett előttem, és úgy könyörgött, hogy ő és emberei megújíthassák
nekem tett esküjüket. – Nem tettünk senki másnak esküt – kérlelt –, kivéve Arthurt, és ő
azt mondja, téged kell szolgálnunk, ha veled akarunk harcolni.
– Azt hittem, már rég meggazdagodtál – fogadtam Cavant –, és hazatértél Írországba.
Elmosolyodott. – Még megvan a kockatáblám, uram.
Visszafogadtam őt szolgálatomba. Megcsókolta Hywelbane pengéjét, azután
megkérdezte, hogy ő és emberei felfesthetik-e a fehér csillagot pajzsukra.
– Felfesthetitek – feleltem –, de négy ággal.
– Néggyel, uram? – Cavan pajzsomra pillantott. – A tiéden öt ága van, uram.
– Az ötödik – mondtam Cavannek – az Üst Harcosaié. – Csalódottnak tűnt, de elfogadta
ítéletem. Arthur egyáltalán nem helyeselte az ilyesmit, de még ő is belátta, hogy nem
nélkülöz minden jogalapot, ha embereimet más harcosok fölé emelem, ráadásul a
harcosok kedvelik a kitüntetést, és szerintem azok, kik a Sötét Utat megjárták,
kétszeresen is rászolgáltak erre.
Elmentem üdvözölni Cavannel együtt szolgáló embereimet, és egy Churn-folyó menti
táborban akadtam rájuk, Coriniumtól keletre. Legalább száz harcos lelt ideiglenes
otthonra a keskeny folyóvíz mellett, mert maga a város már rég szűkösnek bizonyult
ahhoz, hogy fallal közé fogadja az összegyűlt katonákat. A sereg derékhada Caer
Ambrához közel gyülekezett, ám a nagy haditanácsra érkező valamennyi hadvezér
elhozta magával csatlósait, és ezen harcosok önmagukban elegendőek voltak sereg
benyomását kelteni a Churn menti ligetekbe tömörülve. Az egymásnak támasztott pajzsok
mind Arthur stratégiájának sikerét igazolták, hisz egyetlen pillantással felmérhettem
Gwent fekete bikáját, Dumnonia vörös sárkányát, Siluria rókáját, Arthur medvéjét,
valamint a hozzám hasonlóak pajzsait, melyek uruk tisztességét jelezvén saját jelvénnyel
büszkélkedhettek – csillagok, sólymok, sasok, vadkanok sorakoztak fel Sagramor
fenyegető koponyája és Galahad árva keresztje mellé.
Culhwch, Arthur kuzinja, saját lándzsásai társaságában táborozott, és alig várta már, hogy
üdvözölhessen. Olyan jó volt őt viszontlátni. Az ő oldalán harcoltam Benoicban, és ott
tanultam meg fivéremként szeretni őt. Közönséges volt, harsány, közömbös, és kéretlenül
nyers, ugyanakkor nem akadt nála különb bajtárs a csatában. – Hallom, egy igazi
hercegnő kemencéjében melengeted a cipódat – szólt, amint szorosan magához ölelt. –
Szerencsés egy kutya vagy, az már biztos. Csak nem bocsátott rád Merlin valami bűbájt?
– Ezerszer is.
Felnevetett. – Nem mintha panaszkodnék. Három asszonyom van, valamennyi kikaparná
értem a többi szemét, és mind a három vemhes is. – Elvigyorodott, jóízűen megvakarva
ágyékát. – Tervek – morogta. – Nem lehet szabadulni tőlük. De legalább nem hagyják élni
azt a kis fattyú Mordredet sem.
– Felséges urunkat? – incselkedtem vele.
– Kis fattyú – sziszegte ádázán. – Én mondom, Derfel, véresre vertem, és még abból se
tanult. A bűzhödt kis varangya. – Kiköpött. – Akkor hát holnap Lancelot ellen szólsz majd?
– Honnét tudsz te erről? – Agricolán kívül senki másnak nem beszéltem immáron szilárd
elhatározásomról, ám a hírek, úgy tűnt, valamiképp előttem jártak, vagy csak túlságosan
is köztudott volt a siluriai király irányában érzett viszolygásom, hogy másra számítsanak
t ő l e m .
– Mindenki tudja – erősített meg Culhwch. – És mindenki támogat ebben. – Elnézett
mellettem, majd váratlanul kiköpött. – A varjak – mormolta.
Megfordultam, hogy keresztény papok menetére legyek figyelmes a Churn túlsó partján.
Tucatnyian is lehettek, valamennyien fekete öltözetben, és valamennyien vallásuk egy
dallamtalan halotti énekét kántálták. Jó húsz lándzsás követte a menetet, és pajzsaikon
meglepetten ismertem fel hol Siluria rókáját, hol Lancelot halászsólymát. – Azt hittem, az
áldozások két nappal ezelőtt megvoltak – fordultam Galahadhez, aki ide is elkísért.
– Így is van – mondta ő. A háború előjátékaként szolgáló ceremóniák során az istenségek
áldását kértük embereink fejére, és akadtak akik egyedülálló módon mind a keresztény
Istent, mind a pogány szentségeket megkeresték a kéréssel. – Ez sokkal inkább olyan,
mint egy keresztelő – toldotta meg Galahad.
– Bel szent nevére, mi az a keresztelő? – kérdezte viszolyogva Culhwch.
Galahad felsóhajtott. – Keresztény szertartás, kedves Culhwch, azt jelképezendő, hogy
Urunk kegyessége lemossa rólunk bűneinket.
A magyarázat nyomán Culhwch harsány kacajra fakadt, kiérdemelve egy mogorva
pillantást az egyik paptól, aki most felkapta csuhája alját és lassan belegázolt a sekély
folyóba. Egy botot használva tapogatta ki a rituáléra alkalmas, kellően mély helyet, és
esetlen mozdulatai nyomán tucatjával gyűltek a kellően unott, ám érdeklődő lándzsások a
folyócska felénk eső partjára, szemben a keresztényekkel.
Egy ideig nem sok minden történt. A siluriai lándzsások zavart őrséget adtak, míg a
tonzúrás papok jajveszékelve kántáltak és a magányos halász tovább bökdöste a
folyómedret ezüst keresztbe végződő botja boldogabbik végével. – Azzal az életben nem
fogsz pisztrángot – bömbölte Culhwch –, próbálkozz inkább egy lándzsával! – A remekül
szórakozó harcosok egy emberként röhögtek fel, míg a papok mogorva pillantásokkal
méregetve lassan felhagytak a gyászos énekkel. Néhány asszony a városból szintén eljött
a folyóhoz, hogy csatlakozzon az énekléshez. – Asszonyok vallása ez – köpött ki
C u l h w c h .
– Ez az én vallásom is, kedves Culhwch – morogta Galahad. Ő és Culhwch Benoicban
végigvitatkozták az egész átkozottul hosszú háborút, és vitájuknak, miként
barátságuknak, sosem szakadt vége.
A pap végre ráakadt egy kellően mély pontra, olyan mélyre, hogy a víz egészen a
derekáig ért, és ott megpróbálta leszúrni botját a folyómederbe, ám a sodrás ereje folyton
előredöntötte a keresztet, és minden egyes újabb kísérlet lelkes üdvrivalgást csalt ki az őt
figyelő lándzsásokból. A figyelők közül többen maguk is keresztények voltak, de nem
tettek kísérletet a gúnyolódás megfékezésére.
A papnak végül sikerült megállítani a keresztet, noha meglehetősen bizonytalanul, azután
kievickélt a folyóból. A lándzsások fütyülni és hujjogni kezdtek, vékony fehér lábait látván,
az pedig gyorsan leengedte csuháját, hogy elrejtse őket.
Azután egy második menet tűnt fel, melynek csupán a látványa elég volt ahhoz, hogy
néma csend hulljon a folyó mindkét partjára. A csend a tiszteleté volt, hisz a tucatnyi
lándzsás egy ökrös szekeret kísért, melyet fehér vásznakkal béleltek, és amelyen két
asszony és egy nap foglalt helyet. Az egyik asszony Guinevere volt, a másik Elaine
királyné, Lancelot anyja, ám a legdöbbenetesebbnek mégis a pap kiléte tűnt. Sansum
püspök volt az. Teljes püspöki regáliát viselt, ízléstelenül csiricsáré palástot és hímzett
kendőt, míg nyakában súlyos, rőt arany kereszt függött. Kiborotvált tonzúrája a koponyája
elején rózsaszínre égett a napon, és fekete haja úgy állt fel mellette, akár az egér fülei.
Lughtigern, Nimue mindig így nevezte, az Egérkirály. – Azt hittem, Guinevere ki nem
állhatja – szóltam, hisz Guinevere és Sansum mindig is megátalkodott ellenségek voltak,
ám most mégis ott kellett látnom az egérkirályt Guinevere-rel egy szekéren. – Hát már
nem kegyvesztett? – kérdeztem elhűlve.
– A szar mindig fennmarad a vízen – morogta Culhwch.
– És Guinevere nem is keresztény – tiltakoztam.
– És nézd azt a másik darab szart – szólt Culhwch, és a hat lovasra mutatott, mely az
ökrös szekeret kísérte. Lancelot vezette őket. Fekete lovat ült meg, és nem viselt egyebet,
mint egy kockás nadrágot és egy fehér inget. Arthur ikerfiai, Amhar és Loholt a nyomában
jártak, teljes harci felszerelésben, tollas sisakban, láncingben, és hosszú szárú
csizmában. Mögöttük három másik lovas lépdelt, egyikük vértezetben, a másik kettő a
druidák hosszú fehér köpenyében.
– Druidák? – hitetlenkedtem. – Egy keresztelőn?
Galahad vállat vont, éppúgy nem lelve a dolog magyarázatát, mint én. A két druida testes,
erős fiatalember volt, sötét, jóvágású arccal, sűrű fekete szakállal, és hosszú, gondosan
kifésült fekete hajzattal, mely hosszan lógott hátra tonzúrájuk vonalától. Fagyönggyel
díszített fekete botot hordtak, és druidától szokatlan módon kardhüvelyt is. A harcos, ki
velük lovagolt, valójában nem is férfi volt, de asszony, magas, egyenes tartású, vörös hajú
némber, kinek hihetetlenül hosszú fürtjei ezüst sisakja peremétől egészen lova gerincéig
leértek. – Ade, úgy hívják – jegyezte meg Culhwch.
– És ő kicsoda? – kérdeztem.
– Mégis, mit gondolsz? A mosogatólány? Ő tartja melegen az ágyát – vigyorgott Culhwch.
– Nem emlékeztet valakire?
Ladwysre, Gundleus ágyasára emlékezetett. Vajon ez lenne Siluria királyainak végzete,
hogy olyan ágyasokat tudjanak maguk mellett, kik férfi módra ülik meg a lovat és kardot
viselnek? Ade hosszú kardot kötött derekára, egyik kezében lándzsát, a másikban
halászsólyommal ékes pajzsot hordozott. – Gundleus ágyasa – feleltem Culhwch
k é r d é s é r e .
– Vörös hajjal? – kérdezte Culhwch kétkedően.
– Guinevere – mormoltam, és valóban volt némi felszínes hasonlóság Ade és a dölyfös
Guinevere közt, ki Elaine királyné mellett ült a szekéren. Elaine ugyan sápadtnak tetszett,
ám nyomát sem láttam a halálos kórnak, mely a szóbeszéd szerint teljesen elemésztette.
Guinevere éppoly jóképűnek tűnt, mint mindig, és nem adta gyermekágyi
megpróbáltatások jeleit. Igaz, gyermekét sem hozta magával, de hát erre nem is
számítottam. Gwydre bizonyára megmaradt Lindinisben, biztonságban szoptatós dajkája
karjaiban jókora távolságban, nehogy sírása megzavarhassa Guinevere álmát.
Arthur ikrei leszálltak lovukról Lancelot mögött. Még mindig nagyon fiatalok voltak, épp
csak elég idősek ahhoz, hogy lándzsát fogva hadakozni kezdjenek. Sokszor találkoztam
velük, ám nem kedveltem őket, amiért olyannyira híján voltak Arthur nemes
tulajdonságainak. Gyermekkoruk óta elkényeztették őket, és ennek eredményeképp
forrófejű, önző, kapzsi tizenévessé cseperedtek, akik megvetették apjukat, gyűlölték
anyjukat, Ailleannt, és azokon vettek bosszút fattyúságuk miatt, akik nem mertek
szembeszállni Arthur véreivel. Hitvány, alávaló lények voltak. A két druida is lecsusszant
nyergéből és megállt az ökrös szekér mellett.
Culhwch lett az első, aki megértette Lancelot szándékát. – Ha megkeresztelkedik –
morogta –, akkor nem csatlakozhat Mithrashoz, igaz?
– Bedwin is megtette – mutattam rá –, pedig Bedwin püspök is volt.
– A drága Bedwin – nevetett fel Culhwch –, egyszerre játszott mindkét oldalon. Amikor
meghalt, Bel egy képmását találták a házában, és a felesége elmondta, hogy gyakran
még áldozott is előtte. Nem, meglátod, igazam lesz. Lancelot így akarja kikerülni, hogy
elutasítsák Mithras hívei.
– Talán csak megérintette az Isten – tiltakozott Galahad.
– Akkor a te istenednek jó mocskos lehet most a keze – vágta rá Culhwch –, már
megbocsáss, hisz mégiscsak a testvéredről van szó.
– A féltestvérem – mondta Galahad, nem akarván közelibb rokonságba keveredni
L a n c e l o t t a l .
A szekér közvetlenül a folyó partján állt meg. Most Sansum kecmergett le róla, majd
anélkül, hogy fényűző köntöse megóvásával bajlódott volna, átfurakodott a bozótoson és
belegázolt a folyóba. Lancelot leszökkent nyergéből és a parton várakozott, mialatt
Sansum kinyújtotta kezét és megmarkolta a keresztet. Apró emberke volt ez a Sansum,
és a víz egészen a mellén függő keresztig felért. Farkasszemet nézett velünk, kéretlen
hallgatóságával, és felemelte öblös hangját. – Ezen a héten – üvöltötte –, az ellenség felé
vezetitek a ti lándzsáitokat, és Isten áldása lészen veletek. Isten segít benneteket! És ma,
itt, ennél a folyónál, tanúi lehettek a mi Urunk hatalmának. – A keresztények a ligetben
keresztet vetettek magukra, míg számos pogány, köztük Culhwch és jómagam, kiköpött,
hogy elűzze a gonoszt.
– Itt láthatjátok Lancelot királyt! – bömbölte Sansum, Lancelot felé lökve karjait, mintha
lenne olyan közöttünk, ki ne ismerné nevét. – Benoic hősét, Siluria királyát, a Sasok Urát!
– Kiknek az urát? – kérdezte Culhwch.
– És ezen a héten – folytatta Sansum –, éppen ezen a héten vette volna magára Mithras
bűnös társaságát, a vér és harag hamis istenét.
– Ő ugyan aligha – morogta Culhwch, ám hangja beleveszett más Mithras-tagok
t i l t a k o z á s á b a .
– De tegnap – csapott le Sansum hangja a tiltakozókra – e nemes király egy látomás
szemtanúja lett. Egy látomást látott! Nem egy korhely varázsló hagymázas
agyszüleményét, de tiszta és érintetlen álmot, mely aranyszárnyakon szállt le hozzá a
mennyekből. Szentséges látomást!
– Ade megemelte előtte a szoknyáját – dörmögött Culhwch.
– Urunk szent és áldott anyja maga jött el Lancelot királyhoz – kürtölte világgá Sansum. –
Szentséges Szűz Máriánk volt az, kinek makulátlanul szeplőtlen ágyékából megszületett
Krisztus Urunk, az emberiség igaz megváltója. És tegnap, tündöklő fények közepette,
aranyló csillagok felhőjébe burkolózva, eljött Lancelot királyhoz, és gyönyörűséges
kezével Tanlladwyrt érintette! – Új fent maga mögé intett, mire Ade ünnepélyes
lassúsággal elővonta Lancelot kardját, melyet Tanlladwyrnek nevezett, és a magasba
tartotta. A nap visszaverődött tükörfényes pengéjéről, egy pillanatra elvakítva bennünket.
– E karddal – üvöltött Sansum – a Szent Szűz ígéretet tett a királynak, hogy ő győzelemre
fogja vezetni Britanniát. E kardot, mondotta Úrnőnk, Fiam szegtől sebzett keze érintette,
és magán viselé az Én áldásomat. E naptól fogva, mondotta Úrnőnk, e penge
neveztessen a Krisztus Kardja néven, mert szent az.
Lancelot arca, meg kell adni, roppant zavarról árulkodott a prédikációt hallgatva,
valójában az egész ceremónia mértéktelenül zavarba hozhatta, hisz végtelen
büszkeséggel és törékeny méltósággal megáldott férfiú volt, de még mindig inkább
kívánatosnak tűnhetett a szemében megmártózni a folyóban, mint nyilvános szégyent
vallani Mithrasszal. Csakis az elutasítás biztos tudata vehette rá, hogy ily nyilvánosság
előtt fordítson hátat pogány isteneinek. Guinevere, mint megfigyeltem, szándékoltan nem
is a folyót nézte, ehelyett inkább a harci lobogókra függesztette tekintetét, melyek
Corinium fa- és földsáncain lengtek. Pogány volt, Isis imádója, sőt, az igazat megvallva,
hírhedetten a kereszténység legádázabb ellensége, mégis felülkerekedett viszolygásán,
csak hogy támaszul szolgáljon Lancelotnak, megkímélve ezzel a megaláztatástól. A két
druida halkan beszélgetett vele, néha-néha meg is nevettetve őt.
Sansum megpördült és szembenézett Lancelottal. – Felséges uram – kiáltott eléggé
hangosan, hogy mi is jól hallhassuk – Jöjj hát! Jöjj az életnek vízébe, jöjj, amiként a
kisgyermek is részesül a kereszt szentségében az egyetlen igaz Isten által.
Guinevere lassan felénk fordult, hogy lássa Lancelotot begázolni a folyóba. A keresztény
papok a folyó túloldalán széttárták karjukat, míg a városi asszonyok térdre potyogtak és
révült tekintettel figyelték a jóvágású, magas királyt odalépni Sansum püspök mellé. A nap
megcsillant a víztükrön, és rávetült Sansum keresztjének rőtszínű aranyára. Lancelot
lehajtotta fejét, mintha nem is akarná látni ezt az egész megalázó ceremóniát.
Sansum kinyúlt és kezével Lancelot koronáját érintette. – Magadhoz öleled-é – üvöltött,
hogy mindannyian hallhassuk – az egyetlen igaz hitet, az egyetlen hitet, és Krisztusunkat,
ki meghalt a mi bűneinkért?
Lancelot bizonyára igennel felelt, noha egyikünk sem hallotta válaszát.
– Megtagadod-é – bömbölte Sansum még hangosabban – a többi Isteneket, és az ő
valamennyi szentjüket, és más bűnös szellemeket és bálványokat és sátánfattyakat, kinek
mocskos cselekedetei megcsalják a világot?
Lancelot bólintott és motyogott valamit beleegyezésképpen.
– És ellene szegülsz-é – folytatta Sansum, kéjesen ízlelgetve a szavakat – Mithras
praktikáinak, és elismered-é őket azoknak, mik valójában, a Sátán mocskának, és Urunk
Jézus Krisztus gaz ellenségének?
– Igen. – Lancelot válaszát ezúttal tisztán hallhattuk mindannyian.
– Akkor az Atya nevében – ordított Sansum –, és a Fiú nevében, és a Szentlélek
nevében, kereszténnyé avatlak téged – és ezzel tolni kezdte lefelé Lancelot olajos fejét,
bekényszerítve a királyt a Churn hűvös vízébe. Sansum oly sokáig tartotta Lancelotot a
víz alatt, hogy már azt hittük, belé is fojtja a fattyúját, de végül mégis engedte levegőhöz
jutni. – És ezzel – fejezte be Sansum, miközben Lancelot a vizet köpködte maga köré –
áldottnak mondlak, és legyen a te neved keresztény, és vezesd a te ellened ellen Krisztus
szent seregét. – Guinevere, nem egészen biztosan benne, mi lenne illendő, udvariasan
tapsolni kezdett. Az asszonyok és a papok új dalba kezdtek, keresztény mértékkel mérve
nagyon is tüzes ütemben.
– A szent szajha szent nevére – tört ki Culhwch, Galahadnek címezve szavait –, mi az a
s z e n t l é l e k ?
Ám Galahad nem várta ki, hogy válaszolhasson. Testvére keresztsége felett támadt
hirtelen boldogságában belegázolt a folyóba, és mostanra már a folyó másik partján
bukkant partra, féltestvérével szinte egy időben. Lancelot nem számított rá, hogy itt látja,
és egy pillanatra megmerevedett, kétségkívül Galahad irántam érzett szeretetére
gondolva, ám ekkor hirtelen visszaemlékezett a szeretet keresztényi kötelmére, mely
mostantól fogva rá is kötelező erővel nehézkedett, és elfogadta Galahad szenvedélytől
fűtött ölelését.
– Képes meg is csókolni azt a varangyot? – kérdezte Culhwch vigyorogva.
– Hadd tegye – feleltem. Lancelot nem látott engem, és úgy éreztem, nincs is rá szükség,
hogy lásson, ám ekkor Sansum, ki szintúgy kiemelkedett a folyóból és próbálta kirázni a
vizet nehéz köpenyéből, valahogyan kiszúrt magának. Az egérkirály sohasem tudott
ellenállni a kísértésnek, ha egy ellenségét provokálhatta, és most is hagyta magát.
– Lord Derfel! – kiáltott a püspök.
Ügyet sem vetettem rá. Guinevere, meghallva nevemet, metsző pillantással nézett fel. Ez
idáig Lancelottal és féltestvérével beszélgetett, ám most késedelem nélkül parancsot
vakkantott a szekérhajtónak, ki megbökte ösztökéjével az állatok véknyát, ezáltal hajtva
előre a szekeret. Lancelot sietősen felkapaszkodott a már mozgó járműre, hátrahagyva
követőit a folyóparton. Ade követte, kantárán vezetve lovát.
– Lord Derfel! – kiáltott Sansum ismét.
Vonakodva fordultam vissza, hogy szembenézzek vele. – Püspök?
– Reménykedhetem benne, hogy követni fogod Lancelot királyt a megtisztulás folyójába?
– Nemrég fürödtem, püspök – vetettem oda neki, harsány kacajt ébresztve a partoldalon
figyelő lándzsásokból.
Sansum a kereszt jelét rajzolta magára. – Isten Bárányának szent vérében kellene
megfürdened – kiáltotta bősz indulattal –, hogy lemosd magadról Mithras mocskát! Velőd
mélyéig gonosz vagy, Derfel, nyomorúságos bűnös, bálványimádó, pokol ördöge, szászok
fattya, te szajhák ura!
A legutolsó sértés felkorbácsolta indulataimat. A többi nem volt egyéb szócséplésnél, ám
Sansum, lehetett bármily agyafúrt, sohasem tanúskodott bölcs előrelátásról, amikor nyílt
összetűzésre került a sor, miként ezúttal sem tudott ellenállni a kísértésnek, hogy az
utolsó inzultussal Ceinwynt illesse. A kihívás nyomában ádáz haraggal vetettem magam
előre, a katonák harsány üdvrivalgásától kísérten, és az örömkiáltások csak szaporodtak,
amint Sansum rémülten fordított nekem hátat, hogy menekülőre fogja a dolgot. Jókora
előnnyel vághatott a távnak, azontúl ruganyos, fürge ember is volt, ám a súlyos köntös
redői akadályozták mozgásában, és én néhány lépés után már be is értem a Churn túlsó
partján. Lándzsámat használtam, hogy kihúzzam alóla a lábait, leküldve őt a
százszorszépek és kankalinok közé fetrengeni.
Azután elővontam a Hywelbane-t és a torkának forrasztottam a pengét. – Nem hallottam
jól, püspök – sziszegtem –, a legutolsó nevet, amivel illettél.
Nem szólt semmit, csak rémülten pislogott Lancelot négy kísérőjére, kik közelebb
húzódtak hozzánk. Amhar és Loholt már előrántotta kardját, ám a két druida meghagyta
azokat hüvelyében, és kifejezéstelen tekintettel figyelt bennünket. Mostanra Culhwch is
átgázolt a folyón, hogy felzárkózzon mellém, nyomában Galahaddel, mialatt Lancelot
rémült lándzsásai biztonságos távolból figyeltek bennünket.
– Mi is volt az a szó, amit használtál, püspök? – kérdeztem, megcsiklandozva torkát a
H y w e l b a n e - n e l .
– A babiloni szajha! – hebegte kétségbeesetten –, minden pogány őt imádja. A bíbor
bestiát, Lord Derfel, a fenevadat! Az Antikrisztust!
Elmosolyodtam. – Én meg már azt hittem, hogy sértegetni próbálod Ceinwyn hercegnőt.
– Nem, uram, dehogyis! Nem! – Összecsapta kezeit. – Én aztán soha!
– Megfogadod? – kérdeztem tőle.
– Esküszöm, jó uram! A Szentlélekre esküszöm.
– Én nem tudom, ki lehet az a szent lélek, püspök – mondtam, megpaskolva
ádámcsutkáját a Hywelbane hegyével. – Esküdj hát meg kardomra. Csókoddal illesd
pengéjét, és hiszek neked.
Mennyire meggyűlölhetett mostanra. Korábban is viszolygott tőlem, de most már teljes
szívből gyűlölt, mégis rátette ajkait Hywelbane acéljára és csókot lehelt rá. – Nem
akartam megsérteni a hercegnőt – mondta –, megesküszöm rá.
Egy szívdobbanásnyi időre meghagytam Hywelbane-t az ajkainál, majd visszavontam a
kardot és hagytam felállni. – Azt gondoltam, püspök – szóltam –, hogy te Ynys
Wydrynben őrződ a Szent Tövist.
Lesöpörte a fűszálakat nedves ruhájáról. – Az Úr magasabb helyekre szólít – csattant fel.
– És melyek lennének azok? – feltekintett rám, engesztelhetetlen gyűlölettel a szemében,
majd félelme mégiscsak felülkerekedett ellenérzésén. – Az Úr Lancelot király mellé
szólított, Lord Derfel – felelte –, és az Ő kegyelme által talán Guinevere hercegnő szíve is
meglágyul. Reménykedem benne, hogy még nem késő számára meglátni az Úr
örökkévaló fényességét.
Ezen nevetnem kellett. – Ő Isis fényességét látja, püspök, és ezt te is jól tudod. Amellett
gyűlöl téged, te visszataszító féreg, mivel bírhatnád hát rá ekkora változásra?
– Rábírni, uram? – kérdezte nagy ravaszul. – Mivel bírhatnék én rá bármire is egy
hercegnőt? Nincs énnekem semmim, a szegénység az osztályrészem az Úr
szolgálatában, nem vagyok egyéb, mint az Ő alázatos szolgája.
– Nem vagy te egyéb, csak egy bűzhödt varangy – szóltam, visszadugva hüvelyébe
Hywelbane-t. – Mocsok a csizmám talpa alatt. – Kiköptem, hogy elűzzem a gonoszt.
Szavai alapján gyaníthattam, hogy ő ajánlotta fel a keresztelkedést Lancelotnak, és, noha
az ötlet kellően jó szolgálatot tett a siluriai királynak, hogy elkerülje az újabb
megaláztatást, ahhoz aligha bizonyulhatott elégségesnek, hogy megbékítse Guinevere-t
Sansum személyével és vallásával. Valami mást is fel kellett ajánlania neki, de tudtam,
hogy ezt sohasem szedném ki belőle. Újra kiköptem, és Sansum, a gesztust elbocsátó
üzenetként értékelve, eliramodott a város felé.
– Ez kedves volt – jegyezte meg az egyik druida epésen.
– És Lord Derfel Cadarn – fűzte hozzá a másik – nem épp kedvességéről híres. –
Bólintott, amint felé fordultam. – Dinas – mutatkozott be.
– Én pedig Lavaine – szólt társa. Mindkettő magas fiatalember volt, s mindkettő harcos
felépítésű, kemény, határozott arcvonásokkal. Köntösük tündöklő fehér, hosszú fekete
hajuk gondosan kifésülve, ami kifinomult ízlésről árulkodott, s amit némiképp kísértetiessé
is tett mozdulatlan nyugalmuk. Ugyanaz a nyugalom, mely az olyanokat is jellemezte, mint
Sagramor. Arthurnak ez nem volt sajátja, ő megmaradt nyughatatlannak, ám Sagramor,
hasonlóan a többi nagy harcoshoz, birtokolta azt a higgadt erőt, mely csak még
veszedelmesebbé tette a csatában. Én magam sohasem tartottam a zajongó harcosoktól,
ám nagyon is odafigyeltem, ha ellenlábasom néma csendbe burkolózott, mert az ilyenek
bizonyultak a legádázabb ellenfeleknek – s ugyanezt a higgadtságot most e két druidánál
is megfigyelhettem. Azontúl nagyon hasonlítottak egymásra, és gyaníthatóan fivérek is
v o l t a k .
– Ikrek vagyunk – közölte Dinas, akárha gondolataimban olvasna.
– Akárcsak Amhar és Loholt – toldotta meg Lavaine, Arthur fiai felé intve, kik még mindig
kivont karddal várakoztak. – De azért meg lehet bennünket különböztetni. Nekem itt ez a
sebhely – tette hozzá Lavaine, jobb orcáját érintve, ahol egy fehér sebhely futott, míg bele
nem veszett sörtés szakállába.
– Amit Lugg Vale-nél szerzett – mondta Dinas. Akárcsak testvérének, neki is rendkívül
mély, zengő hangja volt, mely nem illett fiatal korukhoz.
– Láttam Tanaburst Lugg Vale-nél – szóltam –, és emlékszem Iorwethre is, ám több
druida nem tűnt fel Gorfyddyd seregében.
Dinas elmosolyodott. – Lugg Vale-nél – mondta – harcosként küzdöttünk.
– És meg is öltünk számos dumnoniait – tette hozzá Lavaine.
– Csak az ütközet után borotváltuk le tonzúránkat – magyarázta Dinas. Állhatatos,
nyugtalanító tekintetét le nem vette rólam. – És most – fűzte tovább a szót – Lancelot
királyt szolgáljuk.
– Esküje a mi eskünk is – jelentette ki Lavaine. Fenyegetés csengett hangjában, ám csak
távoli fenyegetés, nem közvetlen kihívás.
– Hogyan szolgálhatnak druidák egy keresztényt? – dacoltam velük.
– A régi mágiát segítségül hívva az új varázslathoz, természetesen – felelt Lavaine.
– És a mi mágiánk működik is, Lord Derfel – tette hozzá Dinas, kitartva üres tenyerét,
majd ököllé zárta ujjait, és amikor újra elébünk tárta, egy rigótojást tartott kezében.
Nemtörődöm mozdulattal hajította félre a tojást. – Önszántunkból szolgáljuk Lancelot
királyt – mondta –, és az ő barátai a mi barátaink is.
– És ellenségei a mi ellenségeink – fejezte be Lavaine helyette.
– És te... – Loholt, Arthur fia, nem tudott ellenállni a kísértésnek, hogy csatlakozzon a
provokációhoz – ...te királyunk ellensége vagy.
A fiatalabb ikerpár felé fordultunk, az éretlen, esetlen kamaszokhoz, akiket oly nagy
önérzettel és oly kevés ésszel áldott meg a sors. Mindketten megörökölték atyjuk csontos
arcát, ám azokon ingerültség és engesztelhetetlen harag uralkodott. – Aztán miként
vagyok a te királyod ellensége, Loholt? – kérdeztem tőle.
Nem tudta, mit felelhetne erre, és más sem felelt helyette. Dinas és Lavaine túl bölcs volt
ahhoz, hogy itt kezdjen harcba, bármilyen közelségében is tudhatta Lancelot katonáit,
hisz Galahad és Culhwch máris felsorakozott mellém, és harcosaim alig néhány
méternyire várakoztak, a lassú folyású Churn túlsó partján. Loholt elvörösödött, de nem
szólt semmit.
Félrelöktem pengéjét a Hywelbane-nel, és közelebb léptem hozzá. – Hadd adjak neked
egy jó tanácsot, Loholt – szóltam halkan. – Bölcsebben válassz magadnak ellenséget,
mint barátot. Nincs viszályom veled, és nem is kívánom ezt, de ha te viszályt akarsz,
akkor annyit ígérhetek neked, hogy sem atyád iránt érzett szeretetem, sem anyád iránt
érzett barátságom nem fog visszatartani attól, hogy megmártsam a Hywelbane-t a
zsigereidben, és egy trágyadomb alá temessem lelkedet, ahová való. – Visszadugtam
hüvelyébe kardomat. – És most takarodj.
Értetlenül pislogott rám, de nem volt mersze a harchoz. Elindult lováért, és Amhar vele
tartott. Dinas és Lavaine felnevettek, s Dinas meg is hajolt felém. – Micsoda diadal! –
tapsolt meg.
– Legyőzettünk – jelentette be Lavain –, de hát mi egyébre is számíthattunk az Üst
Harcosától – ejtette gunyoros éllel a titulust.
– És a druidák mészárosától – tette hozzá Dinas, immár korántsem gunyorosan.
– Nagyapánk, Tanaburs – magyarázta Lavaine, és én visszaemlékeztem rá, miként óvott
Galahad a Sötét Úton a két druida ellenséges szándékaitól.
– Esztelen cselekedetnek tartják – szólt Lavaine zengő hangján –, ha valaki druidát öl.
– Különösen ha nagyatyánk az – toldotta meg Dinas –, ki szinte atyánkként szeretett
b e n n ü n k e t .
– Miután atyánk meghalt – mondta Lavaine.
– Még gyermekkorunkban.
– Egy szörnyű ragály során – magyarázta Lavaine.
– Ő is druida volt – folytatta Dinas –, és megtanított bennünket a bűbájra. Üszkössé
tudjuk tenni a termést.
– Fájdalmat támasztunk az asszonyokban – mondta Lavaine.
– Megkeserítjük tejüket.
– Még az emlőjükben is – tette hozzá Lavaine, majd hirtelen elfordult, és bámulatos
fürgeséggel pattant fel nyergébe.
Fivére is felszökkent lovára és megmarkolta a gyeplőt. – De többet is tudunk ennél –
tekintett le rám gyűlölködve Dinas, majd, miként azelőtt is, felém nyújtotta üres kezét,
ökölbe zárta, megfordította, és amikor újra szétnyitotta ujjait, egy ötágú pergamencsillag
tűnt fel tenyerén. Elmosolyodott, majd szétszaggatta a pergament, és a foszlányokat a
fűre szórta. – Elhalványíthatjuk a csillagokat is – szóltak búcsúzóul, majd lovuk
véknyájába vágták sarkukat.
A páros elvágtázott. Kiköptem. Culhwch visszahozta elhullott lándzsámat, és odaadta
nekem. – Ezek meg ki a csudák voltak? – kérdezte.
– Tanaburs unokái. – Újra kiköptem, hogy távol tartsam magamtól gonoszságukat. – Egy
rossz druida fattyai.
– És képesek eltüntetni a csillagokat? – Hangja kétkedően csengett.
– Csak egyetlen csillagot. – A két lovas után néztem. Ceinwyn, jól tudtam, biztonságban
van fivére csarnokában, ám szemernyi kétségem sem maradt, hogy meg kell ölnöm a
siluriai ikreket, ha később is biztonságban akarom őt tudni. Tanaburs átkát a fejemre
vontam, s az átok Dinas és Lavaine képében teljesedett be. Harmadszor is kiköptem,
majd megérintettem a Hywelbane markolatának vasát.
– Még Benoicban meg kellett volna ölnünk a testvéredet – reccsent Culhwch Galahadra.
– Isten bocsássa meg nekem – szólt Galahad –, de igazad van.
Két nappal később megérkezett Cuneglas, és azon az éjjelen megtartottuk a nagy
haditanácsot, majd a tanács után, a fogyó hold és a lángoló fáklyák fénye mellett, útnak
indultunk, hogy a szászok ellen vezessük lándzsáinkat. Mi, Mithras harcosai, leölt bika
vérébe mártottuk pengéinket, ám nem tartottunk gyűlést újabb tagok beavatására. Nem is
volt erre szükség. Lancelot, magára véve a keresztséget, kikerülte az elutasítás
megaláztatását, bár hogy druidák miként szolgálhattak egy keresztényt, továbbra is rejtély
maradt előttem.
Merlin aznap érkezett meg, és személyesen hajtotta végre a pogány rituálékat. Powysi
Iorweth segédkezett neki, ám Dinasnak vagy Lavaine-nek nyomát se láttuk. Elénekeltük
Béli Mawr harci énekét, vérbe mártottuk lándzsáink hegyét, halált fogadtunk minden szász
fejére, és másnap útnak indultunk.
Két fontos szász hadvezérrel kellett számolnunk Lloegyrben. Miként bennünket, a
szászokat is törzsfők és alkirályok kormányozták, s hozzánk hasonlóan ők is törzsekbe
tömörültek, ami törzsek tagjai néha nem is szászoknak, de angoloknak és jütöknek
nevezték magukat. Mi viszont valamennyiüket szászoknak hívtuk, és csupán két elismert
uralkodójukat ismertük, akiket Aelle-nek és Cerdicnek neveztek. A két vezér gyűlölte
e g y m á s t .
Akkoriban Aelle-nek állt a világ. Bretwaldának hívatta magát, ami a szászok nyelvén
annyit tesz, „Britannia ura”, és földjei a Temze déli partjától egészen a távoli Elmetig
terpeszkedtek. A terjeszkedésben legnagyobb ellenlábasa Cerdic volt, akinek birodalma
Britannia déli partvidékén feküdt, Aelle földjével és Dumnoniával szomszédosan. A két
király közül Aelle volt az idősebb, gazdagabb földekben és erősebb harcosokban, és ez őt
tette főellenségünkké – úgy hittük, ha legyőzzük Aelle-t, Cerdic is osztozni fog sorsában.
Gwenti Meurig herceg, tógájában és ritkás, barna hajára vont fényűző bronzsisakjában,
egy más stratégiát javasolt megfontolására a haditanácsnak. Szokott álszerénységével és
színlelt megalázkodásával azt vetette fel, hogy szövetséget kellene kötnünk Cerdickkel. –
Hadd harcoljon ő helyettünk! – indítványozta Meurig. – Hadd támadjon délről Aelle-re, míg
mi nyugatról rontunk rá. Én persze, jól tudom, nem vagyok stratéga – s itt megállt, várva
az esetleges cáfolatokat, ám valamennyien elharaptuk nyelvünket –, de számomra mégis
úgy tűnik, legalábbis amennyire a józan logika szabályaival megfogható az ilyesmi, hogy
jobb egy ellenséggel szembenézni, mint kettővel.
– Két ellenségünk van – jelentette ki Arthur nyíltan.
– Valóban így van, ennyit nekem is sikerült leszűrnöm az eddig történtekből, Lord Arthur.
De a stratégia lényege, ha szabad így jellemeznem, hogy egyik ellenségünkből barátot
kovácsoljunk. – Összeütötte tenyerét, és hunyorogni kezdett Arthurra. – Egy szövetség
révén – tette hozzá, arra az esetre, ha Arthur még most sem értené.
– Cerdic – mordult fel Sagramor szörnyűséges brit kiejtésével –, nem tisztességes.
Könnyebben töri meg a békét, mint szarka a fecske tojását. Én nem kötök békét vele.
– Attól tartok, most sem érted – tiltakozott Meurig.
– Én nem kötök békét vele – vágott a herceg szavába Sagramor, oly lassúsággal ejtve a
szavakat, mintha egy gyermekhez beszélne. Meurig elvörösödött és csendben maradt.
Gwent örököse szinte félholttá vált a robusztus numídiai harcos látványától is, ami nem
csoda, hisz Sagramor híre legalább oly félelmetes volt, mint megjelenése. A Kövek Ura
nyurga férfiú volt, nagyon karcsú, és sebes, akár az ostor. Haja és bőre fekete, akár a
szurok, s hosszú arca, mely magán viselte a megannyi háború barázdáit, örökösen komor
vonásokat mutatott, elrejtve ezzel tréfálkozásra, sőt nagylelkűségre hajlamos lelkületét.
Sagramor, bármily kevéssé is birtokolta nyelvünket, órákra magáénak követelte
figyelmünket a tábortüzek mellett, a távoli földekről szóló meséivel, ám a legtöbben csak
úgy ismerték, mint Arthur legádázabb vitézét, az engesztelhetetlen Sagramort, aki
szörnyűséges a csatában és kimérten megfontolt azon túl – míg a szászok egyenesen
alvilági fekete démonnak hitték. Én magam jól ismertem, és kedveltem. Sagramor volt az,
ki bevezetett Mithras rejtelmeibe, és Sagramorral az oldalamon harcoltam végig azt a
végtelennek tűnő napot a Lugg völgyében. – Szerzett magának egy jókora szász
asszonyt – suttogta fülembe Culhwch a tanácskozás közben –, magas, akár egy fa, haja
mint a szénaboglya. Nem csoda, hogy ennyire lefogyott.
– Nem mintha téged lefogyasztana három asszonyod – incselkedtem, jóízűt bökve bordái
k ö z é .
– Én aszerint veszem őket, hogyan főznek, Derfel, s nem aszerint, hogy néznek ki.
– Szeretnél te is hozzászólni, Lord Culhwch? – kérdezte Arthur.
– Dehogyis, kuzin! – felelt Culhwch jókedvűen.
– Akkor akár folytathatjuk is – mormolta Arthur. Megkérdezte Sagramortól, mi az esélye
annak, hogy Cerdic emberei harcba szállnak Aelle mellett, a numídiai harcos pedig, aki
egész télen a szász határvidéket vigyázta, vállat vont és közölte, Cerdictől akármi kitelik.
Annyit azért hallott, mondta el, hogy a két szász vezér találkozott egymással és ajándékot
cseréltek, ám azt senki sem jelentette, hogy szövetséget is kötöttek volna. Sagramor
leginkább úgy tartotta, hogy Cerdicnek is érdeke Aelle legyengítése, és amíg a dumnoniai
sereg ezen munkálkodik, addig ő legvalószínűbben a partvonal mentén fog támadni, hogy
megkaparinthassa Durnovariát.
– Ha békében állnánk vele... – próbálkozott újból Meurig herceg.
– Nem fogunk békében állni – vágott szavába Cuneglas kurtán, és Meurig, a gyülekezet
egyetlen királya által letorkoltatván, újra elnémult.
– Van még valami – figyelmeztetett bennünket Sagramor. – A szászoknak most már
kutyáik is vannak. Hatalmas kutyáik. – Kitárta karjait, hogy megmutassa a szász harci
kutyák elképesztő méretét. Valamennyien hallottunk már a bestiákról, és féltük is őket. Az
a hír járta, a szászok alig néhány pillanattal azelőtt engedik el a kutyákat, hogy a
pajzsfalra támadnának, és a fenevadak képesek is jókora lyukakat ütni a falakon, melyet
azután az ellenséges lándzsások tovább tágítanak.
– A kutyákkal majd én elbánok – szólalt meg Merlin. Ez volt az egyetlen észrevétel,
melyet a tanácskozás alatt tett, ám a higgadt, megnyugtató kijelentés jócskán segített
oldani a feszültséget. Merlin váratlan felbukkanása a sereg soraiban már önmagában is
felmérhetetlen fontossággal bírt, hisz birtokában az Üsttel még a keresztények szemében
is félelmetesebbnek és erősebbnek tűnt, mint valaha. Nem mintha sokan értették volna az
Üst rendeltetését, ám valamennyiüket örömmel töltötte el, hogy a druida bejelentette
hajlandóságát a sereg elkísérésére. Arthurral az élen és Merlinnel az oldalunkon, ugyan ki
kezdhet velünk?
Arthur meghozta a döntéseket. Lancelot király, mint mondta, a siluriai lándzsásokkal és
egy dumnoniai csapattal a déli határvidéket tartja majd Cerdic ellenében. Mi többiek Caer
Ambránál gyülekezünk, és onnét kelet felé haladunk, követve a Temze folyó völgyét.
Lancelot színlelt vonakodásának adott hangot, amiért ezúton választják el az Aelle-re
támadó derékhadtól, és Culhwch, a parancsot hallva, hitetlenkedve rázta fejét. – Megint
csak kibújik a harc alól, Derfel! – suttogta a fülembe.
– Nem, ha Cerdic rátámad – mondtam.
Culhwch oldalt Lancelotra sandított, ki két oldalán Dinasszal és Lavaine-nel parádézott a
tanácsban. – És így közel marad a pártfogójához is, nem igaz? – kérdezte Culhwch. –
Nem kerülhet túl messze Guinevere-től, mert akkor egyből kiderülne, mennyit ér.
Engem mindez nem érdekelt. Csakis megkönnyebbülést éreztem, amiért Lancelot és
emberei nem a sereg derékhadát szaporítják, épp elég volt szembe nézni a szászokkal,
hogy ne kelljen még Tanaburs unokái vagy egy alattomos siluriai tör miatt is aggódnom.
Így hát útnak indult a három brit királyság szedett-vedett serege, miközben távoli
szövetségeseink erősítése még meg sem érkezett. Elmet, sőt Kernow is ígéretet tett a
maga embereire, ám nekik már követniük kellett bennünket a római úton, mely
Coriniumból délkeleti irányba futott, majd keletnek fordult, egyenesen London felé. A
rómaiak Londiniumnak nevezték, azelőtt pedig egyszerűen Londo volt, mely, mint azt
Merlin egyszer elmondta, annyit tesz, „a vad hely”. Ez lett most célunkká, az egykor volt
nagyváros, a legnagyobb Róma Britanniájában, egy lassan pusztuló emlékhely, Aelle
rablott földjén. Sagramor egyszer vezetett egy elhíresült rohamot az ősi város ellen, és azt
találta, hogy annak briton lakói megjuhászodtak új uraik előtt, de most, reménykedtünk,
lehetőségünk nyílik rá, hogy visszaadjuk a hajdan dicső város elveszett fényét. E remény
futótűzként terjedt a sereg soraiban, noha Arthur következetesen cáfolta. A mi feladatunk,
mint mondotta, harcra bírni a szászokat és nem ábrándokat kergetni holt városok romjai
közt, ám Arthur véleménye ezúttal ellenkezett Merlinével is. – Nem azért jöttem, hogy a
szászok döglődését nézzem – mondta nekem a varázsló gunyoros hangon. – Különben
is, mi hasznomat vennétek az öldöklésben?
– Minden hasznodat, uram – feleltem buzgón. – Varázslatod félelmet plántál az ellenség
s z í v é b e n .
– Ne légy nevetséges, Derfel. Bármelyik bolond képes ott ugrándozni egy sereg előtt és
átkokat köpdösni közben. A szászok megrémítése nem kíván tanult koponyát. Ennyit még
talán Lancelot nevetséges druidái is képesek véghez vinni! Nem mintha valódi druidák
lennének.
– Hát nem azok?
– Persze, hogy nem azok! Hogy igazi druida légy, tanulnod kell. Próbákat kell kiállnod. Be
kell bizonyítanod a többi druidának, hogy érted a dolgodat, és én sohasem hallottam,
hogy akár egyetlen druida is látta volna ténykedni Dinast vagy Lavaine-t. Hacsak
Tanaburs nem, de hát ő is miféle druida volt? Nem egy sikerült példány, valljuk meg
őszintén, máskülönben hogyan hagyhatott volna életben téged? Szánalomra méltó
s z a k s z e r ű t l e n s é g .
– Varázslatokat képesek űzni, uram – mondtam.
– Varázslatokat! – hurrogott le. – Egy nyomorult fattyú az orrod alá tol egy rigótojást, és te
máris varázslatról beszélsz? Rigótojással minden bejön. Ha strucctojással csinálnák,
akkor még érdemes lehetne odafigyelni.
– Egy csillagot is elővarázsoltak, uram.
– Derfel! Hogy te milyen nevetségesen hiszékeny ember vagy! – kiáltott fel. – Egy
pergamenből kivágott csillag? Ne aggódj, én is hallottam arról a csillagról, és
megnyugtathatlak, a te drága Ceinwyned nincs semmiféle veszélyben. Nimue és én
magunk bizonyosodtunk meg róla, három koponyát is eltemetve a balszerencséjével.
Nem kell tudnod a részleteket, elég legyen annyi, hogyha bárki ártó szándékkal Ceinwyn
közelébe merészkedne, rögvest közönséges vízisiklóvá változna. Azok az áldruidák sem
varázsolhatnak örökké tojásokat. – Köszönetet mondtam szavaiért, majd rákérdeztem,
hogy miért kísérte el a sereget útján, ha nem azért, hogy segítse Aelle ellenében. – A
tekercs miatt, természetesen – felelte, megpaskolva koszos fekete köntöse zsebét, hogy
megmutassa, a tekercs biztonságban van.
– Caleddin tekercse? – kérdeztem.
– Miért, van másik is? – kérdezett vissza.
Caleddin tekercsét, e páratlan kincset Merlin még Ynys Trebesből hozta el magával, s az
ő szemében az legalább akkora értékkel bírt, mint Britannia Kincsei együttesen, ami nem
is csoda, hisz éppen a Kincsek legféltettebb titka került megörökítésre rajta. A druidáknak
tilos volt bármit is írásba adniuk, mert az az ősi hit szerint elpusztította volna az író
varázserejét, ezért valamennyi praktikát, rítust és tudást szájhagyomány útján örökítették
tovább. Ám a rómaiak, mielőtt lerohanták volna Ynys Mont, halálosan rettegvén a briton
vallástól, rászedtek egy druidát, bizonyos Caleddint, hogy minden tudását mondja tollba
egy római betűvetőnek, s így Caleddin hitszegő tekercse megőrizte a számunkra is
Britannia ősi bölcsességét. A tudás zöme, mint azt Merlin elmondta, elveszett az
évszázadok során, hisz a rómaiak által a druidáknak könyörtelen üldöztetést kellet
elszenvedniük, és a bölcsesség idővel kikopott utódaikból, ám most, a tekercs birtokában,
a druidák újra fellelhették elveszett hatalmukat. – És a tekercs – merészkedtem a
kérdésre – említi Londont?
– Lám, lám, milyen kíváncsi is tudsz te lenni – gúnyolódott Merlin, majd, talán a szép nyári
nap és tündöklő jókedvének hála, mégis megenyhült irányomban. – Britannia utolsó
Kincse Londonban található – felelt. – Vagy legalábbis egykor itt volt – sietett hozzátenni.
– Itt temették el. Először azt gondoltam, adok neked egy ásót és hagyom, hogy te ásd ki,
ám te óhatatlanul is összekutyulnál mindent. Csak nézd meg, hogy jártunk Ynys Monnál!
Körülvett bennünket a túlerő, nahát, nahát. Megbocsáthatatlan. Így aztán úgy döntöttem,
magamnak kell a dolog végére járnom. Csak először persze meg kell találnom, hová is
temették el, és ez a dolog nehezebbik része.
– Ezért kellett – folytattam a kérdezősködést – magaddal hoznod azokat a kutyákat? –
Mert hogy Merlin és Nimue egész falkányi korcsot gyűjtött össze, melyek immár a sereget
k í s é r t é k .
Merlin felsóhajtott. – Engedd meg, Derfel – szólt –, hogy adjak neked egy tanácsot. Nem
azért tartasz kutyát, hogy te ugass helyette. Én tudom az okot, Nimue tudja az okot, te
pedig nem tudod. Így akarják az istenek. Van még egyéb kérdésed is? Vagy most már
élvezhetem egy kicsit a reggeli sétát? – Megnyújtotta lépteit, hozzáütve hosszú fekete
botjának végét a földhöz.
Jókora őrtüzek gomolygó füstje fogadott bennünket, amint elhaladtunk Calleva mellett.
Azok a tüzek már '65llenségeinknek jelezték hogy felbukkantunk a láthatáron, és
valahányszor egy szász meglátta a füstöt, kötelessége volt mindent elpusztítani maga
körül. A termény, raktárak megürültek, a házak porig égtek, a lábasjószágot elhajtották És
Aelle egyre csak hátrált előlünk, jó egy napi menetelésnyire előttünk, ezáltal egyre
mélyebbre csalogatva bennünket a kipusztított országba. Valahányszor erdőn haladt
keresztül az út, roppant fatörzsek zárták el előlünk az átjutást, és néha, miközben
embereink félrevonták a kidöntött fákat az útból, egy nyílvessző vagy lándzsa szisszent
elő a bozótosból, avagy egy hatalmas szász harci kutya vetette át magát a bokrokon,
hogy elragadjon egy életet, ám Aelle ennél komolyabban nem próbálkozott ránk támadni,
és egyetlenegyszer sem ütköztünk pajzsfalba. Csak törtünk egyre előrébb, és az ellenség
lándzsái vagy kutyái minden nappal elragadták egyikünk-másikunk életét.
Jócskán komolyabb kárt okoztak nekünk a ragályok. Megint azt találtuk, amit Lugg Vale
előtt is – valahányszor egy nagyobb sereg egybe gyűlik, az Istenek rögvest járványokkal
tizedelik meg a sorokat. A betegek rettentő mód visszafogtak bennünket, hisz nem
menetelhettek velünk, de biztonságos helyre kellett fektetni és lándzsásokkal kellett
őriztetni őket, mert a szász csapatok mindenfelé a nyomunkban jártak. Nappal távoli
rongyos alakokként láttuk ezeket az ellenséges csapatokat, éjjelente a látóhatáron
pislákoló tüzek fényeként. Mégsem a betegek lassították le haladásunkat leginkább, de
egyszerűen a hatalmas embertömeg mozgásának nehézkessége. Örök rejtély marad a
számomra, miért képes harminc lándzsás könnyedén húsz mérföld megtételére, és egy
hússzor ekkora sereg miért vallhatja szerencsésnek magát, ha megtesz nyolcat vagy
kilencet. Útjelzőként a római kilométerkövek szolgáltak, melyek pontosan jelezték,
mekkora utat kell még megtennünk Londonig, bár én egy idő után már nem voltam
hajlandó feléjük se nézni, nem hogy elszomorító üzenetüket mindennap leolvasni.
Az ökrösszekerek is csak lassították haladásunkat. Negyven tágas teherszállítóval voltunk
felszerelkezve, melyek az élelmet és a tartalék fegyvereket szállították, ám ezek a
járművek csak a csiga sebességével voltak képesek araszolni a sereg végén. Meurig
hercegre hárult az utóvéd parancsnoklása, ő pedig folyton a szekereken pepecselt,
megszállottan újra és újra felmérve készleteinket, s közben megállás nélkül panaszkodva,
hogy a lándzsások elől túl gyorsan haladnak.
Arthur hírhedett lovasai vezették a sereget. Ötvenen lehettek, valamennyien hatalmas
borzas paripákon, melyek kizárólag Dumnonia mélyén tenyésztek. Más lovasok, akik nem
viselték Arthur csapatának nehéz vértezetét, gyakorta lovagoltak előre felderítőként, és
akadtak közülük olyanok, akik sohasem tértek vissza a küldetésből, noha rendre
megtaláltuk levágott fejüket az út mentén, amint előrébb haladtunk.
A csapat derékhadát ötszáz lándzsás alkotta. Arthur úgy döntött, nem hoz
gyülevészhadat magával, minthogy a földművesek csak a legritkább esetben képesek
komoly fegyvereket kiállítani, így hát valamennyien felesküdött katonák voltunk,
valamennyien lándzsát és pajzsot hordoztunk, s legtöbben kardot is hoztunk magunkkal.
Nem minden férfi engedhetett meg magának egy kardot, ám Arthur parancsot küldött
szerte Dumnoniában, hogy minden karddal bíró háznak, mely többé nincs felesküdve a
harci szolgálatra, be kell szolgáltatnia fegyverét, és az ily módon begyűjtött nyolcvan
pengét Arthur szétosztotta harcosai közt. Néhányan – csak kevesen – zsákmányolt szász
bárdokat is hoztak, míg mások, miként jómagam is, megvetettük e fegyvereket
n e h é z k e s s é g ü k é r t .
És hogy ki fizette mindezt? Ki fizette a kardokat, az új lándzsákat, az új pajzsokat, a
szekereket, az ökröket, a lisztet, a csizmákat, a lobogókat, a lószerszámokat, a
főzőedényeket, a sisakokat, a köpenyeket, a késeket, a patkókat, és a sózott húst? Arthur
csak nevetett, mikor ezt megkérdeztem tőle. – A keresztényeknek tartozunk köszönettel,
Derfel – felelte végül.
– Még többet adtak? – kérdeztem. – Azt hittem, kiapadt már a tőgyük.
– Most már ki is – bólintott komoran –, ám mégis figyelemre méltó, milyen bőkezűek
voltak a szentélyek, mikor mártíromságot kínáltunk szerzeteseiknek, és még meglepőbb,
hogy újfent mennyi pénz visszafizetésére tettünk ígéretet.
– Megfizettük Sansum püspök adósságát? – kérdeztem. A püspök kegyhelye Ynys
Wydrynnél valóságos vagyont bocsátott, ha nem is önként, a rendelkezésünkre, hogy
megvásárolhassuk Aelle békéjét az őszi hadjárat során, mely Lugg Vale-nél ért véget.
Arthur a fejét rázta. – És nem is mulasztja el, hogy folyton emlékeztessen erre.
– A püspöknek – szóltam óvatosan –, úgy tűnik, új pártfogói akadtak.
Arthur felkacagott az esetlen taktikázás hallatán. – Ő lett Lancelot gyóntatóatyja. A mi
szeretett püspökünket, úgy tetszik, nem sokáig lehet lent tartani. Akárcsak az alma a
vizeshordóban, mindig újra a felszínre bukkan.
– És még a feleségeddel is sikerült békét kötnie – mutattam rá.
– Szeretem látni, ha az emberek véget vetnek a civódásnak – szólt Arthur könnyedén –,
ám való igaz, Sansum püspök különös szövetségeket kovácsol manapság. Guinevere
megtűri, Lancelot magához emeli, Morgan védelmébe veszi. Hát nem különös? Éppen
Morgan! Kedvelte nővérét, és fájdalmat okozott neki, amiért az annyira eltávolodott
Merlintől. Morgan szilaj rátermettséggel uralta Ynys Wydrynt, mintha csak Merlinnek
akarná mutatni, mennyivel alkalmasabb partner Nimuénál, pedig már réges-rég
elveszítette a csatát, hogy Merlin legfőbb papnője lehessen. Merlin értékesnek találta őt,
mondotta el Arthur, ám Morgan szeretetre vágyott. De vajon ki, tette fel maga Arthur is a
kérdést, ki lenne képes szeretni egy tűz által ilyeténképpen megsebesített,
megnyomorított és eltorzított alakot? – Merlin sohasem szerette őt – mondta el nekem
Arthur –, bár Morgan mindig ezt színlelte, és Merlin nem is bánta ezt, hisz minél
furcsábbnak tartják őt a népek, neki annál jobb, ám igazság szerint Morgan látványát sem
állhatja a maszkja nélkül. Morgan végtelenül magányos, Derfel. – így hát nem csoda,
hogy Arthurt boldoggá tette nyomoronc nővérének barátsága Sansum püspökkel, noha
engem legalábbis zavarba ejtett, miként köthet barátságot a dumnoniai kereszténység
legádázabb szorgalmazója Morgannel, aki legalábbis hírhedett hatalommal rendelkező
pogány papnő. Az egérkirály, gondoltam, sokkal inkább hajazik megtermett pókra, mely
nagyon is különös hálót sző a királyság köré. A legutóbbi hálóval Arthurt akarta megfogni,
és kudarcot vallott, most vajon kit próbál majd csapdájába ejteni?
Nem hallottunk híreket Dumnoniából, míg utolsó szövetségesünk nem csatlakozott
hozzánk. Seregünket mostanra elvágták a királyságtól, körülvették a szászok, noha az
otthonról érkező hírek így is biztatónak bizonyultak. Cerdic nem próbált fellépni Lancelot
csapatai ellen, inkább feltételezhetően keletnek vonult, hogy Aelle segítségére siessen.
Hadunkhoz legutolsóként Kernow csapata csatlakozott, egy régi barát vezetésével, aki
végigvágtázott az oszlop mellett, hogy hozzám érve lecsusszanjon lováról és a lábaim elé
vesse magát. Tristan volt az, Kernow hercege és örököse, aki, miután felkelt és leverte a
port köpenyéről, szorosan magához ölelt. – Megnyugodhatsz immár – szólalt meg –,
Kernow harcosai megérkeztek. Most már minden rendben lesz.
Felnevettem. – Jól nézel ki, herceg uram. – Valóban úgy volt.
– Elszabadultam atyámtól – magyarázta. – Kiengedett végre ketrecemből. Valószínű
abban reménykedik, hogy a szászok majd csak belesüllyesztenek egy bárdot abba az
akaratos fejembe. – Egy pillanatig egy haldokló férfi arcvonásait imitálta, majd kiköpött,
hogy elűzze a gonoszt.
Tristan jóvágású, jól felépítésű férfiú volt, fekete hajjal, kettéágazó szakállal és hosszú
bajusszal. Pergamenszínű bőre és komor vonásai gyakorta tükröztek mélységes bánatot,
de ma felhőtlen boldogság áradt szét rajtuk. Atyja parancsának ellent szegülve egykor
Lugg Vale völgyébe is elhozta magával embereit, mely cselekedetéért, mint hallottuk, az
egész telet egy távoli zord erődítményben kellett eltöltenie Kernow északi partján, ám
Mark király mostanra megenyhült irányában, és elengedte fiát a hadjáratra. – Újra
családdá lettünk – toldotta meg Tristan.
– Családdá?
– Drága atyám – szólt gúnyosan – új asszonyt hozott a házhoz. Broceliandei Ialle-t. –
Broceliande maradt meg egyedül brit királyságnak Armoricában, élén Bucis ap
Camrannal, ki Arthur nővérét, Annát vette feleségül, ami Ialle-t Arthur unokahúgává tette.
– Ő lenne hát – kérdeztem – hatodik mostohaanyád?
– A hetedik – felelt Tristan –, és alig tizenöt nyarat tudhat maga mögött, mikor atyám
pedig legalább ötvenet. Már én magam is harminc esztendős vagyok – tette hozzá
k o m o r a n .
– És még nem házas?
– Még nem. Atyám nősül eleget, mindkettőnk helyett is. Szegény Ialle. Négy évet adok
neki, Derfel, és halott lesz, miként a többiek. De atyám legalább boldog. Éppúgy el fogja
nyűni Ialle-t, ahogyan a többit is. – Vállamra tette karjait. – És hallom, te megnősültél?
– Nem nősültem, csak igába hajtottam fejem.
– A messzi földön híres Ceinwyn! – kacagott. – Jól tetted, barátom, jól tetted. Egy napon
magam is megtalálom a Ceinwynemet.
– Minél hamarább, herceg.
– Ennek meg kell lennie! Egyre csak korosodom! Máris ősöreg vagyok! Egyik nap ősz
szálat fedeztem fel, itt a szakállamban. – Megbökte állat. – Látod te is? – kérdezte
n y u g t a l a n u l .
– Ezt? – csúfoskodtam. – Máris úgy nézel ki, mint egy vénember. – Talán ha három-négy
szürke szál vegyülhetett koromfekete szakállába, de ez volt minden.
Tristan felnevetett, majd a rabszolgára sandított, aki pórázon tucatnyi kutyát vezetett. –
Vész esetére? – kérdezte.
– Merlin varázslatához, noha még nekem se árulja el, mi célja velük. – A druida kutyáit
máris mély megvetés övezte, ételre volt szükségük, melynek magunk is híján voltunk,
egész éjjel ébren tartottak bennünket a csaholásukkal, és a harcosokat kísérő minden
egyéb kutyára ádáz haraggal vetették magukat.
Másnap, hogy Tristan csatlakozott hozzánk, elértük Pontest, ahol egy ősrégi, még a
rómaiak által emelt bámulatos kőhíd keresztezte a Temzét. Arra számítottunk, hogy a
hidat lerontva találjuk, ám előőrseink épnek jelentették, és legnagyobb meglepetésünkre
még akkor is annak bizonyult, mikor lándzsásaink elérték.
Ez volt menetelésünk legforróbb napja. Arthur megtiltotta, hogy bárki is átkeljen a hídon,
míg a társzekerek fel nem zárkóznak a sereg derékhadához, így embereink jobb híján a
folyó partoldalán feküdtek ki várakozás közben. A híd tizenegy boltívvel büszkélkedhetett,
ebből kettő-kettő a partoldalakon, ahol a kőút szintjét megemelték a folyón átívelő hét
kőboltozat szintjére. Fatörzsek és más úszó törmelékek rakódtak le a folyó áramlás felőli
oldalán, így a folyó nyugatra kiszélesedett és kimélyült, s a hevenyészett gát felgyorsította
a sodrását is. A túlsó parton római település húzódott meg, szétszórt kőépítmények,
körülöttük ősi földsánc maradványaival. A híd felénk eső végén magas torony vigyázta az
utat, mely a még mindig olvasható római írással díszített, lassan porladozó építményen
átvezetett. Arthur lefordította nekem a feliratot, elmondva, hogy Adrianus császár rendelte
el a híd megépítését. – Imperator – betűztem ki a szót. – Az császárt jelent?
– Igen..
– És a császár felette áll a királyoknak? – kérdeztem.
– A császár a királyok ura – bólintott Arthur. A híd látványa némiképp komorrá tette.
Körbejárta a partoldalon magasodó boltíveket, majd elsétált a toronyhoz, és a kövekre
fektette tenyerét, miközben a feliratokat olvasgatta. – Tegyük fel, hogy te meg én, építeni
szeretnénk egy ilyen hidat – vetette fel idővel. – Hogyan fognánk hozzá?
Vállat vontam. – Megcsinálnánk fából, uram. Jó szilfákból vetnénk alapot, a többit pedig
hasított tölgyekből építenénk.
Elfintorodott. – És az még mindig állna, mikor szépunokáink erre járnának?
– Ők is megépíthetnék a saját hídjaikat – vetettem fel.
Végigsimított a tornyon. – Nincs senkink, aki képes lenne így megmunkálni a köveket.
Senki sem tudja, hogyan süllyeszthetnénk a kő-alapot a folyómederbe. Nincs senki, aki
emlékezhetne bármire is. Olyanok vagyunk, mint akik mások által felhalmozott kincseken
ülnek, mely napról napra kevesbedik, és senki sem tudja, hogyan lehetne ezt megállítani
vagy új kincseket szerezni. – Hátrapillantott, és látta, hogy Meurig első szekerei feltűnnek
a láthatáron. Felderítőink mélyen behatoltak az erdőkbe a folyóvíz mindkét oldalán, ám
nyomát sem jelentették szászoknak, bár még ezzel sem tudták eloszlatni Arthur gyanúját.
– Ha a helyükben lennék, engedném az egész sereget átkelni, azután a szekerekre
támadnék – jegyezte meg, ezért úgy döntött, előőrsöt küld a folyó mindkét partjára, átkel a
szekerekkel a túloldali település fennmaradt falai mögé, és csak azután viszi át a sereg
derékhadát a folyón.
Embereim formálták meg az előőrsöt. A folyó túlpartján már nem nőttek oly sűrűn az
erdőségek, bár azok így is elrejthettek volna egy kisebb sereget, és senki sem próbált
kihívni bennünket. A szászokra csupán egyetlen levágott lófej emlékeztetett a híd
közepén. Embereim egyike sem haladt át, míg Nimue elő nem lépett, hogy semlegesítse
az ártó szellemeket. Nem csinált egyebet, mint a fejre köpött. A szász mágia, mint
mondta, erőtlen, és miután a gonoszt elűzte, Issa és én áttaszítottuk az ocsmányságot a
m e l l v é d e n .
Embereim őrizték a földsáncot, míg a társzekerek és kíséretük áthaladt a hídon. Galahad
is velem tartott, és vele kettesben néztem körül a fal mögötti építményekben. A szászok
valamely okból gyűlölték használatukba venni a régi római épületeket, és sokkal inkább
kedvelték saját fatörzsekből és zsúpszalmából emelt csarnokaikat, bár egyes népek azért
meghúzódhattak itt egészen mostanáig, hisz a tűzhelyekben hamvakat találtunk, és a
padlókat is gondosan felseperték. – Lehet, hogy a mieink – szólt Galahad. Sok briton élt a
szászok közt, zömük rabszolgasorban, ám akadtak közöttük szabadok is, akik önként
vették magukra a hódítuk uralmát.
Az épületek egykor barakkok lehettek, de volt ott két egyéb építmény is, melyet elsőként
magtárnak tartottam, ám amikor kinyitottuk a töredezett ajtókat, istállónak bizonyultak, hol
a lábasjószág nyert éjszakára menedéket a farkasok elől. A padlót vastagon borította a
szalma és a trágya keveréke, ami úgy bűzlött, hogy ott és akkor magára hagytam volna
az egészet, ha Galahad meg nem pillant valamit az építmény túlsó végében, az árnyékok
között, és én követni nem kezdem az iszamos padlón.
Az istálló túlsó végén az egyenes fal folytonosságát egy ívelt apszis törte meg. Magasan
az apszis mocskos vakolatán, alig láthatóan a rárakódott por és mocsok alatt, festett
jelképet láthattunk, melyet mintha egy P betűn keresztbe rakott hatalmas X alkotott volna.
Galahad a jelre pillantott, majd a kereszt jelét rajzolta magára. – Ez itt valamikor templom
volt, Derfel – szólt áhítattal telt hangon.
– Bűzlik – jegyeztem meg.
Galahad tisztelettel adózott a jelkép előtt. – Keresztények éltek itt.
– Nem is olyan rég – borzongtam meg a mindent elborító bűzben és tehetetlenül
hessegettem félre a fejem körül döngicsélő legyeket.
Galahad ügyet sem vetett a bűzre. Lándzsája nyelével kutakodni kezdett a tehénürülék és
a rothadó szalma elegyében, míg végül sikerült is egy kis foltot feltárnia a padlóból. Amit
talált, csak még lelkesebb kutatásra ösztökélte, míg fel nem fedte egy férfi
mozaikkockákból kirakott felsőtestét. A férfi palástot viselt, akár egy püspök, fejét dicsfény
övezte, és egyik feltartott kezében apró, bozontos fejű bestiát hordozott. – Szent Márk és
az oroszlán – suttogta Galahad.
– Én azt hittem, az oroszlánok sokkal nagyobbak – szóltam kiábrándultan. – Sagramor
szerint nagyobbak a lovaknál, és ádázabbak a medvénél. – Tüzetesen megnéztem a
trágyától maszatos teremtményt. – Ez nem több kis kandúrnál.
– Ez csak jelképes oroszlán – dorgált Tristan fejcsóválva. Próbálta a kép többi részét is
szabaddá tenni, de a mocsok túlságosan régóta és túl vastagon tapadt rá. – Egy napon –
szólt – építek egy hatalmas templomot, mint amilyen ez is. Egy roppant templomot. Egy
helyet, ahol mindenki egybegyűlhet istene előtt.
– És amikor már rég elporladtál – kezdtem az ajtó felé húzni –, valami fattyú télen oda
fogja beterelni a birkáit, és hálával adózik majd emlékednek.
Erősködött, hogy maradjunk még egy percet, míg ő, miközben én megtartottam pajzsát és
lándzsáját, kitárt karokkal mondott új imádságot ezen az ősi helyen. – Ez jel az Úrtól –
szólt izgatottan, amikor végre követett vissza a napfénybe. – Visszaállítjuk a
kereszténységet Lloegyrben, Derfel. Az Úr kezünkbe adja a győzelmet.
Bármennyire is szerencsés előjelnek tetszett Galahad szemében, kis híján az a régi
templom okozta vesztünk. Másnap, mialatt mi útnak indultunk London felé, mely immár
gyötrő közelségbe került hozzánk, Meurig herceg Pontesben maradt. Elküldte ugyan a
szekereket, a kíséret javarészével együtt, ám ötven embert hátravont, hogy megtisztítsa a
templomot a rárakódott mocsoktól. Galahadhez hasonlóan Meurigot is mélyen
megindította az ősi templom léte, és úgy döntött, újra az Úr szolgálatába bocsátja a szent
helyet, így hát lándzsásai félrehajították fegyvereiket és nekiálltak feltakarítani a trágyát
meg egyéb mocskot, hogy a kíséretükben lévő papok elmondhassák, amit el kell
mondaniuk, s ezzel a hely ismét felszentelésre kerüljön.
És miközben az utóvéd a trágyát takarította, a minket követő szászok átkeltek a hídon.
Meurig megmenekült. Szerencséjére vált lova, ám a trágyakotrók mind meghaltak, miként
a papok közül is ketten. Azután a szászok végigvágtáztak az úton és elfogták
szekereinket is. Az utóvéd maradéka felvette velük a harcot, ám a szászok számban
messze felülmúlták és rövid küzdelem után bekerítették őket, majd nekiálltak lemészárolni
az ökröket, melyek híján a társzekerek egymás után kerültek a kezeik közé.
Akkorra mi is meghallottuk a csata hangjait. A sereg megállt, amint Arthur lovasai
visszavágtáztak az úton. A lovasok egyike sem volt kellőképpen felfegyverkezve a
csatára, hisz túl nagy volt a hőség ahhoz, hogy valaki egész nap teljes vértezetben
lovagoljon, hirtelen felbukkanásuk mégis elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy
szétkergessék a szászokat, ám ez a veszteségeken mit sem változtatott. A negyven
szekérből tizennyolc mozdíthatatlanná vált, és ökrök híján kénytelenek voltunk
hátrahagyni. A tizennyolc szekeret amúgy is kifosztották, és a drága liszttel teli hordókat
az útra borogatták. Amennyi lisztet tudtunk, megmentettünk és köpenyekbe
csomagoltunk, ám az ebből sült kenyér már korántsem lett olyan ízletes a belé vegyült
portól és gallyaktól. Még a támadás előtt úgy gondoltuk, élelmünk két hétre is elegendő,
ám most, miután az élelem java elveszett a szekerekkel, szembe kellett néznünk a
lehetőséggel, hogyha egy hét elteltével fel is adjuk a hadjáratot, még mindig nem lehetünk
biztosak benne, hogy a maradék élelmiszerrel eljutunk Callevába vagy Caer Ambrába.
– Ott a hal a folyóban – mutatott rá Meurig.
– Istenek, csak halat ne – zsémbelt Clhwch, visszaemlékezve Ynys Trebes utolsó
n a p j a i r a .
– Nincs annyi hal, amennyi képes jóllakatni egy ekkora sereget – söpörte félre a felvetést
indulatosan Arthur. Szívesebben üvöltözött volna a herceggel, amiért ily mérhetetlen
ostobaságról tett tanúbizonyságot, ám Meurig herceg volt, és Arthur jóérzése soha nem
engedte volna, hogy nyilvános megaláztatásban részesítse. Ha Culhwch vagy én lettem
volna, aki megosztotta az utóvédet és kiszolgáltatta a szekereket, Arthur bizonyára kijött
volna a béketürésből, ám Meurigot születése védelmezte ettől.
Haditanácsot tartottunk az úton északra, ahol az egy lapos, fűvel benőtt síkságon tört
előre, melyet csak szórványosan pettyeztek fák, s ahol a partoldalt rekettye és galagonya
nőtte be. Valamennyi parancsnok jelen volt, és tucatnyi alacsonyabb rangú harcos is a
közelbe húzódott, hogy fültanúja legyen a megbeszélésnek. Meurig természetesen
elhárított minden felelősséget. Ha több embert kapott volna, mondta, a katasztrófa
sohasem következett volna be. – Amellett – fűzte hozzá –, ha megbocsátjátok nekem,
amiért erre rámutatok, bár szerintem ez épp eléggé nyilvánvaló anélkül is, hogy külön
hangsúlyoznám, aligha számíthat sikerre oly sereg, mely közömbös az Úr irányában.
– Akkor hát az Úr miért közömbös a mi irányunkba? – kérdezte Sagramor.
Arthur elcsendesítette a numídiait. – Ami megtörtént, megtörtént – mondta. – Most azt kell
eldöntenünk, miként tovább.
Ám hogy miként legyen tovább, inkább függött Aelle-től, mintsem tőlünk. Ő aratta az első
győzelmet, bár lehetséges, hogy ő maga sem volt tisztában annak nagyságával.
Mérföldekre jártunk birodalmában és az éhhalál rémével kellett szembenéznünk, hacsak
csapdába nem ejtjük seregét, el nem pusztítjuk azt, és el nem érjük azokat a vidékeket,
melyeket még nem fosztottak meg az élelemtől. Felderítőink szarvasokat hoztak nekünk,
s nagyritkán előálltak néhány marhával vagy birkával is, de az ilyen ínyencségek ritkának
számítottak és aligha voltak elegendőek ahhoz, hogy kárpótoljanak bennünket az
elveszett lisztért és szárított húsért.
– Londont mindenképpen meg kell védenie – vetette fel Cuneglas. Sagramor a fejét rázta.
– Londont a britonok lakják – mondta. – A szászok nem szeretik azt a helyet. Hagyják
majd, hogy elfoglaljuk.
– Londonban kell lennie élelemnek – szólt Cuneglas.
– De meddig lehet az elegendő, felség? – kérdezte Arthur. – S ha magunkkal is visszük,
mihez kezdünk? Örökké vándorlunk majd, abban reménykedve, hogy Aelle csak ránk
támad? – A földre meredt, s hosszú arca megkeményedett a kilátástól. Aelle taktikáját
mostanra valamennyien kiismerhettük. Hagyta, hogy csak menjünk és menjünk, miközben
emberei folyton előttünk jártak, hogy megtisztítsák utunkat minden élelemtől, s tudtuk, ha
már kellőképpen elcsigázottak és kedvetlenek leszünk, a szász horda körülvesz
bennünket. – Nem tehetünk egyebet – mondta végül Arthur –, mint hogy magunkra
s z a b a d í t j u k .
Meurig értetlenül pislogni kezdett. – Hogyan? – érdeklődött olyan hangnemben, mintha
nevetségesnek tartaná az egész felvetést.
A druidák, Merlin, Iorweth, és két másik powysi, akik elkísértek bennünket utunkon, egy
csoportban ültek a tanácsban, és Merlin, aki kényelmesen elhelyezkedett egy
vakondtúrás tetején, most magának követelte a figyelmet, magasba emelve fekete botját.
– Mit tennél – kérdezte –, ha meg akarnál szerezni valami értékeset?
– Elvenném – mordult fel Agravain. Agravain vezette Arthur nehéz lovasait, lehetővé téve
Arthurnak, hogy a sereg derékhadának élére álljon.
– Amikor valami értékeset akarnál az Istenektől – terjesztette ki Merlin a kérdést –, akkor
mit tennél?
Agravain vállat vont, és egyikünk sem tudott előállni helytálló válasszal.
Merlin felállt, puszta magasságával uralma alá hajtva a tanácsot. – Ha meg akarsz
szerezni valamit – szólt, akárha tanítónk lenne, mi pedig a tanítványai –, adnod kell
valamit. Felajánlást kell tenned, áldozatot kell hoznod. A dolog, amit mindennél inkább
akartam magamnak a világon, az Üst volt, ezért felajánlottam életemet a kutatására és
beteljesítettem óhajomat, ám ha nem ajánlottam volna a lelkemet, az ajándék sohasem
lehetett volna enyém. Fel kell áldoznunk valamit.
Meurig kereszténységét sértette az ilyen beszéd, és a herceg képtelen volt megállni, hogy
ne kössön a druidába. – Talán az életedet, Lord Merlin? Legutóbb bevált. – Felnevetett,
és megmaradt papjai felé fordult, hogy azok is csatlakozzanak öröméhez.
A nevetés azonban kurtán elhalt, amint Merlin fekete botját a hercegre emelte. A druida
mozdulatlanul tartotta meg a botot, alig néhány hüvelyknyire a herceg arcától, és még
azután is sokáig maradt így, hogy a nevetésnek vége szakadt. És Merlin még ekkor is
tovább tartotta a botot, az elviselhetetlenségig túlfeszítve a csend határait. Agricola, úgy
érezvén, hogy kötelessége hercege segítségére sietni, megköszörülte torkát, ám a fekete
bot egyetlen rezdülése belefojtott minden ellenkezést. Meurig kényszeredetten
fészkelődni kezdett, de láthatóan a torkára fagyott a szó. Elvörösödött, pislogott, és
feszengett. Arthur összevonta szemöldökét, de nem szólt. Nimue mosolygott a herceg
szorultságát látva, míg mi többiek néma csendben figyeltünk és néhányan közülünk
megborzongtak a félelemtől, ám Merlin még ezután sem mozdult, míg végül Meurig
képtelen volt tovább elviselni a feszültséget. – Csak tréfáltam – kiáltott szinte
kétségbeesésében. – Nem akartalak megsérteni.
– Szóltál valamit, herceg? – érdeklődött Merlin nyugtalanul, azt színlelve, hogy Meurig
sietve elrebegett szavai zökkentették ki gondolataiból. – Bizonyára csak képzelődtem. Hol
is tartottam? Ó igen, az áldozat. Mi az, Arthur, ami számunkra a legértékesebb?
Arthur ezen elgondolkodott néhány pillanatig. – Van aranyunk – felelte –, ezüstünk, a
p á n c é l z a t o m . . .
– Hitványságok – szólt Merlin elutasítóan.
Egy ideig néma csend honolt, majd a harcosok kezdték bekiabálni javaslataikat a
tanácson túlról. Voltak, akik levették az aranyláncot nyakukból és a levegőbe emelték.
Mások fegyvereiket ajánlották, egy férfi pedig Arthur kardjának, az Excaliburnek a nevét is
bekiáltotta. A keresztények nem tettek felajánlást, hisz ez vérbeli pogány eljárás volt, és
ők buzgó imádságaikon kívül egyébbel nem támogathatták ám ekkor Powys egy harcosa
javasolta, hogy áldozzanak fel egy keresztényt, és az ötlet azonnal viharos tetszést
aratott. Meurig újfent elpirult.
– Néha azt gondolom – közölte Merlin, mikor több javaslat már nem hangzott el –, arra
kárhoztattam, hogy idióták közt kell leélnem az életem. Hát rajtam kívül az egész világ
megháborodott? Hát nincs köztetek egyetlen olyan se, ki nem látná, mi az, ami
számunkra most a legértékesebb? Nincs senki?
– Az élelem – szóltam.
– Á – kiáltott Merlin elégedetten. – így is van, ti megveszekedett idióták! Az élelem, ti
barmok! – köpte a sértést a tanács elé. – Aelle terve egyébre sem épül, mint arra a hitre,
hogy híján vagyunk az élelemnek, ezért épp az ellenkezőjét kell mutatnunk felé. Úgy kell
vesztegetnünk az ételt, miként keresztények az imádságot, szét kell szórnunk a világban,
habzsolnunk kell, el kell hajítanunk, fel kell – s itt megállt, hogy kihangsúlyozza a
következő szót – áldoznunk. – Kivárta, hogy ötlete szül-e ellenvetést, ám senki sem szólt.
– Keress egy közeli '68elyet – utasította Merlin Arthurt –, mely alkalmas rá, hogy megvívj
Aelle-lel. Ne legyen túl előnyös, nehogy épp amiatt kerülje a harcot velünk. Kísértened
kell, ezt ne feledd, azt kell hinnie, hogy legyőzhet téged. Mennyi ideig tarthat, míg
felkészül az ütközetre?
– Három napba – felelte Arthur. Gyanította, hogy Aelle laza gyűrűben szórta szét
embereit, mely mindenhová elkísér bennünket, s így legalább két napjába kerül, míg a
gyűrűt egyetlen haddá vonja össze, és egy újabba, míg csatarendbe is állítja.
– Két napra nekem lesz szükségem – bólintott Merlin –, ezért süttess annyi kenyeret,
amennyi jó ha öt napig életben tart bennünket – parancsolta. – Nem bőkezű porció,
Arthur, de az áldozatnak valóságosnak kell lennie. Azután keress harcteret, és várakozz.
A többit hagyd rá, viszont Derfelre és jó tucatnyi emberére szükségem van. És van itt
bárki olyan – emelte fel hangját, hogy a tanácson túl is mindenki hallhassa –, ki ért a
f a f a r a g á s h o z ?
Hét embert választott ki. Ketten Powysból jöttek, egyikük Kernow sólymát viselte pajzsán,
a többiek mind dumnoniaiak voltak. Bárdot és kést kaptak kezük közé, ám semmi
faragnivalót, míg Arthur fel nem fedezte az alkalmas csatateret.
Egy tágas, hangafüves pusztán akadt rá, melyet alacsony, tiszafával és berkenyével
szegélyezett domb koronázott. A lejtő sehol sem tűnt meredeknek, ám mégis megadta a
magaslatot, ahol Arthur kitűzette lobogóit, és a zászlók körül szalmával fedett menedékek
kezdtek terjeszkedni, melyek a ligetek fáiból készültek. Lándzsásaink gyűrűt vontak a
lobogók köré, amik alatt reményeink szerint Aelle-lel találkoznunk kellett. A kenyerek,
amik legalább addig életben tartottak bennünket, míg a szászokra várakozunk, javában
sültek a tőzegtéglából rakott tűzhelyekben.
Merlin a pusztától északra választotta ki a maga helyét. Egy rét húzódott meg itt, ahol az
égerfák és a sűrű bozótokban növő vadfű közt vékony ér kígyózott a távoli Temze felé.
Embereimnek ki kellett döntenie három jókora tölgyet, majd le kellett csupaszítani a
törzseket az ágaktól és a kéregtől, hogy a fatörzseket ezután három verembe süllyesszük,
és a fafaragók ott szörnyűséges bálványokat faragjanak azokba. Iorweth is segédkezett
Merlinnek és Nimuénak, és a hármas roppant mód élvezte a munkát, hisz az lehetővé
tette számukra oly ijesztő, oly rettenetes dolgok megalkotását – melyek ugyan vajmi
kevés hasonlóságot mutattak bármely általam is ismert istenséggel, ám Merlin aligha
törődött ilyesmivel. A bálványok, mint mondotta, nem nekünk, de a szászoknak
készülnek, így a fafaragók keze nyomán állati arcot viselő szörnyetegek bontakoztak ki,
női emlőkkel és férfi szervekkel, majd miután az oszlopok elkészültek, embereim
elhagytak minden más munkát, hogy megállítsák a bálványokat, miközben a fafaragók
elegyengették a földet alapzatuknál. – Az atya – szökdécselt Merlin az alakok előtt –, a
fiú, és a szentlélek! – Kacagni kezdett.
Embereim mindeközben jókora halom fát hordtak össze a cölöpök előtt, és azokra
terítettük szét minden megmaradt élelmünket. Leöltük maradék ökreinket és súlyos
testüket a máglyára vetettük, hogy frissen ontott vérük végigcsorogjon a tűzifákon, majd
rájuk fektettünk mindent, amit csak vontak maguk után – szárított húst, sózott halat,
almát, sajtot, magokat és babot –, és értékeink halmát két frissen leölt szarvas és egy kos
tetemével koronáztuk. A kos fejét, girbe-gurba szarvaival a központi cölöphöz szegeztük.
A szászok figyelték ténykedésünket. A patak túlsó partján húzódtak meg, és első nap
egyszer-kétszer még lándzsáik is előröppentek a bokrok közül, ám a kezdeti hasztalan
erőfeszítéseket követően már sokkal inkább lekötötte őket, hogy megfigyeljék, pontosan
miben is mesterkedünk. Éreztem, ahogy számuk egyre növekszik. Az első napon alig
tucatnyi ellenséges harcost láttunk a fák közt lopakodni, de a második estére legalább
húsz zsarátnok fénye izzott a lombfüggöny mögött.
– És most – szólt Merlin aznap este –, mutassunk nekik valami igazi látványosságot.
Főzőedényekben lobot hoztunk a hatalmas farakáshoz és mélyen a gallyak közé vetettük.
A fa még zöld volt, de mi szikkadt füvet és törött ágakat halmoztunk fel középen, s mire az
alkony lehullt, tűzünk már ádázán tombolt. A lángok rőt fénnyel világították be durván
faragott bálványainkat, a füst gomolygó felhővé egyesülve London felé örvénylett, míg a
sülő hús illata, elválva minden egyéb szagtól és gyötrelmeket ébresztve, éhes táborunk
felé sodródott. A tűz pattogott és összeomlott, szikraesővel szórva meg a környéket, s
mindent felemésztő hőjében az állati tetemek megvonalgottak és kicsavarodtak amint a
lángok elsorvasztották izmaikat és szétrobbantották koponyáikat. Olvadt zsiradék
szisszent a zsarátnokon, majd kapott fehéren lángra és vetett sötét árnyékokat a három
rejtelmes idolumra. Egész éjjel parázslott az a tűz, kiégetve belőlünk az utolsó reményt is,
hogy diadal nélkül hagyjuk magunk mögött Lloegyrt, és hajnalban figyeltük, amint a
szászok előmerészkednek rejtekükből, hogy a füstölgő maradványokat kémleljék.
Azután várakozni kezdtünk, de azért nem váltunk egészen tétlenné. Lovasaink keletnek
lovagoltak, hogy felderítsék a Londonba vezető utat, és felénk menetelő szász
csapatokról tettek jelentést. Közülünk többen újabb fákat döntöttek ki, és egy csarnok
építésébe kezdtek a hangafüves puszta alacsony dombján. Semmi szükségünk nem volt
arra a csarnokra, ám Arthur azt a benyomást akarta kelteni, mintha máris harcálláspontot
létesítene Lloegyr mélyén, ahonnét majd leigázza Aelle birodalmát. Ez a meggyőződés,
amennyiben feléled Aelle-ben, bizonyára rábírja majd a támadásra. Közben építeni
kezdtünk egy sáncerődöt is, bár kellő szerszámok híján meglehetősen szánalmas
eredménnyel, de talán így is hozzájárultunk a megtévesztés hatékonyságához.
Lefoglalt bennünket a munka, ám ez sem vehette elejét a seregen belüli széthúzásnak.
Voltak olyanok, mint Meurig is, akik azt tartották, a kezdetek kezdetétől rossz taktikát
követtünk. Sokkal szerencsésebb lett volna, mondta most Meurig, ha három vagy több
kisebb hadat küldtünk volna előre a határmezsgyén húzódó szász erősségek bevételére.
Zaklatnunk és provokálnunk kellett volna őket, mi pedig ehelyett egyre éhesebbé válunk
Lloegyr és a magunknak ásott csapda mélyén.
– És talán igaza is van – vallotta meg nekem Arthur a harmadik napon.
– Nem, uram – erősködtem, és igazam védelmében észak felé mutattam, ahol gomolygó
füstköd árulkodott a szász hordák jelenlétéről.
Arthur a fejét rázta. – Aelle serege itt van, eddig rendben is lenne – engedte meg –, ám
ez nem jelenti azt, hogy támadni is fog. Figyel bennünket, de ha csöppnyi sütnivalója is
akad, hagy bennünket itt megrohadni.
– Mi is támadhatunk – vetettem fel.
Újra csak a fejét rázta. – Keresztül vezetni a sereget a fákon és a patakon, egyenlő a
biztos pusztulással. Ez az utolsó menedékünk, Derfel. Imádkozz, hogy még ma eljöjjön.
De Aelle nem jött, és ez volt az ötödik nap vége, attól számítva, hogy a szászok
elpusztították készleteinket. Másnapra már csak morzsáink maradtak, és két nap múlva
már a vasszeget is felfaltuk volna. Három nap, és mohó szemekkel nézünk a halál elébe.
Arthur nem mutatta jelét aggodalomnak, bármilyen végzetre is kárhoztattak bennünket jó
előre a vészmadarak, és aznap este, amint a nap lassan sodródott tova a távoli
Dumnonia felé, Arthur magához intett, hogy másszunk fel együtt a durván összeácsolt
csarnok tetejére. – Nézd – mutatott keletre, és messze a láthatáron távoli füstkígyókra
lettem figyelmes, s a füst alatt építmények fürödtek a lebukó nap tarka fényében. Ez volt
messze a legnagyobb város, amit csak életemben láttam. Nagyobb volt, mint Glevum
vagy Corinium, nagyobb még Aquae Sulisnál is. – London – szólt Arthur az ámélkodás
hangján. – Gondoltad volna, hogy valaha is láthatod?
– Igen, uram.
Elmosolyodott. – Az én magabiztos Derfel Cadarnem. – Ülőhelyet választott magának a
legmagasabb ponton, megmarkolt egy hántolatlan rönköt, és meredten figyelte a
nagyvárost. Mögöttünk, a csarnok cölöpsorának négyzetében, a harci paripák nyertek
elszállásolást. Szerencsétlen lovak máris éhesek voltak, hisz alig nőtt fü a kiszikkadt
pusztán, és mi nem hoztunk magunkkal takarmányt. – Furcsa – jegyezte meg Arthur, még
mindig London felé tekintve –, hogy mostanra Lancelot és Cerdic rég megvívhatták már a
harcukat, és mi még csak nem is tudunk róla.
– Imádkozz, hogy Lancelot győzzön – vágtam rá.
– Azt teszem, Derfel, azt teszem. – Sarkával belerúgott a félig megépült falba. – Micsoda
esélyt adtunk Aelle kezébe! – szólt hirtelen. – Ehelyt levághatja Britannia legvitézebb
harcosait. Az év végére, Derfel, már ő mulatozhat csarnokainkban. Elérhet a
Severn-tengerig. Minden eltűnik. Egész Britannia! A ködbe vész. – Láthatóan
szórakoztatónak találta a gondolatot, majd kicsavarta testét, hogy letekintsen a lovakra. –
Őket még mindig megehetjük – mondta. – Egy-két hétig ellennénk a húsukon.
– Uram! – tiltakoztam borúlátása ellen.
– Ne aggódj, Derfel – nevetett fel. – Már küldtem öreg barátunknak, Aelle-nek, egy
ü z e n e t e t .
– Ezt tetted?
– Sagramor asszonya. Malla, ez a neve. Micsoda furcsa neveik vannak a szászoknak.
Ismered őt?
– Láttam már, uram. – Malla magas lány volt, hosszú, izmos lábakkal és olyan széles
vállal, akár egy hordó. Sagramor még az elmúlt évben ejtette fogságba az egyik rajtaütés
során, s a lány látható megadással fogadta el sorsát, ami aranyszín hajával keretezett
lapos, szinte kifejezéstelen arcára is kiült. A haján túl nem volt semmi Malla külső
megjelenésében, amit különösebben vonzónak lehetett volna mondani, ám egyféle
különös csáberőnek így sem volt híján, s a nagydarab, robusztus lány hideg
egykedvűségével és szótlanságával ki is vívta magának, hogy a numídiai ágyasa legyen.
– Azt színleli, hogy elszökött tőlünk – fejtette ki Arthur –, és éppen most arról beszél
Aelle-nek, hogy itt készülünk maradni az elkövetkezendő télen. Azt mondja, Lancelot már
úton van, hogy csatlakozzon hozzánk háromszáz újabb lándzsával, és szükségünk is van
rájuk, mert sokan közülünk megbetegedtek a rengeteg élelem dacára is. – Elmosolyodott.
– Ilyesmivel tömi a fejét, vagy legalábbis remélem.
– Avagy éppenséggel elmondja neki az igazat – véltem komoran.
– Talán nem. – Arthur hangja mentes maradt az aggodalomtól. Figyelte, amint embereink
tömlőikben vizet hordanak a forrásból, mely a déli lanka aljában bugyogott. – Sagramor
bízik benne – tette hozzá –, én pedig már régen megtanultam, hogy bízzam
S a g r a m o r b a n .
Jelet rajzoltam magamra a gonosz ellen. – Én bizony nem engedtem volna asszonyomat
az ellenség táborába.
– A lány maga ajánlkozott – mondta Arthur. – Azt mondja, a szászok nem fogják bántani.
Úgy tűnik, atyja az egyik törzs feje.
– Akkor azért imádkozzunk, hogy kevésbé szeresse őt, mint Sagramort.
Arthur vállat vont. A kockázatot már felvállalta, és bármennyit vitattuk, a veszély nem lett
kisebb. – Dumnoniában akarlak látni, amint vége ennek.
– Szívest-örömest, uram, ha kezeskedsz Ceinwyn biztonságáért – feleltem, és amikor
megpróbálta egyetlen kézmozdulattal eloszlatni félelmeimet, nem tágítottam. – Hallottam,
hogy egy kutyát leöltek, es véres irháját egy szukára terítették.
Arthur megpördült, átvetette lábait a falon, és lepattant a hevenyészett istállóba. Félretolt
maga előtt egy lovat, majd intett, hogy ugorjak le hozzá, hogy senki se láthasson vagy
hallhasson bennünket. Ádáz harag sütött vonásairól. – Mondd újra el, mit hallottál –
parancsolta.
– Egy kutyát leöltek – szóltam, amint levetettem magam mellé –, és véres bőrébe egy
nyomorék szukát bújtattak.
– És ki tenne ilyet? – akarta tudni.
– Lancelot egy barátja – feleltem, vonakodván néven nevezni feleségét.
Öklével belevágott a nyers cölöpfalba, megriasztva a legközelebbi lovat. – A feleségem –
mormolta – Lancelot barátja. – Nem szóltam semmit. – Ahogy én is – hívott ki maga ellen,
ám én még most sem szóltam. – Büszke ember, Derfel, és elveszítette atyja királyságát,
csak mert én nem teljesítettem eskümet. Tartozom neki. – Hűvösen ejtette az utolsó két
s z ó t .
Az övéhez mértem saját hűvösségem. – Hallottam – mondtam kimérten –, hogy a
nyomorék szukának a Ceinwyn nevet adták.
– Elég! – Újból a falra csapott. – Mese! Szóbeszéd! Senki sem tagadhatja, hogy
neheztelnek azért, amit te és Ceinwyn tettetek, Derfel, én sem vagyok ostoba, de ezt az
esztelenséget még tőled sem hallgatom el! Guinevere vonzza az ilyen pletykákat. Az
emberek neheztelnek rá. Bármely asszony, aki szép, aki okos, és aki szilárd véleménnyel
rendelkezik, melyet nem is próbál véka alá rejteni, óhatatlanul magára vonja az emberek
gyűlöletét, s erre te azt mondod, hogy ily mocskos tettre vetemedne Ceinwyn ellen? Hogy
leölne egy kutyát és megnyúzná? Te elhiszed ezt?
– Nem szívesen tenném – feleltem vonakodva.
– Guinevere a feleségem. – Leengedte hangját, de nem tűnt el belőle a keserű él. – Nincs
más feleségem, nem hurcolok rabszolgákat az ágyamba, én az övé vagyok s ő az enyém,
Derfel, és nem vagyok hajlandó ilyesmit hallgatni. Senkitől! – Az utolsó szót már úgy
üvöltötte, es én eltűnődtem rajta, hogy talán még mindig az otromba sértéseken rágódik,
amiket Gorfyddyd vágott hozzá a Lugg völgyében. Gorfyddyd nem átallotta kijelenteni,
hogy együtt hált Guinevere-rel, és hogy embereinek egész légiója cselekedett
hasonlóképp. Én magam Valerin jegygyűrűjére emlékeztem, benne a szerelmesek
keresztjével és Guinevere jelvényével, de félresöpörtem az emléket.
– Uram – szóltam halkan –, én még csak nem is említettem a feleséged nevét.
Meredten nézett rám, és egy pillanatra már azt hittem, meg fog ütni, amikor szomorúan
megrázta a fejét. – Nem könnyű vele, Derfel. Vannak idők, amikor azt kívánom, bárcsak
ne mutatkozna oly készségesnek a megvetésre, de képtelen vagyok elképzelni az életem
a tanácsai nélkül. – Itt elhallgatott, és szánalomra méltó mosollyal nézett fel rám – Nem
tudnék nélküle élni. Nem ölt meg semmilyen kutyát, Derfel, ő nem ölne meg semmilyen
kutyát. Bízz bennem. Istennője, Isis, nem kívánja meg az áldozatot, legkevésbé az élők
feláldozását. Az aranyét annál inkább – vigyorodott el, hirtelen támadt jókedvvel. – Isis
csak úgy nyeli az aranyat.
– Hiszek neked, uram – mondtam –, de ettől Ceinwyn még nem lesz biztonságban. Dinas
és Lavaine megfenyegette.
Arthur megrázta fejét. – Megsértetted Lancelot, Derfel. Én nem hibáztatlak, hisz tudom,
mi vezérelt, de hibáztathatjuk őt azért, amiért neheztel rád? Dinas és Lavaine Lancelotot
szolgálja, és úgy helyes, ha emberei is osztoznak uruk ellenszenvében. – Szünetet tartott.
– Ha ezzel a háborúval végeztünk – folytatta –, megbékítünk mindenkit. Valamennyiünket!
Amikor majd testvérekké teszem harcosainkat, valamennyien békét kötünk egymás közt
is. Te, Lancelot, és mindenki. És míg ez meg nem történik, Derfel, magam szavatolom
Ceinwyn biztonságát. Az életem teszem rá, ha ezt kívánod. Kérhetsz olyan árat, amilyent
csak akarsz, az életemet, akár fiam életét is, mert szükségem van rád. Dumnoniának
szüksége van rád. Culhwch jó ember, de nem tud bánni Mordreddel.
– Én tudok? – kérdeztem.
– Mordred akaratos – legyintett Arthur a kérdésre –, de hát mire is számíthatnánk? Uther
unokája, királyi vér folyik az erejében, és mi sem akarhatjuk anyámasszony katonájának,
ám fegyelemre azért még szüksége lenne. Irányításra. Culhwch azt hiszi, elég alaposan
elvernie, pedig attól csak még csökönyösebb lesz. Azt akarom, hogy te és Ceinwyn
neveljétek fel őt.
Megborzongtam. – Egyre vonzóbbá teszed számomra a hazatérést, uram.
Gunyoros mosollyal jutalmazta komolytalanságom. – Ne feledd, Derfel, eskünk köt arra,
hogy átadjuk Mordrednek a trónt. Ezért tértem vissza Britanniába. Ez a legfontosabb
kötelességem Britanniában, és mindenki, aki csak szolgálatomra felesküdött, erre a célra
esküdött fel. Senki sem mondja, hogy könnyű, ám meg kell lennie. Mostantól kilenc évre
Caer Cadarnben királlyá kell koronáznunk Mordredet. Azon a napon, Derfel,
valamennyien megszabadulunk eskünk terhétől, s én imádságot mondok minden létező
istennek, aki csak meghallgat, hogy azon a napon képes legyek szögre akasztani
Excaliburt és soha többé nem harcolni. De amíg az a nap eljő, bármilyen nehézségek
árán is, de teljesítenünk kell eskünket. Megértetted ezt?
– Igen, uram – feleltem alázatosan.
– Helyes. – Arthur félretolta útjából az egyik lovat. – Aelle holnap eljön – szólt
magabiztosan –, úgyhogy aludj jól.
A nap lebukott Dumnonia fölött, vörös tűz árjába fúlva. Északra ellenségeink harci
énekeket kántáltak, míg mi tábortüzeink mellett az otthont énekeltük meg. Őrszemeink a
sötétséget kémlelték, a lovak nyihogtak, Merlin kutyái csaholtak, és voltak köztünk
néhányan, akik tudtak aludni.
Hajnalban láttuk, hogy az éj lepte alatt ledöntötték Merlin három oszlopát. Egy szász
varázsló, haja ganéval tüskékké meresztve, a nyakából lelógó farkasprém-foszlányok alatt
alig elrejtett meztelen testével rituális táncot járt a helyen, ahol a bálványok egykor
állottak. A varázsló látása meggyőzte róla Arthurt, hogy Aelle már a támadást fontolgatja.
Szándékoltan nem mutattuk jelét, hogy készen állnánk erre. Őrszemeink figyeltek,
lándzsásaink céltalanul őgyelegtek a lankákon, akárha újabb eseménytelen napra
számítanának, ám viskóink árnyékában, a berkenyebokrok és rekettyék maradéka alatt,
félig kész csarnokunk falai mögött, embereink javában készülődtek.
Meghúztuk pajzsaink szíját, megfentük amúgy is pengeéles kardjainkat, majd szorosan
nyelükbe ütöttük lándzsahegyeinket. Talizmánjainkat érintettük, megöleltük egymást,
megettük, ami kis kenyerünk még maradt, és imát rebegtünk isteneinknek, hogy
segítsenek az előttünk álló napon. Merlin, Iorweth és Nimue a kalyibák közt lopakodva
érintette pengéinket és adott nekünk vasfüvet, oltalmazóul a csatában.
Felöltöttem harci viseletem. Súlyos csizmát kötöttem lábamra, vasalt szíjjal, mely
védelmezte lábikrámat a pajzsvonal alatti lándzsadöfésektől, Ceinwyn durván
gömbölyített fonalából való gyapjúinget vettem, fölé hosszú bőrkabátot, melyre Ceinwyn
aranyfibuláját tűztem, oltalmazó talizmánomat oly sok éven át. A bőr fölött láncinget
hordtam, a fényűző vértezetet még Lugg Vale-ben vettem el egy halott powysi törzsfőtől.
A láncing ősi római munka volt, azzal a szakértelemmel kovácsolva, mely mára kihalt a
mesterekből, és én gyakran eltűnődtem rajta, miféle lándzsások viselhették egykor ezt az
acélszerekből összekovácsolt térdig érő kabátot. A powysi harcos mindenesetre meghalt
benne, amikor Hywelbane kettéhasította koponyáját, és gyaníthatóan mások is, hiszen a
vértezet láncszemei rőtvörösen rozsdállottak bal mellem felett, ahol egy vágás nyomán az
eredeti szegeket közönséges vaslánccal pótolták.
Bal kezemen harcosgyűrűket viseltem, mert a csata közben megvédték ujjaimat, jobb
kezemre viszont egyet sem húztam, mert megnehezítették volna a kard vagy lándzsanyél
markolását. Vértet csatoltam felkaromra is. Sisakom vasból kovácsolt egyszerű, teknő volt
kitömött bőrrel szegélyezve, lelógó vastag bőrlebennyel, mely a nyakszirtemet védte, és
még a tavasz folyamán megfizettem egy fegyverkovácsot Caer Swsben, hogy készítsen
két pofalemezt is hozzá. A sisak fénylő acélgombban végződött, melyről az a farkasfarok
csüngött alá, amit még Benoicból hoztam. Felkötöttem Hywelbane-t a derekamra, bal
karommal átfurakodtam pajzsom bőrszíjain, és megkaptam harci lándzsámat. A lándzsa
magasabb volt a harcosnál, nyele akár Ceinwyn csuklója, feje hosszú, nehéz, levél alakú
penge. A hegy borotvaéles, míg az acél nyél felőli vége lekerekített, hogy a penge ne
eshessen foglyul az ellenség hasában vagy vértezetében. Aznap a hőség miatt nem
viseltem köpenyt.
Cavan, a maga vértjébe öltözve, odajött hozzám és elém térdelt. – Ha jól harcolok, uram
– kérdezte –, felfesthetem a csillag ötödik ágát a pajzsomra?
– Én elvárom az embereimtől, hogy jól harcoljanak – feleltem –, miért kellene hát
megjutalmaznom őket azért, amit amúgy is elvárok?
– Akkor hát hozzak neked valami trófeát, uram? – javasolta. – Egy törzsfő csatabárdját?
A r a n y a t ?
– Hozz nekem egy szász törzsfőt, Cavan – mondtam –, és felfestheted a csillag ötödik
ágát is.
– Meg kell lennie az ötnek, uram – mosolygott.
A reggel lassan múlt. Valamennyiünket kivert a veríték, akik a nehéz vértekbe öltöztünk. A
patak északi folyásától nézve, hol a szászok táboroztak a lombfüggöny mögött, bizonyára
úgy tűnhetett, táborunk az igazak álmát alussza, avagy a ragály alaposan megtizedelte
sorainkat, ám még ez sem bizonyult elégségesnek ahhoz, hogy a szászokat
előcsalogassa. A nap magasabbra hágott. Felderítőink, a könnyű vértezetben vágtázó
lovasok, akik fegyverként mindössze könnyű hajítódárdát vittek magukkal, kilovagoltak a
táborból. Számukra nem kínált helyet a pajzsfal elleni harc, ezért nyugtalan lovaik hátán
délnek, a Temze felé vették az irányt. Onnét bármikor sebesen visszatérhettek, noha
parancsot kaptak rá, hogy végveszély esetén azonnal vegyék nyugatnak az irányt, és
idejekorán értesítsék a távoli Dumnoniát seregeink kudarcáról. Arthur lovasai súlyos, bőr
és vas páncélzatukat öltötték magukra, majd a lovak marja alatt vezetett szíjakkal
helyükre kerültek a nehéz bőrvértek is, melyek a lovak testét védelmezték.
Arthur, elrejtezve lovasaival a félig kész csarnokban, magára öltötte a híres
pikkelypáncélt, amit a rómaiak egykoron ezernyi, hosszú bőrkabátra felvarrt apró
vaslemezkéből készítettek, melyek úgy lapolták egymást, akár a hal pikkelyei. A
vaslemezkék közé ezüstből való darabok is vegyültek, s ettől az öltözet valósággal izzani
tetszett viselője minden apró mozdulatára. Arthur fehér köpenyt viselt, és az Excaliburt, a
mágikus keresztrovátkás hüvelyben, ami viselőjét minden sérelemtől megóvta, míg
hosszú lándzsáját szolgája, Hygwydd hordozta, lúdtollal ékes ezüstsisakja és tükörfényes
kerek ezüstpajzsa társaságában. Békében Arthur rendszerint visszafogottan öltözködött,
ám a harc idején nem volt mentes a szélsőségektől sem. Szerette hinni, hogy hírnevét
igazságos kormányzása erősíti, ám a tündöklő vértezet és a felfényezett pajzs arról
árulkodtak, hogy nagyon is jól ismeri a hírnév valóságos kovácsait.
Culhwch egykor maga is Arthur nehézlovasságát erősítette, ám most, akárcsak én,
lándzsásokból álló csapatával tartott. Dél körül megkeresett és lerogyott mellém
menedékem apró árnyékába. Vas mellvértet viselt, bőrujjast és lábszárvédőt. – Nem jön a
fattya – morgolódott.
– Talán majd holnap? – vetettem fel.
Utálkozva felhorkant, majd komolykodó pillantást vetett rám. – Tudom mit fogsz felelni,
Derfel, de akkor is megkérdezem, és mielőtt válaszolnál, szeretném, ha végiggondolnál
valamit. Ki az, aki veled együtt harcolt Benoicban? Ki állt pajzsát a pajzsodnak vetve Ynys
Trebesnél? Ki osztotta meg veled a sört, és hagyta, hogy elcsábítsd azt a halászlányt? Ki
tartotta a kezed Lugg Vale-nél? Én voltam az. Emlékezz erre, amikor most válaszolsz a
kérdésemre. Szóval, nincs egy kevéske étked elrejtve?
Elmosolyodtam. – Nincs.
– Felfuvalkodott szász birkabendő – morogta –, az vagy te. – Galahad felé fordult, aki
embereim mellett várakozott. – Neked nincs valami étked, herceg? – kérdezte.
– Tristannek adtam az utolsó morzsákat – felelt Galahad.
– Keresztényi könyörületességből, felteszem – gúnyolódott Culhwch.
– Szeretném azt hinni – mondta Galahad.
– Nem csoda, hogy megmaradtam pogánynak – sóhajtott Culhwch. – Szükségem van
valami étekre. Nem gyilkolhatom a szászokat éhomra. – Végigkérdezte embereimet, de
senki sem ajánlott neki étket, hisz nekik maguknak se jutott. – így hát leveszed végre a
púpomról azt a fattyú Mordredet? – kérdezte, miután feladta a reménykedést hogy
egyetlen morzsát is szerezhet.
– Arthur akarja így.
– Én akarom így – szólt felélénkülve. – Ha lenne bármilyen ételem Derfel, még azt is
neked adnám, cserébe ezért a szívességért. Örömmel átadom neked azt a nyivákoló kis
vakarcsot. Hadd keserítse csak a te életedet az enyém helyett, de arra figyelmeztetlek,
jobban teszed, ha vissza se kötöd magadra a derékszíjat.
– Nem lenne bölcs dolog – szóltam óvatosan – ütni-verni leendő királyunkat.
– Talán nem bölcs dolog, ám mindenképpen élvezet. Undorító kis varangy. – Megfordult,
hogy kikukucskáljon menedékünk mögül. – Mi van ezekkel a szászokkal? Már soha nem
akarnak támadni?
A válasz szinte rögvest megérkezett. Hirtelen kürtszó harsant, mély, gyászos hangon,
majd meghallottuk az egyik roppant harci dobot, amit a szászok magukkal cipeltek
minden háborúságba, és valamennyien felkászálódtunk, hogy láthassuk, amint Aelle
serege előözönlik a patak túlsó felén a fák közül. Egyik pillanatban nem volt más, csak a
falevelekkel és tavaszi napfénnyel teli táj, a másikban már nyakunkon járt az ellenség.
Százával jöttek. Százával jöttek a szőrmébe bugyolált, vasba öltözött férfiak,
csatabárdokkal, kutyákkal, lándzsákkal, pajzsokkal. Póznákba húzott bikakoponyákat és a
róla lecsüngő rongyokat hordozták lobogó gyanánt, míg az előőrsöt ganétól tüskés hajú
varázslók alkották, akik a pajzsfal előtt szökdécseltek és átkaikat szórták felénk.
Merlin és a többi druida megindult a lankán, hogy találkozzék a varázslókkal. Nem
gyalogoltak, hanem, miként azt a druidák teszik az ütközet előtt, féllábon ugráltak,
botjaikkal megőrizve egyensúlyukat, mialatt szabad kezüket feltartották a levegőbe. Száz
lépésnyire a legközelebbi varázslótól állapodtak meg és viszonozták a szitkokat,
miközben a keresztény papok megálltak a lanka tetején, és kitárt karral, égnek emelt
tekintettel fohászkodtak istenük segedelméért.
Mi többiek lassan vonalba fejlődtünk. Agricola alkotta baloldali szárnyunkat római
uniformisba öltözött embereivel, mi többiek középen tömörültünk, míg Arthur lovasai, akik
a legutolsó pillanatig rejtezve maradtak a hevenyészett falak mögött, végül megformálták
a sereg jobb szárnyát. Arthur felhúzta sisakját, felkászálódott Llamrei hátára, átvetette
fehér köpenyét a paripa hátán, majd megkapta nehéz lándzsáját és csillogó pajzsát
H y g w y d d t ő l .
Sagramor, Cuneglas, és Agricola vezette a gyalogságot. Egy pillanatra, míg Arthur lovasai
fel nem tűntek és embereim alkották az arcvonal jobb szélét, nagyon is valószínűnek
tetszett, hogy a szász vonal, jócskán hosszabb lévén a miénknél, az oldalunkba tud majd
kerülni. A szászok számban messze felülmúltak bennünket. A bárdok azt mesélik majd,
hogy ezrével özönlöttek, akár a férgek, ám az igazat megvallva Aelle emberei aligha
lehettek többen hatszáz embernél. A szász király persze több lándzsással rendelkezett,
mint amennyit elsőre megláthattunk magunk előtt, ám hozzánk hasonlóan ő is
rákényszerült, hogy komoly erőket állomásoztasson határ menti erődítményeiben, és már
a hatszáz lándzsa is nagy seregnek számított. Legalább ennyien lehettek követőik is a
pajzsfal mögött, jobbára asszonyok és gyermekek, akik nem vettek ugyan részt a
csatában, ám kétségkívül alig várták a kínálkozó alkalmat, hogy kifosszák a tetemeket,
amint a harcoknak vége.
Druidáink eközben komoly erőfeszítéseket téve máris visszafelé ugrándoztak a kaptatón.
Veríték csörgött végig Merlin arcán, egyenesen fonott szakállába. – Semmi varázslat –
zihálta. – Ezek azt se tudják, milyen az. Biztonságban vagytok. – Átfurakodott pajzsaink
közt, Nimuét kutatva. A szászok lassan meneteltek felénk. Varázslóik köpködtek és
sikoltoztak, férfiak üvöltöttek alantasaikkal, hogy tartsák az alakzatot, míg mások
válogatott sértéseket kiáltoztak felénk.
Harci kürtjeink visszhangozni kezdték kihívásukat, és most már a mi embereink is
énekeltek. A pajzsfal felénk eső végén Béli Mawr harci énekét harsogtuk, ezt az
öldöklésre szólító dicső dalt, mely tüzet gyújt minden férfiember gyomrában. Embereim
közül ketten máris táncolni kezdtek a pajzsfal vonala előtt, átlépdelve-átugrálva kardjukat
és lándzsáikat, melyeket keresztben a földre fektettek. Idővel visszahívtam őket a falba,
mert azt gondoltam, a szászok egyenesen nekünk masíroznak majd az enyhe lankán és
imigyen véres összecsapásra számíthatunk, ám ellenlábasaink ehelyett jó száz lépésnyire
tőlünk megtorpantak, és átrendezték soraikat, hogy szüntelen, bőrből és fából való erős
fallal kelljen farkasszemet néznünk. A szászok elcsendesedtek, amint varázslóik
egyenként vizelni kezdtek felénk. Hatalmas kutyáik csaholtak és pórázaikat tépték, a harci
dobok tovább dübörögtek, és időnként egy-egy kürt panaszos jajszava vágta ketté
hangjukat, ám mindettől eltekintve a szászokra néma csend hullt, és a harcosok csak
lándzsáik végével visszhangozták a dobok súlyos ütemét.
– Ezek az első szászok, akiket látok. – Tristan húzódott oda mellém, és meredt a
szőrmés, csatabárdos, kutyás szász hordára. – Ők is könnyen halnak – bíztattam.
– Nem szeretem azokat a bárdokat – vallotta meg, páncéljának vasalt élét érintve.
– Nehézkes fegyverek azok – próbáltam megnyugtatni. – Egyetlen lendítés és utána már
nem jók semmire. Fogadd a pajzsod közepébe és szúrj jó alacsonyan. Az mindig beválik.
– Vagy legalábbis majdnem mindig.
A szász dobok morajlása hirtelen abbamaradt, majd az ellenséges sor kettévált, és maga
Aelle jelent meg a résben. Megállt és néhány pillanatig mozdulatlanul meredt ránk, azután
kiköpött, s hivalkodó mozdulattal a földre hajította lándzsáját és a pajzsát, mutatván, hogy
beszélni akar. Öles léptekkel indult felénk, hatalmas testű, szálas, sötét férfiú. Két
varázslója kísérte el, meg egy vékony, kopaszodó férfi, vélhetően a tolmács.
Cuneglas, Meurig, Agricola, Merlin és Sagramor indultak, hogy találkozzanak vele. Arthur
úgy döntött, lovasaival marad, és miután Cuneglas volt közöttünk az egyetlen király,
helyénvalónak tűnt, hogy ő tárgyaljon a nevünkben, ő azonban egyetlen érintettet sem
akart kirekeszteni és engem is magához intett, hogy tolmácsoljak neki. Így esett, hogy
másodszor is találkoztam Aelle-lel. Magas, széles mellű férfiú volt, lapos, keményen
metszett arccal és sötét szemekkel. Szakálla koromfekete, arcán sebhelyek, orra törött,
és két ujját hiányolta jobb kezéről. Ezúttal láncingbe és hosszú bőrcsizmába öltözött, és
vassisakot viselt, melynek mindkét oldalára egy-egy bikaszarvat erősítettek. Jóféle brit
arany csillant torkán és csuklóin. A medveprém, melyet öltözetére vetve viselt,
mérhetetlenül kényelmetlen lehetett egy ily forró napon, bár egy ilyen vastag szőrme ért
annyit a kardcsapások ellen, mint bármely fémvértezet. Aelle azonnal észrevett. –
Emlékszem rád, féreg – szólalt meg. – A szász köpönyegforgató.
Gyors mozdulattal fejet hajtottam előtte. – Üdvözöllek, felség.
Kiköpött. – Azt hiszed, csak azért, mert megadod a tiszteletet, könnyű halál lesz
o s z t á l y r é s z e d ?
– A halálomhoz aligha lesz közöd, felség – feleltem. – De annál inkább remélem, hogy
beszélhetek az unokáimnak a tiédről.
Felnevetett, majd gúnyos pillantást vetett seregünk öt vezérére. – Öten vagytok! Én meg
egyedül! És merre van Arthur? A beleit üríti rémületében?
Megneveztem vezéreinket Aelle-nek, majd Cuneglas vette fel a beszéd fonalát, én pedig
fordítottam neki. Szokás szerint azzal kezdte, hogy azonnali megadásra szólította fel
Aelle-t. Könyörületet fogunk gyakorolni, mondta Cuneglas. Nem követelünk egyebet, mind
Aelle életét, valamennyi kincsét, minden fegyverét, asszonyát és rabszolgáját, ám
lándzsásai szabadon mehetnek, kivéve jobb kezüket.
Aelle, mint az szokványos, gúnyos megvetéssel fogadta az ajánlatot, kimutatva rothadó,
elszíneződött fogait. – Azt hiszi talán Arthur – tudakolta –, hogy csak mert elbújik előlünk,
nem tudjuk, hogy lovasai is itt vannak? Mondd el neki, féreg, hogy a tetemére hajtom ma
este nyugodni a fejem. Mondd el neki, hogy a felesége legutolsó szajhám lesz, és miután
beleuntam, a rabszolgáim örömét szolgálja majd. És mondd el annak a bajszos
tökfilkónak – intett Cuneglas felé –, hogy napnyugtára ezt a helyet úgy ismerik majd, mint
a Britonok vesztőhelyét. Mondd el neki – ment tovább –, hogy egyenként fogom
kitépdesni bajszának szálait, és lányaim macskáinak adom játszani. Mondd el, hogy
ivókupát készíttetek a koponyájából, és a kutyák zabálják fel a beleit. És mondd el annak
a démonnak – bökött fejével Sagramor felé –, hogy fekete lelke ma este már Thor örömét
fogja szolgálni, és örök időkre a kígyók körében vinnyog majd kegyelemért. Ami pedig őt
illeti – nézett Agricolára –, régóta szomjazom már halálát, és annak emléke fog
elszórakoztatni az eljövendő hosszú téli éjszakákon. És mondd meg annak a tejfelesszájú
fattyúnak – köpött Meurig felé –, hogy magam vágom ki a golyóit, és a pohárnokommá
teszem. Mondd ezt el nekik, féreg.
– Nemet mondott – tolmácsoltam Cuneglasnak.
– Ennél azért biztosan többet is mondott – ragaszkodott Meurig a valósághoz.
– Nem akarod te azt tudni – szólt Sagramor fáradtan.
– Semmilyen tudás sem hiábavaló – tiltakozott Meurig.
– Mit beszéltek, férgek? – követelte a választ Aelle, ügyet sem vetve saját tolmácsára.
– Azon vitáznak, melyiküké legyen az élvezet, hogy végezhetnek veled, felség – feleltem.
Aelle újfent kiköpött. – Mondd el Merlinnek – sandított a szász király a druidára –, hogy rá
nem vonatkoztak a sértések.
– Tudja, felség – feleltem. – Beszéli a nyelvedet. – A szászok rettegtek Merlintől, és még
most sem akarták maguk ellen haragítani. A két szász varázsló megállás nélkül szitkokat
köpdösött felé, de hát ez volt a feladatuk és Merlin nem is vette tőlük rossz néven. Az
igazat megvallva, érdeklődést is alig mutatott a megbeszélés iránt, csak ábrándozva
meredt a távolba, noha egy mosolyt azért elfojtott, hallván Aelle szabadkozását.
Aelle mozdulatlanul meredt rám. Végül megkérdezte. – Mely törzsből származol?
– Dumnoniából, felség.
– Azelőttről, te ostoba! Születésed szerint!
– A te törzsedből, felség – feleltem. – Aelle népétől.
– Atyád? – akarta tudni.
– Nem ismertem, felség. Anyámat akkor fogták el Uther emberei amikor még a hasában
v o l t a m .
– És az ő neve?
Ezen el kellett gondolkodnom egy-két pillanatig. – Erce, felséges uram – emlékeztem
vissza végre a névre.
Aelle elmosolyodott. – Jó szász név! Erce, a föld istennője s valamennyiünk anyja. És
hogy van a te Erced?
– Nem láttam őt, felség, gyermekkorom óta, bár azt mondják, él.
Aelle komor pillantásokkal méregetett. Meurig türelmetlenül tudakolta, miről folyik a
beszélgetés, de elcsendesedett, amikor senki ügyet sem vetett rá. – Nem jó – szólt végül
Aelle –, ha egy férfi nem törődik az anyjával. Mi a neved?
– Derfel, felség.
Vértezetemre köpött. – Akkor hát szégyen rád, Derfel, amiért elhanyagoltad anyádat.
Harcolsz velünk ma? Anyád népével? Elmosolyodtam. – Nem, felség, de köszönöm a
t a n í t á s t .
– Legyen könnyű a halálod, Derfel. De mondd el ezeknek a mocskoknak – bökött fejével
a négy fegyveres vezérre –, hogy még ma kivájom és megeszem a szívüket. – Utoljára
még kiköpött, majd elfordult és visszavágtázott embereihez.
– Akkor hát mit mondott? – tudakolta Meurig.
– Az anyámról beszélgettünk, herceg – feleltem. – És ő emlékeztetett a bűneimre. – Isten
legyen irgalmas hozzám, de azon a napon megkedveltem Aelle-t.
Győztünk a csatában.
Igraine azt akarja majd, hogy többet is mondjak. Nagy hősökről akar majd hallani, és azok
ott is voltak, miként a gyávák is, és mellettük azon férfiak, kik rettegésükben
összepiszkították magukat és mégis helyt álltak a pajzsfalban. Voltak, akik nem öltek meg
senkit, csupán kétségbeesetten védekeztek, míg mások feladták a poétáknak a leckét, ha
azok az igazsághoz hűen akarták elregélni tetteiket. Röviden szólva, ádáz csata volt.
Barátok haltak, köztük Cavan, barátok sebesültek, köztük Culhwch, míg más barátok
sértetlenek maradtak, ide értve Galahadet, Tristant és Arthurt. Én magam kaptam egy
bárdcsapást a bal vállamra, és, bár a láncing sokat levett az erejéből, a seb mégis
heteken át gyógyult csak be, és a vörös heg mind a mai napig felsajog, ha közeleg a fagy.
Nem is annyira a csata érdemel figyelmet, mint inkább ami utána következett, ám először,
minthogy drága királyném elsősorban férje nagyatyja, Cuneglas király vitézségéről
kívánna hallani, hadd meséljek röviden magáról az ütközetről is.
A szászok támadtak. Aelle-nek több mint egy órájába telt belelovallni embereit, hogy
nekirontsanak pajzsfalunknak, és mind ez idő alatt sikoltoztak a tüskehajú varázslók,
dübörögtek a harci dobok, és áléval teli tömlők jártak végig a szász sorokon. Embereink
közül sokan kiáltottak mézsörért, mert bármennyire is nélkülözni kényszerültünk az
élelmet, brit sereg még soha sem fogyott ki a mézsörből. Embereinknek legalább a fele
részeg tivornyaként élte meg a csatát, noha az ilyen harcosoknak aligha lehetett más
hasznát venni, minthogy bátorságot csepegtettek a többi harcosba a legfélelmetesebb
manőverhez, az ellenséges pajzsfal lerohanásához. Én magam józan maradtam, miként
máskor is, bár az ivásra buzdító kísértés talán még sosem volt ily erős. Néhány szász
megpróbálta szétzilálni pajzsfalunkat, közel jőve sorainkhoz, pajzs és sisak nélkül
kérkedve előttünk, ám merészségükkel csupán néhány vaktában elhajított lándzsát
érdemeltek ki. Néhány lándzsa felénk is visszareppent, csak hogy ártalmatlanul
levágódjon pajzsainkról. Két meztelen harcos, őrületbe lovallva magát az itallal avagy a
mágiával, ránk rontott, Culhwch vágta le az elsőt, Tristan a másodikat. Mindkét halált
kitörő öröm fogadta. A szászok, megoldván nyelvüket az áléval, válogatott szidalmakat
üvöltöztek felénk.
Aelle támadása, mikor végre kezdetét vette, szánalmasra sikeredett. A szászok
mindvégig abban bíztak, hogy harci kutyáik segítségével törik meg sorainkat, ám Merlin
és Nimue már készen állott erre saját kutyáival, és a miénk nem egyszerűen kutyák, de
szukák voltak, s közülük is épp elegen tüzeltek ahhoz, hogy a szász fenevadak
megvaduljanak. Ahelyett, hogy ránk támadtak volna, a nagytestű harci kutyák egyenest a
szukákra rontottak, és óriási marakodás, közelharc, csaholás és nyüszítés után hirtelen
mindenfelé bujálkodó ebeket lehetett látni. Miközben a hoppon maradt kutyák
szerencsésebb társaikra támadtak, egyikük sem harapott a britekbe, a szászokat pedig,
akik mostanra nekifeszültek a gyilkos rohamnak, kibillentette egyensúlyából a kutyák
kudarca. A vonakodó szászokat Aelle, attól való félelmében, hogy mi támadunk előbb,
mégis előre zavarta, és azok jöttek is. Ám fegyelmezett alakzat helyett fejetlen
ö s s z e v i s s z a s á g b a n .
A párzó kutyák nyüszítettek, amint eltaposták őket, majd a pajzsok egymásnak
csapódtak, azzal a szörnyűséges dörejjel, mely évek múltán is ott visszhangzik az ember
koponyájában. Ez a csatazaj, a harci kürtök harsogása, az emberek üvöltözése, majd a
dobhártyaszaggató csattanás, ahogy pajzs a pajzzsal találkozik, és a csattanás után
támadó sikolyok, amint a lándzsahegyek megtalálják maguknak a réseket a pajzsok közt,
és csatabárdok csapnak le – ám ezúttal a szászok voltak azok, akik mindezt
megszenvedték. A kutyák a küzdő felek közt megtörték a szászok gondosan felépített
vonalát, és valahányszor ez történt az egyre előrébb tolakodó pajzsfallal, lándzsásaink
réseket találtak maguknak és beléjük furakodtak, majd a sorok mögöttük vasalt ékként
tolakodtak a hasadékokba, egyre mélyebben törve előre a szászok tömegében. Cuneglas
vezette az egyik ilyen éket, és kis híján magát Aelle-t is sikerült elérnie. Nem láttam ugyan
Cuneglast az ütközetben, de a bárdok sokáig énekelték még hőstetteit, és a király a maga
kéretlen szerénységével biztosított róla, hogy nem is sokat túloznak.
Hamar megsebesültem. Pajzsom elhárította egy bárd csapását és felvette annak erejét,
de az él, pajzsomról lepattanva így is vállamba hasított és megdermesztette bal karomat,
bár abban már nem gátolt, hogy lándzsámmal felhasítsam ellenségem torkát. Majd,
miután a harcosok nyomakodása miatt képtelen voltam használni lándzsámat, elővontam
a Hywelbane-t, és döfni, kaszabolni kezdtem a nyomakodó, üvöltő embertömeget.
Tovább folytatódott a lökdösődés, de hát így van ez minden csatában, míg valamelyik
oldal meg nem törik. Nincs egyéb, csak ez a verítékes, fárasztó, mocskos tülekedés.
Ezúttal komoly nehézséget okozott, hogy a szász sor, mely mindenütt legalább öt ember
mélységű volt, oldalába került a mi pajzsfalunknak. Hogy felvegyük a harcot, ívben
meghajlítottuk vonalunkat, míg annak két vége nem találkozott, hogy ezután két rövidebb
pajzsfalat állítsunk a támadók elé. Egy ideig a két oldalról támadó szász szárny habozni
tetszett, talán abban reménykedve, hogy középen harcoló embereink idővel megtörnek,
majd a vonal felém eső végében egy szász törzsfő tűnt fel, és azzal szégyenítette meg
embereit, hogy egymaga rohant előre, pajzsával félresöpörve két lándzsát, belevetve
magát szárnyunk közepébe. Cavan ott halt meg, amint tüdejét átdöfte a szász törzsfő
pengéje, és a látvány, hogy egy bátor harcos egymaga képes léket vágni sorainkban,
megújult rohamra sarkallta annak embereit is.
Ekkorra esett, hogy Arthur előrontott a félig kész csarnokból. Én magam nem láttam a
rohamot, csak hallottam. A bárdok azt mesélik, hogy a lovak patái megrengették a világot,
és a föld valóban remegni tűnt noha valószínűbben csak a dübörgést hallottam, melyet a
paripák vasalt patái ütöttek. A hatalmas mének a szász vonalak védtelen vége felől
támadtak, és a csata valójában már ott és akkor véget ért. Aelle korábban úgy számította,
hogy embereink ellenállását már a harci kutyák felőrlik, és hogy seregének utóvéde képes
lesz tartani a lovasokat pajzsaival és lándzsáival, hisz azt ő maga is jól tudta, hogy nincs
az harci mén, ami ellenfelet jelentene egy jól felépített pajzsfalnak. Afelől sem lehetett
kétségem, hogy a szász vezér is hallotta, hogyan tartották távol Gorfyddyd emberei Arthur
lovasait a Lugg Vale-i csatában. A védtelen szász fal azonban rögvest rendezetlenné vált,
s Arthur tökéletesen időzítette a közbeavatkozás időpontját. Nem várta ki, míg lovasai
alakzatba rendeződnek, de előrontott az árnyékok közül, visszaüvöltött embereinek, hogy
kövessék, és Llamrei hátán máris a szász sorok nyílt végére rontott.
Épp egy fogatlan, szakállas szász felé köptem, aki pajzsaink pereme felett szórta rám
szitkait, amikor Arthur előrontott. Fehér köpenye mögötte örvénylett a szélben, fehér tollai
megrebbentek, és csillogó pajzsa ledöntötte a szász törzsfő harci jelvényét, egy vérrel
megfestett bikafőt, majd lándzsája is előredöfött. Arthur nem bajlódott vele, hogy
visszavonja lándzsáját a szász zsigerei közül, ehelyett előrántotta Excaliburt, széles ívben
meglendítette, és mélyen befurakodott az ellenség sorai közé. Agravain lovagolt utána,
lovával félretolva a rémült szászokat, majd Lanval és a többiek vágódtak az
embertömegbe, megtörve az ellenség erejét lándzsáikkal és kardjaikkal.
Aelle emberei úgy törtek meg, akár tojáshéj a pöröly alatt. Menekülésbe fogtak. Kétlem,
hogy az egész csata tovább tartott volna tíz percnél, a kutyákat elengedésétől a mindent
eldöntő lovasrohamig, bár egy órát vagy még többet is betartott, míg lovasaink kimerültek
az öldöklésben. Könnyű lovasságunk diadalittasan üvöltözve vágtázott a pusztán,
egyesével levadászva a menekülő ellenséget, és Arthur nehéz lovasai tovább vezették
előre ménjeiket a szétszórt tömegben, csak gyilkolva és gyilkolva, miközben a lándzsások
követték őket, éhesen a várható zsákmányra.
A szászok úgy szaladtak, akár a szarvasok. Eldobtak köpenyt, vértet, fegyvert, csak hogy
életüket mentsék. Aelle egy ideig próbálta visszatartani őket, majd miután meglátta a
helyzet reménytelenségét, elvetette pompás medveprémjét és együtt rohant embereivel.
Alig egy pillanattal azelőtt ért biztonságban a fák közé, hogy lovasaink utána vetették
m a g u k a t .
Ott maradtam a sebesültek és holtak közt. Összetaposott kutyák szűköltek fájdalmukban.
Culhwch botorkált elő vérző combbal, de életben, ezért nem is vele foglalkoztam, hanem
inkább letérdepeltem Cavan mellé. Azelőtt egyetlenegyszer sem láttam könnyezni, de
most kínjai rettenetesek lehettek, mert a szász törzsfő lándzsája egyenesen a hasát ütötte
át. Megszorítottam kezét, letöröltem könnyeit, és elmondtam neki, hogy ellencsapásával
sikerült megölnie ellenségét. Nem törődtem az igazsággal, csak az számított, hogy Cavan
higgyen nekem és megígértem azt is, hogy a kardok hídján már ötágú csillaggal a pajzsán
fog átkelni. – Te leszel közülünk az első, aki elér a Túlvilágra – mondtam –, úgy hogy
neked kell gondoskodnod a mi helyünkről is.
– Így lesz, uram.
– Egy napon követni fogunk.
Összeszorította fogait és hátrafeszítette testét, hogy elfojtsa a feltörő fájdalomkiáltást, míg
én átkaroltam nyakát és arcához préseltem arcomat. Peregni kezdtek könnyeim. – Mondd
el a Túlvilágon – suttogtam fülébe –, hogy Derfel Cadarn bátor férfiként bocsátott utadra.
– Az Üst – zihálta. – Ott kellett volna lennem...
– Nem – vágtam közbe –, nem. – És ekkor, alig hallható sóhajjal, kilehelte lelkét.
Ott ültem holtteste mellett, előre-hátra ringatózva, a vállamban sajgó fájdalommal és a
lelkemben sajgó ürességgel. Könnyeim végigcsordultak arcomon. Issa állt meg mellettem,
de nem tudván, mit is mondhatna, sokáig nem szólt egyetlen szót sem. – Mindig a saját
földjén szeretett volna meghalni – szóltam hozzá. – Írországban. – És ezután a csata után
meg is tehette volna, tisztességben és gazdagságban.
– Uram – szólt Issa.
Azt gondoltam, vigaszt próbál nyújtani, de én nem vágytam vigaszra. Egy vitéz férfi halála
könnyeket érdemel, ezért ügyet sem vetettem Issára és szorosan magamhoz öleltem
Cavan testét, miközben a lélek megkezdte utolsó útját a kardok hídján át, mely túl
Cruachan Barlangján túl feküdt.
– Uram! – szólt ismét Issa, és valami a hangjában arra indított, hogy felnézzek.
Láttam, hogy keletre, London felé mutat, ám amikor abba az irányba fordultam, semmit
sem láttam, mert könnyeim elhomályosították látásom. Dühödten töröltem ki őket
s z e m e i m b ő l .
És ekkor megértettem, hogy újabb sereg érkezik a pusztaságra. Újabb prémekbe öltözött
sereg, koponyák és bikaszarvak jelvényei alatt. Újabb sereg kutyákkal és bárdokkal.
Újabb szász horda.
Megérkezett Cerdic.
Később ébredtem csak rá, hogy mindaz a felhajtás, mellyel megpróbáltuk Aelle-t rávenni
a támadásra, s mindaz a számolatlan finom étel, melyet áldozatul elégettünk,
hiábavalóság volt csupán, hisz a Bretwaldának tudnia kellett Cerdic közeledtéről, és hogy
nem ellenünk támadni érkezik, de éppenséggel szász honfitársai ellen. Cerdic valóban
azért jött, hogy segítségét kínálja, és Aelle csupán kényszerűségből döntött úgy, hogy
jobb esély kínálkozik számára, ha nem az egyesített seregekkel kell szembenézni, hanem
elébb Arthurral, s csak azután Cerdickel.
Aelle azonban elveszítette a játszmát. Arthur lovasai megtörték erejét és Cerdic túl későn
érkezett, hogy csatlakozhatott volna a harchoz, bár amilyen álnok Cerdic volt, bizonyára
nem kis kísértést érzett rá, hogy Arthurt támadja meg. Egyetlen gyors rohammal
megtörhetett volna bennünket, majd egy heti erőfeszítéssel Aelle szétszórt seregével is
végezhetett volna, s akkor ő válhatott volna egész Dél-Britannia tényleges urává. Cerdic
bizonyára maga felmérte ezt, ám mégis vonakodott. Alig háromszáz embert tudhatott
maga mögött, ami bőségesen elegendő lehetett a pusztán megmaradt kevés briton
lemészárlásához, ám Arthur ezüst kürtje újra meg újra felharsant, és a kürtszó nyomán
épp elég nehéz lovas vágtathatott vissza a fák közül, hogy bátor támadást intézhessen
Cerdic oldalszárnyai ellen. Cerdic azelőtt sohasem kényszerült szembenézni ily hatalmas
csataménekkel, és a puszta látvány okozta döbbenet is elég időt adott Sagramomak,
Agricolának és Cuneglasnak, hogy a lankák tetejére pajzsfalat vonjon össze.
Veszedelmesen vékonyka volt ez a fal, hisz a legtöbb emberünk még mindig Aelle
embereinek hajszolásával foglalatoskodott avagy az elhagyott táborhelyet forgatta fel
élelem után.
Számunkra, kik a dombtetőn készülődtünk a csatára, az előttünk álló percek semmi jóval
sem kecsegtettek, hisz hevenyészett pajzsfalunk nem jelenthetett akadályt Cerdic serege
számára. Akkor persze még mit sem tudtunk Cerdicről. Elsőként azt feltételeztük, hogy az
új szászok Aelle saját csapatai, melyek későn érkeztek a csatába, és jelvényük, a vörösre
festett farkaskoponya, melyről egy halott ember cserzett bőre csüngött alá, szintúgy nem
mondott nekünk semmit. Cerdic szokványos jelvényét egy pár lófarok alkotta, melyet egy
combcsonthoz erősítettek, azt pedig keresztben egy pózna tetejére, ám a szász vezér
varázslói ez alkalomra új hadi jelvényt dolgoztak ki amivel sikeresen meg is zavartak
bennünket. Idővel azonban egyre többen tértek vissza a menekülők üldözéséből, '68ogy
sorainkat erősítsék, s maga Arthur is visszavezette lovasait a dombtetőre. Llamrei hátán
végigporoszkált soraink előtt, és emlékszem, fehér köpenye csak úgy vöröslött a vértől. –
Itt pusztulnak, akár a többiek! – bátorított bennünket, amint ellovagolt előttünk, kezében a
vértől mocskos Excaliburrel. – Itt pusztulnak, akár a többiek!
Azután, miként korábban Aelle serege is, az új szász had is utat nyitott parancsnokai
előtt. Hárman gyalog közeledtek, de hatan lovagoltak, visszafogva paripáikat, hogy azok
lépést tartsanak a gyalogosokkal. A gyalogos férfiak közül az egyik a visszataszító harci
lobogót hordozta, majd az egyik lovas is magasba emelt egy másik zászlót, melynek
láttán döbbent ámulat lett úrrá seregünkön. A hirtelen támadt csendben Arthur
megfordította lovát, és maga is hitetlenkedve meredt a közeledő férfiakra.
Mert az új jelvény halászsólymot ábrázolt, karmai közt hallal. Lancelot lobogója volt,
miként azt is csak most láttam, hogy maga Lancelot tartja a magasba. Fényűzően festett
fehér vértezetében és hattyútollas sisakjában, két oldalán Arthur ikreivel, Amharral és
Loholttal. Dinas és Lavaine druidaköpenyeiben mögöttük lovagolt, míg Ade, Lancelot
vörös hajú ágyasa, a siluriai király jelvényét hordozta.
Sagramor már korábban odahúzódott mellém, és most oldalt sandított rám, hogy
megbizonyosodjék róla, én is azt látom, amit ő, majd kiköpött a fűre. – Malla biztonságban
van? – kérdeztem tőle.
– Biztonságban van és sértetlen – felelte, hálásan, amiért megkérdeztem. Visszafordult a
közeledő Lancelot felé. – Te érted, mi történik itt?
– Nem. – Egyikünk sem értette.
Arthur hüvelyébe tolta az Excaliburt, és felém fordult. – Derfel! – kiáltotta. Azt kívánta,
hogy tolmácsoljak neki, majd magához intette a többi vezért is, miközben Lancelot elvált a
közeledő küldöttségtől és izgatottan kaptatott felénk a lankán.
– Szövetségesek! – hallottuk Lancelot kiáltását. Visszaintett a szászoknak. –
Szövetségesek! – kiáltotta újból, amint lova Arthur közelébe ért.
Arthur nem szólt. Mozdulatlanná merevedett lován, míg Lancelot próbálta megnyugtatni
jókora fekete paripáját. – Szövetségesek – kiáltotta Lancelot harmadszor is. – Cerdic az –
tette hozzá izgatottan, a szász király felé intve, aki lassan sétálni kezdett felénk.
Arthur csendesen kérdezte. – Mit tettél?
– Szövetségeseket hoztam neked – felelte Lancelot boldogan, majd felém sandított. –
Cerdicnek van saját tolmácsa – szólt elutasítóan.
– Derfel marad! – csapott le rá Arthur hirtelen és rémisztő haraggal. Azután eszébe jutott,
hogy Lancelot király, és felsóhajtott. – Mit tettél, felség? – kérdezte újból.
Dinas, aki mostanra felzárkózott a többi lovashoz, elég ostoba volt ahhoz, hogy feleljen
Lancelot helyett. – Békét teremtettünk, uram! – szólt sötéten zengő hangján.
– Takarodj! – förmedt rá Arthur, megrémítve és elképesztve a druida párost. Mindeddig
csak a higgadt, türelmes, béketeremtő Arthurt ismerték, és még csak nem is feltételeztek
róla ilyen ádáz indulatot. Pedig ennek az indulatnak köze sem volt ahhoz a mindent
felemésztő dühhöz, mely Lugg Vale-ben mutatkozott meg, amikor Gorfyddyd szajhának
nevezte Guinevere-t, ám félelmetes voltából ez most mit sem vont le. – Takarodjatok! –
ordított Tanaburs unokáival. – Itt most csak az urak beszélnek. És ti is – bökött ikreire –,
tűnjetek a szemem elől! – Kivárta, míg Lancelot követői visszahúzódnak, majd
visszafordult a siluriai király felé. – Mit tettél? – kérdezte tőle harmadízben, keserű
h a n g o n .
Lancelot kikezdett méltósága hasonló keserűséget szült. – Békét teremtettem – felelt
epésen. – Visszatartottam attól Cerdicet, hogy rád támadjon. Megtettem minden tőlem
telhetőt, hogy segítselek.
– Nem tettél egyebet – szólt Arthur engesztelhetetlen indulattal, ugyanakkor oly halkan,
hogy Cerdic közelgő kísérete ne hallhassa szavait –, mint megharcoltad Cerdic csatáját.
Félig elpusztítottuk Aelle-t, és tudod, mi lesz most Cerdickel? Kétszer oly erős lesz, mint
előtte volt. Ezt tetted! Az Istenek legyenek velünk! – Finoman árnyalt sértésként odadobta
Lancelotnak kantárszárát, lepattant lova hátáról, megrázta magán a véres köpenyt és
szilaj tartásban várakozott a szászokra.
Az volt az első alkalom, hogy Cerdickel találkoztam, és, noha valamennyi bárd bosszúálló
démonnak írja le, hasított patákkal és egy kígyó villás nyelvével, a valóságban alacsony,
erőtlen felépítésű férfi volt, vékonyszálú '73zőke hajjal, melyet hátrafésülve tarkóján
varkocsba fogott. Sápadt, fakószín bőre volt, széles homloka, és keskeny, simára
borotvált álla. Ajkai vékonyan metszettek, orra pengeéles, szemei világosak, akár a köd
ülte folyóvíz. Aelle arcán viselte minden érzelmét, de számomra már az első pillanatban
kétségessé vált, egyszer is árulkodnak-e Cerdic arcvonásai a szász vezér gondolatairól.
Római mellvértet viselt, gyapjúból szőtt nadrágot, és rókaprém köpenyt. Takaros és
pontos embernek tetszett, az igazat megvallva, ha nem csillogott volna töméntelen arany
a torkán és csuklóin, még összetévesztettem volna egy tintanyalóval, bár szemei sem
utaltak betűvetőre. Azok a savókék szemek nem mulasztottak el és nem árultak el
semmit. – Cerdic vagyok – mutatkozott be lágyan zengő hangján.
Arthur félrelépett, hogy Cuneglas megnevezhesse magát, majd Meurig kezdett erősködni,
hogy ő is részt vehessen a tárgyaláson. Cerdic végigmérte mindkét férfit, majd
jelentéktelennek könyvelve őket ismét Arthur felé fordult. – Ajándékot hoztam – jelentette
be majd kezével a törzsfő felé intett, aki elkísérte a küldöttségben. A férfi arany markolatú
tőrt vett elő, amit Cerdic átadott Arthurnak.
– Az ajándék – fordítottam Arthur szavait –, felséges urunkat, Cuneglas királyt illeti.
Cerdic bal kezével megmarkolta a csupasz pengét, és rászorította ujjait. Tekintete egy
pillanatra sem siklott le Arthurról, s amikor kinyitotta kezét, vér csillant a pengén. – Az
ajándék Arthuré – erősködött.
Arthur elvette. Rá egyáltalán nem jellemző módon nyugtalannak tetszett, talán mert a
véres acél gonosz varázslatától tartott, avagy félt elfogadni egy ajándékot, mellyel talán
közelebb viszi Cerdicet céljai beteljesüléséhez. – Mondd a királynak – fordult Arthur felém
–, hogy nekem nincs ajándékom a számára.
Cerdic elmosolyodott. Fagyos volt az a mosoly, ilyennek láthatja az elkóborolt bárány a
farkast. – Mondd Arthurnak, hogy már nekem adta a béke ajándékát – vetette oda nekem.
– De mi van, ha én mégis a háborút választom? – hívta ki Arthur maga ellen. – Itt és
most! – Körbemutatott a dombtetőn, ahol mostanra legalább annyi lándzsásunk gyűlt
össze, mint ahányan Cerdic seregét erősítették.
– Mondd neki – parancsolta Cerdic –, hogy ez közel sem az összes emberem – intett a
minket figyelő pajzsfal felé –, és mondd el neki azt is, hogy Lancelot király békét adott
nekem Arthur nevében.
Elmondtam Arthumak mindezt, és láttam, hogy egy izom görcsbe rándul az arcán, de
egyelőre uralkodott indulatain. – Két nap múlva – szólt Arthur, és ez nem felvetés volt,
hanem parancs – találkozunk Londonban. Ott majd beszélünk a békéről. – Övébe tolta a
véres pengét, és miután befejeztem szavai tolmácsolását, magához intett. Ki sem várta,
hogy hallja Cerdic válaszát, addig vezetett felfelé a domboldalon, míg hallótávolságon
kívül nem értünk. Most figyelt csak fel vállamra. – Mennyire komoly a sebed?
– Begyógyul – feleltem.
Megállt, lehunyta szemét, és vett egy mély lélegzetet. – Cerdic nem akar mást, mint uralni
Lloegyr egészét. Ha engedjük, egy erős ellenséget kapunk két gyenge helyett. – Néma
csendben tett néhány lépést, az Aelle rohama nyomán szerteszét heverő tetemeket
kerülgetve. – A háború előtt – folytatta keserűen – Aelle erős volt és Cerdic mit sem
számított, ám Aelle pusztulásával Cerdic ellen is fordulhattunk volna. Most minden
másként áll. Aelle a gyenge és Cerdic az erős.
– Akkor hát bírjuk le őket most – javasoltam.
Rám emelte megfáradt tekintetét. – Légy őszinte, Derfel – mondta halkan –, és ne
öntudatos. Győzhetnénk egy ilyen csatában?
Végigmértem Cerdic seregét. Szorosan rendezett és kész az ütközetre, míg a mi
embereink fáradtak és éhesek, bár az mellettünk szólt, hogy Cerdic embereinek még
sohasem kellett szembenézniük Arthur lovasaival. – Úgy gondolom, győzhetnénk –
feleltem őszintén.
– Én is – mondta Arthur –, de micsoda kemény küzdelem lenne az, Derfel, és a végén itt
állnánk legkevesebb száz sebesülttel, akiket haza kellene vinnünk, miközben a szászok
ide gyülekeznének Lloegyr valamennyi erődjéből, hogy lebírjanak bennünket. Itt és most
legyőzhetnénk Cerdicet, de sohasem érnénk haza élve. Túl mélyen járunk már
Lloegyrben. – Elfintorodott a gondolatra. – És ha legyengítjük magunkat a Cerdic elleni
küzdelemmel, szerinted Aelle nem kap majd két kézzel az alkalom után, hogy csapdát
állítson nekünk a hazaúton? – Megrázkódott hirtelen támadt haragjában. – Hogyan
képzelhette ezt Lancelot? Cerdic nekem nem lehet szövetségesem! Fél Britanniát be
fogja kebelezni, ellenünk fordul és kapunk egy kétszerte félelmetesebb szász ellenséget.
– Elnyomott magában egy ritka szitkot, majd kesztyűs kezével megdörzsölte csontos
arcát. – Nos, bármennyire is megkeseredett a leves – folytatta –, most már le kell
nyelnünk. Nem marad más, mint elég erősnek meghagyni Aelle-t ahhoz, hogy Cerdicnek
tartani kelljen tőle. Fogd hát hat lovasomat, és keresd meg. Keresd meg őt, Derfel, és add
át neki ezt a nyomorúságos kést ajándékom gyanánt. – Felém lökte Cerdic tőrét. – De
előbb tisztítsd meg – szólt utálkozva. – És vidd magaddal azt a medvebőr prémet is.
Agravain akadt rá. Az legyen második ajándékom, és mondd meg neki, hogy jöjjön el
Londonba. Mondd el neki, hogy szavammal felelek biztonságáért, és mondd el, hogy csak
így tarthat meg valamennyit földjeiből. Két napod van, Derfel, hogy meggyőzd minderről.
Vonakodtam, noha nem azért, mert nem értettem vele egyet, hanem mert képtelen
voltam belátni, mi szükség lenne Aelle-re Londonban. – Nem maradhatok meg
Londonban – felelt Arthur fáradtan –, miközben Aelle elveszíti Lloegyrt. Most talán
elveszítette a seregét, de erődítményeiben annyi katonája várja, hogy nyugodtan kiállíthat
még egyet, és mialatt a mi erőinket lefoglalja Cerdic, addig fél Dumnoniát a földdel teszi
egyenlővé. – Elfordult, s gyűlölködve meredt Lancelot és Cerdic irányába. Azt hittem,
újabb szitok tör fel felőle, de ő ehelyett csak fáradtan felsóhajtott. – Békét fogok
teremteni, Derfel. Az Istenek rá a tanúim, hogy ezúttal nem békére vágytam, de talán
most sikerül véghez vinnünk. Most menj barátom, járj utadon.
Elég soká maradtam ahhoz, hogy megbizonyosodjam róla, lssa megteszi az illő
előkészületeket Cavan tetemének hamvasztására, és hogy keresni fog egy tavat, ahová
bedobhatja az ír vitéz kardját, majd északnak lovagoltam a vert sereg nyomában.
Mialatt Arthur, megfosztatván álmától egy bolond kegyelméből London felé vette az irányt.
Oly régóta vágytam már Londont látni, ám legvadabb lázálmom sem közelítette a
valóságot. Olyannak gondoltam, amilyen Glevum, talán kicsit nagyobbnak, de attól még
olyan helynek, ahol magas épületek csoportjai tornyosulnak egy központi nyílt tér köré,
mögöttük apró utcákkal és körülöttük földsáncokkal, ám London hat ilyen nyílt térrel is
büszkélkedhetett, s valamennyin oszlopos csarnokok, boltíves templomok és téglából
épült paloták sorjáztak. A közönséges lakóházak, melyek Glevumban vagy Durnovariában
alacsonyra és szalmatetősre épültek, itt két-három emelet magasságba törtek. Az
épületek közül sok összeomlott az évek során, ám zömük megőrizte cserepes tetőit, és
lakóik mind a mai napig meredek falépcsőit koptatták. Embereink közül a legtöbben még
életükben nem láttak lépcsőket egy ház belsejében, és első Londonban töltött napunkon
izgatott gyermekekként szaladgáltak rajtuk le s fel, élvezve a legfelső fokokról elébük
táruló pazar kilátást. Végül az egyik épület magadta magát a harcosok súlyának, és
azután Arthur megtiltott minden ilyen lépcsőmászást.
London erődítménye nagyobb volt Caer Swsnél, és az is csak északnyugati bástyáját
képezte a város falának. Tucatnyi barakk húzódott meg az erősségen belül, valamennyi
nagyobb egy ünnepi csarnoknál, és valamennyi apró vörös téglából megépítve. Az erőd
mellett amfiteátrum magasodott, mellette egy templom, és a város tíz fürdőháza közül az
egyik. Más városok is dicsekedhettek ilyen intézményekkel, de itt minden magasabbnak
és nagyobbnak tetszett. Durnovaria amfiteátrumát például felverte a gyom, bár a
szememben így is kellőképpen lenyűgözőnek tetszett, míg meg nem láttam a londoni
arénát, mely öt olyan amfiteátrumot is elnyelt volna, mint a durnovariai. A várost övező fal
kőből épült föld és fa helyett, s bár Aelle hagyta omladozni, még így is félelmetes korlátot
jelentett, főként Cerdic diadalittas embereivel a falakon. Cerdic elfoglalta a várost, és a
mindenütt jelenlévő koponyás jelvények azt jelezték, hogy meg is szándékozik azt tartani.
A folyóparton szintúgy kőfal húzódott, melyet annak idején éppen a szász kalózok ellen
emeltek. A falakon nyíló rések a rakpartra vezettek, és egyikükön keresztül csatorna futott
egy kiterjedt kert szívéig, ahol fényűző palota emelkedett. A palotát még akkoriban is
büsztök és mellszobrok ékesítették, s hosszú mozaikpadlós folyosók vezettek a hatalmas
oszlopos csarnokba, hol egykor a rómaik ülték meg tanácsaikat. Mostanra lecsorgó
esővíz mosta el a falfestményeket, a mozaikpadló feltöredezett, és a kert ki sem látszott a
töméntelen gyom alól, ám a régi pompa nem enyészett el teljesen, csak visszahúzódott
az árnyak közé. Az egész város régi dicsőségének árnyékában élt. A fürdőházak közül
immár egy sem üzemelt. A medencék felrepedeztek és üresen álltak, kemencéik rég
kihűltek, a mozaikok felpattogzottak és kitöredeztek a fagy és a gaz ostroma alatt. Az
egykor köves utcák mostanra sáros csapásokká enyésztek, ám a pusztulás ellenére a
város páratlanul fenséges helynek tetszett. Eltöprengtem rajta, milyen lehet akkor Róma,
ha Galahad szerint London nyomorúságos kis falu a kereszténység fővárosával
összehasonlítva, mely akkora amfiteátrummal büszkélkedhet, hová London arénájából
húsz is beférne – bár ezt még Galahadnek is képtelen voltam elhinni. Igaz, Londont sem
hittem, míg saját szememmel meg nem láttam. Mintha óriások emelték volna ezt a helyet.
Aelle sohasem kedvelte a várost és nem is élt falai közt, így csupán maréknyi szász lakta,
és azok a britonok, akik magukra vették Aelle uralmát. A britonok közül néhányan itt is
megtalálták a számításukat. A legtöbben kalmárok voltak, akik a gallokkal kereskedtek,
hatalmas házaik a folyóparton emelkedtek, raktáraikat erős falak és lándzsások vigyázták.
A város legnagyobb része azonban így is üresen állt. Halódó hely volt, patkányok
benépesítette város, mely hajdan az Augusta címet tudhatta magáénak. Londonként, a
Fényűzőként ismerték, és folyójának tükrén egykor gályák százai ringtak, ám mostanra
kísértetvárossá lett.
Aelle velem együtt érkezett Londonba. Fél napi menetelésnyire a várostól északra
bukkantam rá. Egy római erődítményben talált magának menedéket, ahol megpróbálta
újból maga köré gyűjteni seregét. Kezdetben gyanakvással fogadta üzenetemet.
Ordítozott velem, megvádolt, hogy boszorkányságot hívtunk segítségül, s csak azzal
tudtunk győzni, majd megfenyegetett, hogy lemészároltat engem és egész kíséretem, ám
én türelmesen kivártam haragja csillapodását, és Aelle idővel valóban le is higgadt.
Dühödten lökte félre Cerdic kését, de örömet mutatott, amikor visszakapta medvebőr
prémjét. Nem hiszem hogy egyetlen pillanatig is komoly veszélyben lettem volna, s azt is
megéreztem, hogy kedvel. Mikor dühe végül alábbhagyott, súlyosan átkarolta vállamat, és
fel-le sétálgatott velem a sáncokon. – Mit akar hát Arthur? – kérdezte tőlem.
– Békét, felség. – Karjának súlya kínzóvá tette vállsebemet, de nem mertem tiltakozni.
– Békét! – Úgy köpte ki a szót, mint egy cafat rágós húst, ám nyoma sem volt már a
gúnynak, amivel elutasította Arthur békeajánlatát Lugg Vale előtt. Akkor Aelle még
erősebb volt, és megengedhette magának, hogy magasabb árat szabjon. Mostanra
megjuhászodott, és ezt ő is tudta. – Mi szászok – szólt egy idő után –, nem szoktunk a
békéhez. Ellenségeink termését esszük, az ő gyapjaikból készítjük ruháinkat,
asszonyaikkal töltjük kedvünk. Mit kínálhat számunkra a béke?
– Esélyt, hogy új erőre kapj, felség, máskülönben Cerdic falja fel termésed és használja
g y a p j a d a t .
Aelle elvigyorodott. – Az asszonyokat is szereti ám. – Leemelte karját vállamról, és észak
felé meredt a mezőkön. – Át kell engednem földjeimet – mormolta.
– Ha viszont a háborút választod, felség – érveltem –, még magasabb árat kell fizetned.
Arthurral és Cerdickel kell szembenézned, és a végén egyáltalán nem marad földed, csak
a fű a sírodon.
Megpördült és vetett rám egy metsző pillantást. – Arthur csak azért akarja a békét, hogy
én küzdjek helyette Cerdickel.
– Természetesen, felség – bólintottam.
Felnevetett őszinteségem hallatán. – És ha nem megyek Londonba – mondta –, akkor
vadászni fog rám, akár egy kutyára.
– Akár egy vadkanra, felség, melynek még mindig élesek az agyarai.
– Úgy forgatod a szót, akár a kardot, Derfel. Jól. – Utasította varázslóit, hogy készítsenek
tapaszt mohából és pókhálóból, amit vállsebemre tettek, míg ő megvitatta a helyzetet
tanácsában. A tárgyalás nem húzódott soká, hisz Aelle is tudta, hogy nincs sok
választása. így hát már másnap reggel vele együtt meneteltem a római úton, mely a
nagyváros felé vezetett. Ragaszkodott hozzá, hogy hatvan fegyverese kísérje. – Ti
megbízhattok Cerdicben – mondta nekem –, de hidd el, nincs olyan ígéret, amit ő meg ne
szegne. Mondd ezt el Arthurnak.
– Elmondom, felség.
Aelle és Arthur titokban találkoztak, előző éjjel, hogy leültek volna tárgyalni Cerdickel, és
aznap este béke köttetett közöttük. Aelle hozta érte a nagyobb áldozatot. Jókora
területeket adott fel nyugati határvidéke mentén, és hajlandó volt visszafizetni az aranyat,
melyet Arthur adott neki a múlt évben, megfejelve a saját aranyával. Cserébe Arthur
ígéretet tett négyévnyi békére, és támogatásáról biztosította Aelle-t, ha Cerdic másnap
nem egyezne bele a feltételekbe. Összeölelkeztek, amint a béke megszületett, és utána,
amint gyalogosan indultunk vissza a város nyugati fala mellett felhúzott táborunk felé,
Arthur szomorúan rázta meg fejét. – Sohasem szabadna szemtől szembe találkoznunk
ellenségeinkkel – mondta nekem –, főként ha tudjuk, hogy egy napon még el kell őt
pusztítanunk. Pedig vagy ez lesz, vagy a szászok alávetik magukat az irányításunknak, és
ezt nem fogják megtenni. Nem fogják.
– Talán mégis.
Megrázta fejét. – Szászok és britonok, Derfel, nem keverednek. – Én mégis ezt tettem,
u r a m .
Felnevetett. – De ha anyád nem kerül a fogságunkba, Derfel, szászként nevelkedtél volna
fel, és most talán te is Aelle seregét erősítenéd. Ellenségem lennél. Az ő isteneiket
imádnád, az ő álmaikat álmodnád, a mi földünket szomjaznád. Sok térre van szükségük,
ezeknek a szászoknak.
De nekünk mégis sikerült szoros karámba terelni őket, és másnap, a folyóparton álló nagy
palotában találkoztunk Cerdickel. A nap fennen ragyogott aznap, sziporkázva a
folyótükrön, melyen egykor Britannia helytartójának gályája siklott kikötője felé. A napfény
szikrái jótékonyan elrejtették a csatorna mocskát és iszapját, ám semmi sem szabhatott
gátat a csatornák bűzének.
Cerdic tanácskozást tartott elsőként, és mi britonok addig egy csarnokban találkoztunk,
magasan a folyó menti fal felett, hol a mennyezeten ott kergetőztek a víz fodrairól
visszapattanó csillámok, a különös, félig asszony, félig haltestű lényeket ábrázoló
falfestményeken. Lándzsásaink vigyáztak minden ajtót, nehogy kihallgathassák
b e s z é l g e t é s ü n k e t .
Ott volt Lancelot, aki engedélyt kapott rá, hogy magával hozhassa Dinast és Lavaine-t is.
A három férfi még mindig váltig állította, hogy bölcs dolog volt békét kötni Cerdickel, ám
ez az álláspont egyetlen támogatóra akadt csupán, Meurig személyében, míg mi többiek
egyre indulatosabbak lettünk, szembesülve megátalkodottságukkal. Arthur hallgatta egy
ideig tiltakozásunkat, majd közbevetette, hogy a múlton való rágódás aligha segíthet
megoldani gondjainkat. – Ami megtörtént, megtörtént – jelentette ki –, de egy valamit
biztosan kell tudnom – Lancelot felé fordult. – Esküdj – szólította fel –, hogy nem tettél
semmiféle ígéretet Cerdicnek.
– Békét ajánlottam – erősködött Lancelot –, és felvetettem, hogy segíthet téged Aelle
ellenében. Ez minden.
Merlin a folyóra néző ablaknál ücsörgött. Magához vette a palota egy kóbor kismacskáját,
és most ölében dédelgette az állatot. – Mit akar hát Cerdic? – tudakolta kedvesen.
– Aelle bukását.
– Csak ennyit? – kérdezte Merlin, nem is próbálva véka alá rejteni hitetlenkedését.
– Csak ennyit – erősködött Lancelot –, semmi egyebet. – Valamennyien őt figyeltük.
Arthur, Merlin, Cuneglas, Meurig, Agricola, Sagramor, Galahad, Culhwch, és jómagam.
Egyikünk sem szólt, csak őt figyeltük. – Nem akart semmi többet! – kiáltott Lancelot, aki
számomra olyan volt, mint kisgyermek, amint váltig hazudni próbál szüleinek.
– Milyen figyelemreméltó szerénység – szólt Merlin higgadt egykedvűséggel –, hogy ily
kevéssel beéri. – Játszadozni kezdett a kismacskával, fonott szakállát a mancsai közé
adva. – És mit akartál te? – kérdezte most, még mindig nyájasan.
– Arthur győzelmét – jelentette be Lancelot.
– Mert úgy gondoltad, Arthur ezt önmaga nem képes elérni? – vetette fel Merlin, még
mindig a macskával játszadozva.
– Bizonyos akartam lenni – felelt Lancelot. – Csak segíteni próbáltam! – Körbenézett a
szobában, szövetségest keresve, de nem talált senkit, kivéve a tejfölösszájú Meurigot. –
Ha nem akarsz békét kötni Cerdickel – szólt sértődötten –, akkor miért nem harcolsz
e l l e n e ?
– Azért, felség, mert te a nevemet felhasználva békét kötöttél vele – felelt Arthur
türelmesen –, és mert számtalan napi menetelésre vagyunk otthonunktól, és az ő
emberei éppenséggel az utunkban lennének. Ha te nem kötöttél volna békét – fejtette ki,
még mindig megőrizve udvariasságát –, akkor Cerdic seregének fele még mindig a
határvidéket vigyázná az embereidtől, én pedig nyugodtan indulhatnék délnek, hogy
rátámadjak a másik felére. Ez így érthető? – Megvonta vállát. – Mit akarhat tőlünk Cerdic?
– Földet – felelt Agricola határozottan. – Mi egyebet akarhatnának a szászok? Földet,
földet, és még több földet. Nem lesz elegük belőle, míg meg nem kaparintják a világ
minden egyes darabka földjét, és akkor is újabb világokat fognak keresni, amit majd
f e l s z á n t h a t n a k .
– Akkor elégedettnek kell lennie – szólt Arthur – a földdel, amit elvesz Aelle-től. Tőlünk
semmit sem kap.
– Nekünk viszont kapnunk kellene tőle – szólaltam meg első ízben. _, A földet, amit a
múlt évben rabolt tőlünk. – Jóféle folyóparti földsáv volt az a déli határvidéken, termékeny
és gazdag terület, mely a magasan fekvő lápoktól egészen a tengerig terpeszkedett. A
föld egykor Ivlelwashoz, Belgae alkirályához tartozott, akit Arthur büntetésből Iscába
küldött, és nagyon megszenvedtük elvesztését, hiszen általa Cerdic túlságosan is közel
került Durnovaria gazdagságához. Ez egyben azt is jelentette, hogy hajói csak alig pár
percnyire horgonyoztak Ynys Wittől, a nagy szigettől, melyet a rómaiak egykor Vectisnek
neveztek, és amely partvonalunk közelében húzódott. Cerdic szászai éveken át
zavartalanul fosztogatták Ynys Witet, melynek lakosai megállás nélkül azért könyörögtek
Arthurnak, hogy küldjön még több lándzsást a védelmükre.
– Vissza kellene kapnunk azokat a földeket – állt mellém Sagramor, aki nem is oly rég
köszönetet mondott Mithrasnak, amiért sértetlenül visszajuttatta hozzá szász ágyasát, egy
zsákmányolt fegyvert áldozva az isten londoni templomában.
– Kétlem – szólt közbe Meurig –, hogy Cerdic azért kötött volna békét, hogy átengedje
f ö l d j e i t .
– Mint ahogy mi sem azért vonultunk háborúba – felelt Arthur indulatosan.
– Azt gondoltam – erősködött Meurig, miközben elhaló nyögés futott végig a helyiségen,
hogy megint kezdődik a szócséplés –, már megbocsáss, de te magad mondtad, javíts ki,
ha tévednék, hogy nem viselhetünk háborút ily messzire otthonunktól. Most mégis
kockáztatnánk egy darabka földért életünket? Remélem, nem tűnök ostobának –
kuncogott, hogy értsük, csak tréfál –, de képtelen vagyok megérteni, miért kockáztatunk
olyasmit, amit nem engedhetünk meg magunknak?
– Herceg – felelt Arthur halkan –, lehet, hogy gyengék vagyunk, de ha kimutatjuk
gyengeségünket, akkor halottak is leszünk. Nem úgy megyünk tárgyalni Cerdickel, hogy
egyetlen kapavágásnyi területet is átengednénk neki, hanem újabb földeket kell
követelnünk tőle.
– És ha visszautasít bennünket? – kérdezte Meurig méltatlankodva.
– Akkor nem lesz könnyű a hazaút – ismerte el Arthur higgadtan. Kitekintett az udvarra
néző ablakon. – Úgy tűnik, ellenségeink készen állnak. Mehetünk?
Merlin letaszította a macskát öléből, és botjára támaszkodva nehézkesen felállt. – Ugye
nem bánjátok, ha távol maradok? – kérdezte. – Túl öreg vagyok én már ehhez az egész
napos húzódozáshoz. Az a sok hangoskodás és szájalás. – Lesöpörte a macskaszőrt
köpönyegéről majd hirtelen Dinashoz és Lavaine-hez fordult. – Mióta – kérdezte feddő
hangon – viselnek a druidák kardot és szolgálnak keresztény királyokat?
– Mióta mi elhatároztuk mindkettőt – felelt Dinas. Az ikrek, kik majd olyan magasak voltak,
mint Merlin, és jócskán testesebbek, állhatatos pillantásukkal hívták ki maguk ellen a
v a r á z s l ó t .
– És ki tett benneteket druidává? – akarta tudni Merlin.
– Ugyanaz az erő, mely téged azzá tett – felelt most Lavaine.
– És mely erő lenne az? – kérdezte Merlin, majd amikor az ikrek nem válaszoltak,
gunyoros mosolyt villantott feléjük. – De legalább annyit tudtok, hogy varázsoljatok
rigótojást. Gondolom, ez a trükk tetszhet a keresztényeknek. Vérré tudjátok változtatni a
borukat is, és hússá kenyerüket?
– Használjuk mágiánkat – felelte Dinas –, miként az övékét is. Ez már nem a régi
Britannia, hanem egy új, és megvannak a saját istenei. Te is tanulhatnál tőlünk, Lord
M e r l i n .
Merlin kiköpött, hogy mutassa az ajánlat felett érzett megvetését, majd egyetlen további
szó nélkül maga mögött hagyta a termet. Dinast és Lavaine-t láthatóan nem indította meg
ellenségessége. Hihetetlen önbizalomról tettek tanúbizonyságot.
Követtük Arthurt a roppant oszlopos csarnokba, ahol, mint ezt Merlin előre megmondta,
hangoskodtunk és szájaltunk, kérkedtünk és hízelegtünk. Kezdetben Aelle és Cerdic
ütötte a legtöbb zajt, s Arthur meglehetős gyakorisággal csak a közvetítői szerepre
szorítkozott kettejük között, ám azt még Arthur sem akadályozhatta meg, hogy Cerdic
hatalmas földbirtokra tegyen szert Aelle kárán. Megtartotta birtokában Londont, s
kiterjesztette uralmát a Temze folyóvölgyére éppúgy, akár a Temzétől északra fekvő
termékeny területekre. Aelle királysága negyedével zsugorodott összébb, ám nem szűnt
meg önálló királyságnak lenni és ezért Aelle csakis Arthurnak tartozott köszönettel. Nem
rótta le adósságát, csupán kiviharzott a helyiségből a megbeszélés végeztével, és még
ugyanaznap elhagyta Londont, akár egy sebzett vadkan, mely visszahúzódik vackába.
Kora délutánra járt, mikor Aelle eltávozott, és Arthur, engem használva tolmácsaként,
ekkor vetette fel Belgae földjének kérdését, mely a tavalyi rablóhadjárat után került Cerdic
kezébe, és még akkor is követelte a földek visszaadását, miután rajta kívül mindenki más
rég feladott minden erőfeszítést. Nem fenyegetőzött, csupán újra és újra elismételte
követelését, míg Culhwch el nem szundikált, Agricola ásítozni nem kezdett, és jómagam
bele nem fáradtam Cerdic folytonos elutasításába. És Arthur még mindig kitartott.
Megérezte, hogy Cerdicnek időre lesz szüksége a frissen szerzett földek birodalmába
olvasztásához, és a fenyegetés tudtára adta, hogy nem kapja meg az ehhez szükséges
békét, míg vissza nem juttatja az elrabolt földeket. Cerdic rendre azzal verte vissza
fenyegetéseinket, hogy még itt Londonban tönkre verheti csapatainkat, ám Arthur végül
felfedte, hogy ez esetben Aelle őt segítené a küzdelemben, azt pedig Cerdic is jól tudta,
hogy semmi esélye a két sereg ellen.
Már majdnem sötétedett, mire Cerdic végre engedett. Nem engedett persze azonnal, de
morogva beleegyezett, hogy személyes tanácsával megvitassák a kérdést. Így hát
felkeltettük Culhwcht és kivonultunk az udvarra, majd egy keskeny kapun keresztül le
egészen a rakpart falához, ahol figyeltük, miként hömpölyög tova a Temze zavaros, sötét
vize. A legtöbben alig szóltunk, noha Meurig a maga idegesítő modorában oktatni kezdte
Arthurt, hogy értelmetlen dolog időt vesztegetni lehetetlen kérdésekre, ám miután Arthur
következetesen nem bocsátkozott vitába a herceggel, az végül elhallgatott. Sagramor
hátát a falnak vetve ült a folyóparton, fáradhatatlanul húzogatva a fenőkövet kardja
pengéjén. Lancelot és a siluriai druidák külön álltak, három szálas, jóvágású férfiú, büszke
pózba merevedve. Dinas a folyó túlpartján magasodó sötét fák közé fúrta tekintetét, míg
ikertestvére hosszú, szinte töprengő pillantással méregetett.
Egy órát várakoztunk, míg végül Cerdic feltűnt a folyóparton. – Mondd el Arthurnak –
szólított meg minden bevezető nélkül –, hogy nem bízom egyiktekben sem, nem
kedvellek egyikteket sem, és semmire sem vágyom annyira, mint hogy valamennyiőtökkel
végezzek. Mégis átadom nektek Belgae földjét, egy feltétellel. Lancelot legyen annak a
földnek a királya. Nem alkirálya – tette hozzá –, hanem királya, birtokolva egy független
királyság minden hatalmát.
A szász szürkéskék szemébe fúrtam tekintetem. Annyira elképesztett a feltétel, hogy nem
szóltam semmit, még jóvá sem hagytam a hallottakat. Hirtelen minden megvilágosodott
előttem. Lancelot üzletet kötött a szásszal, és Cerdic egész délután kicsinyes alkudozása
mögött rejtegette a szégyenteljes egyezséget. Nem volt rá semmilyen bizonyítékom,
mégis tudtam, hogy így kell lennie, és amikor elfordultam Cerdictől, láttam, hogy Lancelot
várakozásteljesen figyel. Nem beszélte a szász nyelvet, mégis pontosan tudta, mit
mondott Cerdic.
– Mondd neki! – parancsolta Cerdic.
Tolmácsoltam az üzenetet Arthumak. Agricola és Sagramor kiköpött undora jeleként, míg
Culhwch kurta, elkeseredett kacajt hallatott, ám Arthur dermedten meredt rám, mielőtt
fáradtan bólintott volna. – Beleegyezem – mondta végül.
– Hajnalban itt hagyjátok ezt a helyet – szólt Cerdic azonnal.
– Két nap múlva indulunk – feleltem anélkül, hogy Arthurral megvitattam volna a kérdést.
– Beleegyezem – szólt Cerdic, és hátat fordított. Hát így kötöttünk mi békét a szászokkal.
Ez nem az a béke volt, melyre Arthur vágyott. Ő abban hitt, hogy képes lesz annyira
legyengíteni a szászokat, hogy azok hajói többé nem kelnek át a Germán-tengeren, és
egy-két éven belül mindenestül kiverhetjük őket Britanniából. A békének azonban mindig
megvan a maga ára.
– A végzet megkerülhetetlen – mondta Merlin másnap reggel. A római amfiteátrum
közepén akadtam rá, ahol lassan futtatta végig tekintetét a kőüléseken, melyek a roppant
aréna kerülete mentén sorjáztak. Négy lándzsásomnak parancsolt, akik az aréna szélén
ültek s őt figyelték, noha legalább oly értetlenül, mint amennyire jómagam. – Még mindig
az utolsó Kincset keresed? – kérdeztem tőle.
– Tetszik ez a hely – felelt kitérően, mialatt körbefordult, hogy alaposan felmérje az aréna
egészét. – Határozottan tetszik.
– Azt hittem, gyűlölöd a rómaiakat.
– Én? Gyűlölni a rómaiakat? – kérdezte színlelt haraggal. – Imádkoznom kellene, Derfel,
hogy a tanításaim ne azon a lyukas szitán keresztül jussanak el az utókorhoz, amit te
valamely oknál fogva agynak nevezel. Én mindenféle népet szeretek! – jelentette ki
fellengzősen –, és még a rómaiak is tökéletesen elfogadhatóak, ha történetesen
Rómában jársz. Mondtam már neked, igaz, hogy egyszer eljutottam Rómába? Teli van
papokkal és örömfiúkkal. Sansum otthonosan érezné magát közöttük. Nem, Derfel, a
rómaiak ott vétettek, hogy Britanniába jöttek és megrontottak bennünket, bár azért az se
volt mind rossz, amit itt tettek.
– Ők adták nekünk ezt is – szóltam, a tizenkét üléssor és a megemelt karzat felé intve,
ahonnét Róma urai figyelemmel kísérték a véres látványosságokat.
– Ó, kérlek, kímélj meg Arthur unalmas leckéitől az utakról, törvényekről, hidakról és
szervezettségről. – Az utolsó szót úgy köpte felém. – Szervezettség! Mi egyéb lenne a
törvények, utak, erődítmények erős szövete, ha nem hám és kantár? A rómaiak
megszelídítettek bennünket, Derfel. Adófizetőkké tettek, és nagy bölcsességükben azt
hitték, hogy még szívességet is tesznek nekünk ezzel! Egykor az Istenek oldalán jártunk,
szabad emberek voltunk, azután bedugtuk azt az ostoba fejünket a rómaiak jármába és
adófizető polgárokká lettünk.
– Akkor hát – kérdeztem türelmesen –, mi lenne az a jó, amit a rómaiak tettek velünk?
Ragadozó mosoly villant Merlin arcán. – Egykor telizsúfolták ezeket az arénákat
keresztényekkel, Derfel, azután rájuk engedték a kutyákat. Rómában persze, ezt nem
szabad elfelejteni, annak rendje és módja szerint intézték az ilyesmit, oroszlánokkal. Csak
azok, sajna, rég kipusztultak már.
– Egyszer láttam egy képet egy oroszlánról – szóltam büszkén.
– Ó, hát le vagyok nyűgözve – mondta rá Merlin, meg sem próbálva rejtegetni feltörő
ásítását. – És eddig miért nem beszéltél róla? – Ekképpen lecsendesítve, elmosolyodott.
– Én egyszer láttam egy valóságos oroszlánt. Meglehetősen jellegtelen, lekoszlott lénynek
tűnt. Gyanítom, nem a megfelelő étrenden tartották. Talán Mithras-híveket kaphatott
keresztények helyett? Ez persze még Rómában esett meg. Megböktem a botommal, mire
csak ásítozott és elkapart magán egy tetvet. Egyszer egy krokodilt is láttam, de az eleve
döglött volt.
– Mi az a krokodil?
– Olyasmi, mint Lancelot.
– Belgae királya – toldottam meg epésen.
Merlin nevetett. – Ügyesen csinálta, igaz-e? Gyűlölte Siluriát, és ugyan ki hibáztathatja
ezért? Az a sok durva ember azokban az unalmas völgyekben, nem egy Lancelotnak való
hely, de Belgae bizonyára tetszeni fog neki. A nap fennen ragyog, rengeteg a római villa,
és ami a legjobb az egészben, közel kerül drága barátnéjához, Guinevere-hez.
– És az fontos?
– Ne legyél már ilyen képmutató, Derfel.
– Nem tudom, hogy érted ezt.
– Úgy értem, kedves tudatlan vitézem, hogy Lancelot azt tesz Arthurral, amit csak akar.
Megkapja, amit akar, azt csinálja, amit akar, és bízvást teheti ezt, csak mert Arthur
birtokolja ezt a bűntudatnak nevezett nevetséges érzelmet. Ebben nagyon is keresztényi
értékeket mutat. Meg lehet egyáltalán érteni egy olyan vallást, mely a bűntudatra épít?
Micsoda képtelen ötlet, Arthur mégis a magáévá teszi. Azt hiszi, esküje kötelezte Benoic
megmentésére, de mert elbukott, cserbenhagyta Lancelotot, és ameddig ez a bűntudat
gyötri, addig Lancelot azt tesz vele, amit csak akar.
– Guinevere-rel is? – kérdeztem, emlékezetembe idézve egy korábbi megjegyzését
Lancelot és Guinevere barátságával kapcsolatban, amely mintegy megerősíteni látszott a
mindenfelé terjengő szóbeszédet.
– Nem magyarázhatok olyasmit, amiről nincs is tudomásom – felelt Merlin kitérően. – De
gyanítom, hogy Guinevere beleunt már Arthurba, és miért is ne? Agyafúrt teremtés, aki
élvezi az agyafúrt emberek társaságát, és Arthurt, bármennyire is kedveljük, nem nehéz
kiismerni. A dolgok, amelyekre vágyakozik, oly végtelenül és szánalomra méltóan
egyszerűek: törvény, igazság, rend, tisztaság. Valójában egyebet sem akar, csak hogy
mindenki boldog legyen, és ez egyszerűen képtelenség. Guinevere már közel sem ilyen
egyszerű. Te persze az vagy.
Ügyet sem vetettem a sértésre. – Akkor hát mit akar Guinevere?
– Hogy Arthur Dumnonia királya legyen, természetesen, és ő maga lehessen Britannia
tényleges ura azáltal, hogy őt uralja, de míg ez bekövetkezik, Derfel, addig is olyan jól
akar szórakozni, amennyire csak lehetséges. – Huncut fények villantak szemében, amint
egy ötlet kezdett megfogalmazódni benne. – Ha Lancelot Belgae királya lesz – kiáltott
boldogan –, figyeld csak meg, Guinevere egyszeriben nem akarja majd, hogy új palotája
Lindinisben épüljön fel. Keres majd egy Ventához közelebb eső helyet. Majd meglátod,
hogy igazam lesz. – Kéjesen kuncogni kezdett a gondolatra. – Mindketten olyan
agyafúrtak – tette hozzá elismerően.
– Guinevere és Lancelot?
– Ne légy már ilyen értetlen, Derfel! Ki a nyavalya beszél itt Guinevere-ről? Hihetetlen,
mennyire szomjúhozol a friss pletykákra. Cerdicet és Lancelotot értettem, természetesen.
Nagyon ügyes kis lépés volt. Arthur végzett a háborúsággal, Aelle feladta a földjeit,
Lancelot kapott magának egy sokkal testhezállóbb királyságot, Cerdic megkétszerezte
hatalmát és Arthur helyett Lancelotot kapta szomszédjának. Mindent takarosan
elrendeztek. Mennyire előrelátó is a megátalkodott. Szeretem ezt látni. – Elmosolyodott,
majd elfordult, amint Nimue közeledett felénk az arénába vezető két alagút egyikén.
Izgatottság tükröződött arcán, amint átvágott a gyommal felvert küzdőtéren. Aranyszeme,
mely olyannyira rémítette a szászokat, megcsillant a reggeli napfényben.
– Derfel! – kiáltott. – Mit csinálsz a bika vérével?
– Ne zavard össze – szólt rá Merlin –, reggelenként úgyis olyan nehéz a felfogása.
– Mithrasnál – folytatta Nimue izgatottan. – Mit csinálsz a vérrel?
– Semmit – feleltem.
– Elkeverik zabbal és hájjal – felelt helyettem Merlin –, hogy hurkát csináljanak belőle.
– Mondd el! – erősködött Nimue.
– Titok – feleltem, mélységes zavarban.
Merlin gúnyosan kacagott fel. – Titok? Titok! Ó, hatalmas Mithras! _ mennydörögte oly
hangon, hogy még a széksorok is beléreszkettek _ akinek kardját hegybércek fenték,
akinek lándzsáját óceánok mélyén kovácsolták, s akinek pajzsa elhomályosítja a
legfényesebb csillagokat is, hallgass meg bennünket! Tovább is folytassam, fiú? –
kérdezte. A fohászt idézte, mellyel valamennyi találkozónkat megkezdtük, s amely
reményeink szerint része volt a titkos rituálénak. Csúfondáros mosollyal fordított nekem
hátat. – Ásnak egy gödröt, kedves kis Nimue – fejtegette –, vasrostélyt tesznek rá, utána
hagyják szerencsétlen bestiát elvérezni, majd belemártják a lándzsáikat a vérébe,
alaposan berúgnak, és azt képzelik, hogy valami nevezetes dolgot cselekedtek. –
Gondoltam – mondta Nimue, majd elmosolyodott. – Nincs gödör.
– Ó, drága lányka – szólt Merlin elismerően. – Drága lányka. Munkára. – Elviharzott.
– Hová mégy? – kiáltottam utána, de ő csak legyintett és továbbrobogott, útközben
magához intve lándzsásaimat. Követtem őt, és ő nem próbált megállítani. Keresztül
haladtunk az alagúton, kiérve az egyik magas házakkal szegélyezett különös utcára, majd
nyugatnak fordultunk a nagy erődítmény felé, amely a város falazatának északnyugati
védművét alkotta, és közvetlenül az erőd mellett, a városfalhoz ragasztva, egy
templomhoz érkeztünk.
Követtem Merlint oda is.
Szépséges épület volt, hosszú, sötét és magas, festett mennyezettel, melyet hét pillérből
álló kettős oszlopsor támasztott alá. A szentélyt szemmel láthatóan raktárként
hasznosították. Az egyik oldalhajóban gyapjúbálák és nyers prémek halmai sorakoztak,
ám ennek ellenére akadhattak, akiket ez sem tántorított el az istenimádattól, mert a
templom egyik végében Mithras szobra magasodott, és a hornyolt oszlopok előtt kisebb
szobrok sorakoztak. Gyanítottam, hogy a hívők a néhai római telepesek leszármazottai
lehettek, akik a légiók távozása után itt maradtak, ám úgy tűnt, ők is feladták őseik
legtöbb istenét, ideértve Mithrast is, hisz a felajánlások, virágok, ételek és faggyúmécsek
csupán három képmást öveztek. Kettő közülük mívesen megmunkált római
istenábrázolás volt, ám a harmadik már hamisítatlan brit bálvány: simára csiszolt fallikus
csonk, a végén nyers, tágra nyílt szemű arccal, egyedül ezt a szobrot mocskolta a
rászáradt vér. Mithras szobra előtt csupán az a szász kard árválkodott, melyet Sagramor
fektetett oda Malla visszatérte felett érzett örömében. Odakint hétágra sütött a nap, ám a
templomba csak a néhány törött tetőcserépen keresztül szüremlett be némi világosság. A
templomnak sötétnek is kellett lennie, hisz Mithras egy barlangban született, s ezért
nekünk is egy barlangban kellett őt imádnunk.
Merlin végigkopogtatta a kövezetét botjával, s végül meghatározta a pontot a főhajó
végében, épp Mithras szobra előtt. – Ide szoktad bemártani a lándzsád végét, Derfel? –
kérdezte tőlem.
Kiléptem az oldalhajóba, ahol a gyapjúbálák és szőrmék lettek felhalmozva. – Itt –
mutattam egy sekély veremre, melyet az egyik bála félig eltakart.
– Ne légy oktalan! – förmedt rám Merlin. – Azt csak később ásták ki! Tényleg azt hiszed,
hogy elrejtheted előlem szánalmas vallásod titkait? – Újra megkopogtatta a kőpadlót a
szobor előtt, majd megpróbálkozott egy másik ponttal, néhány lábnyira onnét, és végleg
eldöntötte, hogy a két hely különböző hangot ad, így hát harmadszor is a szobor
lábazatánál koppantott. – Itt ássatok – utasította lándzsásaimat.
Mélyen felháborított a szentségtörés. – Ő itt sem lehetne, uram – intettem Nimue felé.
– Még egy szó, Derfel, és tarajos süllé változtatlak. Emeljétek a köveket! – kiáltott
embereimre. – Lándzsáitokat használjátok emelőként, ostobák. Gyerünk már! Munkára!
A brit bálvány mellé rogytam, lehunytam szemeimet, és imát rebegtem Mithrashoz, hogy
bocsásson meg nekem a templomgyalázásért. Azután imádságot mondtam, hogy
Ceinwyn biztonságban legyen, és hogy a kisbaba a hasában egészséges maradjon, s
még akkor is meg nem született gyermekemért imádkoztam, mikor felpattant a templom
ajtaja és vasalt csizmák robajlása verte fel a templom csendjét. Felnyitottam szememet,
elfordultam, és Cerdicet láttam a szentélybe lépni.
Húsz lándzsásával és tolmácsával érkezett, s ami ettől is meglepőbb, Dinas és Lavaine
t á r s a s á g á b a n .
Felpattantam a földről és Hywelbane markolatának csontját érintettem, mialatt a szász
király lassan végighaladt a központi hajón. – Ez az én városom – jelentette be Cerdic –,
és minden, ami csak a falai közt található, az enyém. – Végigmérte Merlint és Nimuét,
majd felém fordult. – Mondd nekik, hogy tudni akarom, mit keresnek itt – utasított.
– Mondd meg ennek az idiótának, hogy menjen, és dugja a fejét egy vizesvödörbe –
csattant fel Merlin. Kellően jól beszélte a szászt, ám helyénvalóbbnak látta másként
s z í n l e l n i .
– Az ott az ő tolmácsa, uram – figyelmeztettem Merlint, a Cerdic mellett álló férfi felé
i n t v e .
– Akkor is megmondhatja királyának, hogy hűtse le magát – vágta rá Merlin.
A tolmács ezt vonakodva meg is tette, Cerdic arcán pedig vészjósló mosoly villant.
– Felség – kezdtem, próbálván élét venni Merlin sértésének –, uram, Merlin, a templomot
szeretné visszaállítani régi formájában.
Cerdic a választ mérlegelte, miközben felmérte eddigi ténykedésünket. Négy lándzsásom
felemelte a zárókövet, homok és kavics elegyét felfedve alatta, és most ebben a rétegben
kutakodott, mely alatta feküdt még a szurokba mártott, korhadt talpfáknak is. A király
letekintett a verembe, majd intett négy lándzsásomnak, hogy csak folytassák a munkát. –
De ha aranyat találtok – szólt oda nekem –, az az enyém. – Fordítani kezdtem Merlinnek,
de Cerdic egyetlen kézmozdulattal félbeszakított. – Beszéli a nyelvünket – mondta,
Merlinre tekintve. – Ők mondták – biccentett fejével Dinas és Lavaine felé.
A gyűlöletes ikrek felé fordultam, majd vissza Cerdichez. – Különös társaságot tartasz,
felség – szóltam.
– Nem furcsábbat, mint te – válaszolta, Nimue aranyszeme felé sandítva. Nimue lassan
kiemelte a golyóbist helyéből, felfedve előtte üres szemgödrének minden borzalmát, ám
Cerdicet láthatóan nem indította meg a fenyegetés, ehelyett megkért, hogy beszéljek neki
a templom különféle istenségeiről. Legjobb tudásom szerint válaszoltam neki, noha
nyilvánvaló volt, hogy cseppet sem érdekli a kérdés. Szavamba vágva ismét Merlin felé
fordult. – Merre tartod az Üstödet, Merlin? – kérdezte.
Merlin vetett egy gyilkos pillantást a siluriai ikrekre, majd kiköpött a padlóra. – Elrejtve –
csattant fel.
Cerdicet láthatóan nem lepte meg a válasz. Elsétált a mélyülő verem mellett és felvette a
szász kardot, melyet Sagramor ajánlott fel Mithrasnak. A fegyver minőségét '70róbálgatva
suhintott vele párat a levegőben. – Ennek az Üstnek – kérdezte Merlintől –, nagy a
h a t a l m a ?
Merlin nem volt hajlandó felelni, ezért én szóltam a nevében. – így mondják, felség.
– Oly nagy a hatalma – fúrta belém Cerdic savókék szemeit –, hogy kiűzi a szászokat
B r i t a n n i á b ó l ?
– Imádkozunk ezért, felség – feleltem.
Ezen elmosolyodott, majd újból Merlin felé fordult. – Mennyit kérsz az Üstödért,
v é n e m b e r ?
Merlin kihívó tekintetet vetett rá. – A májadat, Cerdic.
Cerdic közelebb lépett Merlinhez és egyenesen a szemébe nézett Nem láttam félelmet
Cerdic arcán, fikarcnyit sem. Merlin istenei mit sem árthattak neki. Aelle félhette Merlin
nevét, ám Cerdic sohasem szenvedte még meg a druida mágiáját, így, amennyire Cerdic
tudhatta Merlin nem volt egyéb kivénhedt brit papnál, a kelleténél jóval nagyobb hírnévvel.
Hirtelen kinyújtotta a kezét, és megmarkolta Merlin szakállának egyik fekete szalaggal
átkötött fonatát. – Sok aranyat kínálok érte, vénember – mondta.
– Már megmondtam, mi az ára – felelt Merlin. Próbált ellépni Cerdictől, ám a király még
szorosabban markolta a druida szakállát.
– A saját súlyodat kínálom neked aranyban – folytatta Cerdic.
– A májadat kérem – utasította vissza Merlin az ajánlatot.
Cerdic felemelte a szász pengét, és egyetlen gyors mozdulattal lemetszette a szakáll
fonadékát. Hátrébb lépett. – Játszadozz csak az üstöddel, Avaloni Merlin – mondta,
félrelökve a kardot –, ám egy napon a májadat sütöm ki benne, hogy utána a kutyáimnak
v e s s e m .
Nimue holtsápadt arccal meredt a királyra. Merlin túlságosan döbbent volt ahhoz, hogy
mozduljon, nem hogy válaszoljon, míg négy lándzsásom száját tátva bámulta a jelenetet.
– Gyerünk, ti ostobák – förmedtem rájuk. – Dolgozzatok! – Magam is megkövültem. Még
sohasem láttam Merlint megalázottnak, és nem is kívántam ily szörnyű látványt. Soha
nem is gondoltam volna, hogy ilyesmi lehetséges.
Merlin megdörzsölte megkurtított szakállát. – Egy napon, felség – szólt halkan –, bosszút
v e s z e k .
Cerdic félresöpörte az erőtlen fenyegetést és visszasétált embereihez. Átadta a
lemetszett fonatot Dinasnak, aki mély meghajlással köszönte meg az ajándékot.
Kiköptem, mert immár tudtam, hogy a siluriai ikrek a gonosz szolgálatába álltak. Kevés
olyan hatékony alap létezik az ártó varázslathoz, mint ellenségünk hajszálai vagy körme,
éppen ezért kell mindig megbizonyosodnunk róla, hogy ilyesmi nem kerülhet gonosz
kezekbe. Még egy kisgyermek is képes az ártó szándékra egy hajfürt birtokában.
– Akarod, hogy visszaszerezzem a fonatot, uram? – kérdeztem Merlint.
– Ne légy ostoba, Derfel – felelt fáradtan, Cerdic lándzsásai felé intve. – Gondolod, hogy
végezhetnél valamennyiükkel? – Megrázta fejét, majd Nimuéra mosolygott. – Látod már,
mily messze kerültünk isteneinktől? – próbálta magyarázni kiszolgáltatottságát.
– Ássatok – szisszent fel Nimue, noha az ásás mostanra véget ért, és embereim most
már az első útjukba került falapot próbálták felfeszegetni. Cerdic, aki nyilvánvalóan csakis
azért jött el a templomba, mert Dinas és Lavaine azt mondta neki, hogy Merlin valami
kincset keres, utasította három emberét, hogy segítsenek. A három szász beugrott a
verembe és beledöfte lándzsája hegyét a fa egy hasadékába, majd lassan, nagyon lassan
elkezdte felfeszíteni a deszkákat, míg embereim meg nem ragadták és ki nem tépték
azokat a helyükből.
A verem volt az a hely, melyen keresztül a halódó bika vére elszivárgott az anyaföldbe,
ám egykor előrelátó módon falappal fedték le, a tetejébe pedig homokot és kavicsot
szórtak. – Akkor csinálták. – mondta Merlin, túl Cerdic embereinek hallótávolságán –,
amikor a rómaiak elmentek. – Újra megdörzsölte szakállát.
– Uram – szóltam esetlenül, elszomorodva megaláztatásán.
– Ne aggódj, Derfel. – Vállamat érintette, hogy megnyugtasson. – Azt gondolod, tüzet
kellett volna követelnem az Istenektől? Meg kellett volna nyitnom alatta a földet, hogy
elsüllyedjen? Szólítanom kellett volna az árnyvilág egy mérgeskígyóját?
– Igen, uram – feleltem szánalmasan.
Még jobban lehalkította hangját. – Nem parancsolsz a mágiának, Derfel, csupán
felhasználod, és itt nincs mit felhasználni. Ezért van szükségünk a Kincsekre. Samainkor,
Derfel, egybegyűjtöm a Kincseket, és felfedem az Üstöt. Tüzeket gyújtunk, azután
elvégezzük a bűbájt, mely sikolyra bírja a mennyboltot és megremegteti a földet. Ezt
megígérem neked. Egész életemben azért a pillanatért éltem, és vissza fogom adni a
mágiát Britanniának. – Nekitámaszkodott egy oszlopnak, és megsimogatta a helyet, ahol
szakállát megkurtították. – Siluriai barátaink – folytatta, a feketeszakállas ikrekre meredve
– alig várják, hogy kihívhassanak, pedig egy öregember szakálla közelébe sem érhet az
Üst hatalmának. Néhány szőrszál nem árthat senkinek, csak nekem, ám az Üst, Derfel,
alapjaiban rázkódtatja meg egész Britanniát, és ez a két szánalmas komédiás térden
csúszva esdekel majd könyörületért. De addig is, Derfel, addig is végig kell néznünk
ellenségeink tündöklését. Az Istenek egyre távolabb és távolabb kerülnek. Gyengülnek, s
mi, akik szeretjük őket, velük együtt gyengülünk, de ez sem tart örökké. Vissza fogjuk
szólítani őket, és a mágia vékony szövete oly sűrűvé válik, akár a köd Ynys Mon felett. –
Újra megérintette sebesült vállamat. – Ezt megígérem neked.
Cerdic bennünket figyelt. Nem hallhatott bennünket, de ék alakú arcán így is látni lehetett,
milyen remekül szórakozik. – Meg fogja tartani, amit a veremben találunk, uram –
m o r m o l t a m .
– Imádkozzunk, hogy ne ismerje fel igazi értékét – szólt Merlin halkan.
– Ők tudni fogják, uram – mondtam, a két fehérköpenyes druida felé fordulva.
– Hitszegők és álnok kígyók – szisszent fel Merlin, Dinas és Lavaine felé tekintve, kik
most közelebb léptek a veremhez –, de még ha tudnák is, mire való, még mindig én
birtoklok tizenegyet a tizenhárom Kincsből, Derfel, és tudom, merre találom a
tizenkettediket amely akkora hatalom birtokosává tesz, amekkorát ezer éve senki sem
mondhatott magáénak Britanniában. – Rátámaszkodott botjára. – S ez a király meg fogja
szenvedni, abban biztos lehetsz.
A legutolsó deszkát is felhozták a veremből, és tompa puffanással a templom kőpadlójára
hajították. A kiizzadt lándzsások hátrébb húzódtak, mialatt Cerdic és a siluriai druidák
lassan közelebb léptek a gödörhöz. Cerdic hosszú ideig némán meredt a mélyére, majd
nevetni kezdett. Kacaja sokáig visszhangzott a festett falak közt, és közelebb vonta
lándzsásait a verem pereméhez, ahol ők is hahotázni kezdtek.
– Ezt szeretem az ellenségben – harsogta Cerdic –, hogy képesek hinni minden
ostobaságban. – Félrelökte embereit, és odaintett bennünket. – Jöjj és nézd meg magad
is, mit fedeztél fel, Avaloni Merlin.
Merlinnel együtt odaléptem a gödör pereméhez, és összevissza, sötétlő, nyirkosságtól
korhadt fadarabokat láttam magam alatt. Nem volt egyéb értéktelen tűzifánál, némelyikük
annyira átitatódott nedvességgel, hogy szinte lefolyni látszott a kürtő oldalán. Korából és
korhadtságából ítélve a többi is pillanatok alatt elhamvadt volna a zsarátnokon. – Mi ez? –
kérdeztem Merlint.
– Úgy tűnik – felelt Merlin szászul –, hogy rossz helyen kapisgáltunk. Jöjj – váltott ismét
britre, amint vállamat érintette. – Csak az időnket vesztegetjük.
– De nem a mienket – szólt Dinas nyersen.
– Egy kereket látok – mondta Lavaine.
Merlin lassan visszafordult, indulattól eltorzult arccal. Próbálta becsapni Cerdicet és a
siluriai ikreket, ám a megtévesztés csúfos kudarcot vallott.
– Két kereket – mondta Dinas.
– És egy tengelyt – vette vissza a szót Lavaine –, három darabra felvágva.
Újra a nyirkos gödörre meredtem és ezúttal is csak tűzifát láttam, ám mialatt néztem,
felfigyeltem rá, hogy egyes darabok íveltek, és ha az ívelt darabokat egymáshoz illesztjük,
és összekötjük a rudakkal, valóban egy pár kereket kapunk. A kerék darabjai közé
vegyülve vékony falapokat is láttam, meg egy csukló vastagságú rudat is, melyet valóban
három darabra törtek, hogy a verembe férjen. Láthatóvá vált egy tengelycsap is, a végén
hasítékkal, ahová egy hosszú kés pengéje is becsusszanhatott. A nagy halom korhadt fa
egy ősi szekér maradványait adta ki, olyan szekérét, melyeken hajdan Britannia harcosai
is a csatába indultak.
– Modron Szekere – szólt Dinas áhítatosan.
– Modron – mondta Lavaine –, az Istenek ősanyja.
– Kinek a szekere – folytatta Dinas – összeköti az eget a földdel.
– És Merlinnek mégsem kell – csúfolódott Dinas.
– Úgyhogy nekünk kell magunkhoz vennünk – jelentette be Lavaine.
Cerdic tolmácsa legjobb képessége szerint lefordította mindezt a királynak, noha napnál
világosabban látszott, hogy Cerdicre semmilyen hatást sem gyakorol a nagy halom törött
és lepusztult fűrészáru. Azért utasította lándzsásait, hogy gyűjtsék egybe a
maradványokat és fektessék azokat egy köpenyre, melyet ezután Lavaine vett magához.
Nimue átkot sziszegett felé, de Lavaine csak nevetett rajta. – Csak nem akarsz
megverekedni ezért a szekérért? – kérdezte, Cerdic lándzsásai felé mutatva.
– Nem bújhatsz örökké a szászok mögé – hívtam ki –, és eljön az idő, amikor meg kell
majd küzdened.
Dinas kiköpött az üres verembe. – Druidák vagyunk, Derfel, és te nem veheted el
életünket anélkül, hogy ne kárhoztatnád elmondhatatlan borzalmakra magadat és
mindenkit, akit csak szeretsz.
– Én megölhetlek – köpte felé Nimue.
Dinas felé fordult, majd kinyújtotta felé öklét. Nimue kiköpött, hogy távol tartsa a gonoszt,
majd Dinas kinyújtotta ujjait és felé lökött egy rigótojást. – Ezt beteheted a szemed
helyére, asszony – gúnyolódott, majd követte testvérét és Cerdicet a napvilágra.
– Sajnálom, uram – mondtam Merlinnek, amint magunk maradtunk.
– Mit sajnálsz, Derfel? Azt hiszed, megvívhattál volna húsz lándzsással? – Felsóhajtott,
és megdörgölte megcsonkított szakállát. – Látod, hogy csap le ránk az új istenek
hatalma? Ám amíg birtokunkban az Üst, miénk a nagyobb hatalom. Jöjj. – Kitárta karját
Nimue felé, noha nem az ő megnyugvására, hanem mert neki volt szüksége támaszra.
Hirtelen öregnek és elcsigázottnak tetszett, amint végiglépdelt a főhajón.
– Mit tegyünk most, uram? – kérdezte egyik lándzsásom.
– Készülődjetek az indulásra – feleltem. Merlin meggörnyedt hátát figyeltem. Szakállának
elveszítése, gondoltam, nagyobb tragédia annál, hogy be merje vallani, bár azzal
vigasztalhattam magam, hogy Clyddno Eiddyn Üstje még mindig a birtokunkban van.
Merlin megőrizte hatalmát, mégis volt valami hajlott hátában és lassú csoszogásában,
ami végtelenül elszomorított. – Készülődünk az indulásra – mondtam újra.
Másnap indultunk. Éhségünk mit sem apadt, de már hazafelé tartottunk. És végtére is,
bárhogy történt, de békét kovácsoltunk.
Alig valamivel északra a romba döntött Callevától, a földön, melyet mostanáig Aelle
bitorolt és újra a miénk lett, ráakadtunk a sarcra. Aelle teljesítette az ígéretét.
Őröket semerre sem láttunk, csak a nagy halom arany várakozott ránk az út közepén.
Kelyhek, keresztek, láncok, öntecsek, fibulák. Nem volt módunk rá, hogy
megbizonyosodjunk azok súlyáról, s mind Arthur, mind Cuneglas gyanította, hogy nem a
kialkudott sarc egésze került megfizetésre, ám megelégedtünk ennyivel. Így is páratlan
értékű kincset kaptunk vissza.
Köpenyekbe csomagoltuk az aranyat, a nehéz csomagokat pedig a harci lovak oldalára
kötöztük, és folytattuk utunkat. Arthur velünk tartott, s egyre jobb és jobb kedvre derült,
ahogy közeledett az otthon, noha a megbánás még mindig ott bujkált benne. – Emlékszel
eskümre, amit innét nem messze tettem? – kérdezte tőlem röviddel azután, hogy
begyűjtöttük az aranyat.
– Emlékszem, uram. – Az eskü azon az éjjelen tétetett, amikor ugyanezt az aranyat
átadtuk Aelle-nek. Ezzel az arannyal akartuk Aelle-t távol tartani határainktól, ám a
megváltáshoz Powys egy erődítményét, Rataét is fel kellett áldoznunk, és azon az éjjelen
Arthur esküvel fogadta, hogy megöli Aelle-t. – Most meg éppenséggel én mentettem meg
– szólt komoran.
– Cuneglas visszakapja Rataét – próbáltam megnyugtatni.
– Ám attól esküm beteljesítetlen marad, Derfel. Mennyi megszegett ígéret. – Egy karvalyt
figyelt, amint előtört a fehéren tornyosuló felhők közül. – Javasoltam Cuneglasnak és
Meurignak, hogy vágjuk ketté Siluriát, mire Cuneglas felvetette, hogy a felé eső rész
királyának téged kellene megtennünk. Vállalnád?
Annyira elképesztett az ajánlat, hogy alig tudtam szólni. – Ha úgy kívánod, uram –
nyögtem ki végül.
– Nos, nem. Én Mordred gyámjaként szeretnélek látni.
Mély csalódottságban tettem meg néhány lépést. – Siluria talán nem is akarja, hogy
m e g o s s z á k .
– Siluria azt teszi, amit mondok neki – szólt Arthur határozottan. – Viszont te és Ceinwyn
élhettek Mordred dumnoniai palotájában is.
– Ha te mondod, uram. – Hirtelen vonakodtam hátrahagyni Cwm Isaf jócskán jámborabb
é l v e z e t e i t .
– Fel a fejjel, Derfel! – kiáltott Arthur. – Én sem vagyok király, miért kellene neked azzá
l e n n e d ?
– Nem királyságom elvesztésén bánkódom, uram, hanem egy király nevelésének kötelme
f e l e t t .
– Megbirkózol vele, Derfel, te mindennel megbirkózol.
Másnap megosztottuk a sereget. Sagramor korábban elhagyta sorainkat, hogy
lándzsásait Cerdic új királyságának határmezsgyéjére vezesse, és most mi többiek is
külön utakon indultunk tovább. Arthur, Merlin, Tristan és Lancelot délnek fordultak, míg
Cuneglas és Meurig nyugatnak indult földjei felé. Magamhoz öleltem Arthurt és Tristant,
majd Merlin elé térdeltem, áldását kérve, amit ő jó szívvel meg is adott. Menetelésünk
során sikerült visszanyernie régi ereje javát, bár képtelen volt leplezni a tényt, mennyire
megrázta a Mithras templomában elszenvedett megaláztatás. Bármennyire is hatalmában
tudhatta az Üstöt, ellenségei birtokolták szakállának egy darabját és minden tudására
szüksége volt, hogy ártó szándékukat távol tartsa magától. Magához ölelt, és
megcsókoltam Nimuét is, majd sokáig figyeltem őket, mielőtt Cuneglas nyomában
nyugatnak indultam volna. Powys-ba tartottam, vissza az én Ceinwynemhez, az Aelle
aranyából engem megillető résszel, mégsem éreztem diadalt. Legyőztük Aelle-t és
bebiztosítottuk a békét, ám a hadjárat igazi nyertese Cerdic és Lancelot volt, nem mi.
Aznap éjjel valamennyien megpihentünk Coriniumban, ám éjfélkor ádáz vihar ébresztett
álmomból. Messze délen támadott, de oly szilajsággal söpört végig a távoli vidéken, s a
villám fényei oly élénken ragyogták be az udvar falait, hogy felriadtam. Ailleann, Arthur
egykori ágyasa és ikreinek anyja adott nekem szállást, és a mennydörgés hangjaira
aggodalmas arccal ő maga is felbukkant. Bebugyoláltam magam köpenyembe, és
elsétáltam vele a város falaihoz, ahol ott találtam embereim zömét, amint a távoli
égzengést figyelték. Cuneglas és Agricola szintúgy a sáncokon álltak, de Meurig nem, ki
nem volt hajlandó bármiféle jelentőséget tulajdonítani az időjárás szeszélyeinek.
Mi azonban jobban tudtuk. A vihar üzenet az Istenektől, és ez a vihar engesztelhetetlen
haragról árulkodott. Egyetlen csepp eső sem hullott Coriniumra, nem tépdeste szél
köpenyeinket, de messze délre, valahol Dumnoniában, az Istenek haragja korbácsolta a
földet. Villámok hasították ketté az éjszaka szövetét és mártották pengéiket az ország
testébe. Mennydörgés morajlott szüntelen, robajlás robajlás után, és minden visszhangot
verő morajt felszikrázó villámfény kísért, fehér tüzeket gyújtva a koromsötét éjben.
Issa megállt mellettem, becsületes arcán távoli tüzek fénye kergetőzött. – Meghalt valaki?
– Nem tudhatjuk, Issa.
– Átok ül rajtunk, uram? – kérdezte.
– Nem – feleltem azzal a meggyőződéssel, melyet nemigazán éreztem.
– De mi azt hallottuk, hogy levágták Merlin szakállát.
– Csak néhány szálat, semmi többet – feleltem. – Mi baj lehet abból?
– De ha Merlinnek nincsen hatalma, uram, kinek van akkor?
– Merlinnek van hatalma – próbáltam megnyugtatni. És nekem is van hatalmam, hisz
nemsoká Mordred bajnoka leszek és kiterjedt birtokon élek majd. Embert faragok a
gyerekből, míg Arthur megóvja királyságát.
Mégis aggasztott az a vihar. És még inkább szorongtam volna, ha tudom, mit jelez. Mert a
katasztrófa azon az éjjelen jött el hozzánk. Nem hallottunk róla, csak három nap elteltével,
ám akkor végre megértettük, miről harsogott az a vihar, s mi kárt tettek a villámok.
Belecsaptak a Torba, ott is Merlin csarnokába, ahol a szelek visongva űzték egymást az
álmok tornyában. És akkor, dicsőségünk órájában, a villám lángba borította a fatornyot, s
a lángnyelvek egész éjjel és még másnap reggel is csak falták és emésztették
szerkezetét, majd amikor a zsarátnokot széjjelszórták és a tűz elhalt, nyoma sem maradt
a Kincseknek Ynys Wydrynben. Nem volt Üst a hamvak közt, csupán a végtelen üresség
Dumnonia tűztől sebzett szívében.
Az új Istenek, úgy tűnt, lecsaptak ránk. Avagy a siluriai ikrek végeztek hathatós
varázslatot Merlin szakállával, mert az Üst eltűnt és a Kincsek hamuvá porladtak.
Én északnak indultam, vissza Ceinwynhez.
HARMADIK RÉSZ
Camelot
– Valamennyi kincs hamuvá porladt? – kérdezte Igraine.
– Mind – feleltem –, mind eltűnt.
– Szegény Merlin – sóhajtott Igraine. Felvette szokványos helyét az ablakpárkányomon,
bár alaposan bebugyolálta testét vidraprém köpenyével a nap hidege ellen. És ez nem is
hiábavaló, hisz csak úgy harap a fagy. Szórványosan havazott ma reggel, és az égbolt
nyugaton még most is terhes a komor, ólomszín fellegektől. – Nem maradhatok soká –
jelentette be, amint megérkezett, és letelepedett, hogy végigfussa már befejezett
pergamenjeim –, ha havazna.
– Havazni fog. Sűrűn teremnek a szemek a sövényen, és ez mindig kemény telet jósol.
– Az öregek minden évben ezt mondják – jegyezte meg Igraine élesen.
– Mikor megöregszel – feleltem erre –, minden tél kemény a számodra.
– Milyen idős volt Merlin?
– Mikor elveszítette az Üstöt? Nagyon közel járt már a nyolcvanhoz. De még sokáig élt azt
követően is.
– De már soha többé nem építette újjá az álmok tornyát? – kérdezte Igraine.
– Nem.
Felsóhajtott és szorosabbra vonta magán a fényűző köpenyt. – Jó lehet egy álomtorony.
Szeretnék én is egy álomtornyot.
– Akkor hát építtess egyet magadnak – javasoltam. – Hisz királynő vagy. Add ki a
parancsot, csinálj hatalmas ribilliót. Kis semmiség az, csupán egy négyoldalú torony, tető
nélkül, félúton egy dobogóval. Miután megépíttetted, egyéb dolgod sincs, mint fent aludni
az emelvényen és várni, hogy az Istenek üzenetet küldjenek. Merlin mindig mondogatta,
milyen megveszekedett hideg tud lenni, mikor télen az ember fent alszik egy ilyen
t o r o n y b a n .
– És az Üst – találgatott Igraine – odafent volt az emelvényen?
– Igen.
– De nem égett el, igazam van, Derfel testvér? – erősködött.
– Az Üst története még nem ért véget – ismertem el –, de most még nincs itt az ideje,
hogy rátérjek.
Kinyújtotta rám a nyelvét. Döbbenetesen gyönyörűnek tűnik ma. Talán a hideg színezi ki
orcáit és ültet szikrákat sötét szemébe, avagy a vidraprém illik csodálatosan alakjához,
bár én leginkább azt gyanítom, hogy viselős lehet. Mindig meg tudtam mondani, mikor volt
viselős Ceinwyn valamelyik gyermekemmel, s Igraine a hirtelen feltámadt életkedvnek
épp ily jeleit mutatja. Ám Igraine nem szól erről tehát én sem faggatom. Épp eleget
imádkozott gyermekáldásért, az Úr a megmondhatója, és keresztény Istenünk talán
meghallgatta végre fohászait. Nem maradt senki más, akiben reménykedhetnénk, mert a
mi Isteneink meghaltak, elmenekültek, avagy mit sem törődnek sorsunkkal.
– A bárdok – szólt Igraine, s én kiértettem hangsúlyából, hogy ismét elő akar hozakodni a
mesélés terén mutatott fogyatékosságaimmal – azt regélik, hogy a London melletti
ütközet szörnyűséges volt. Azt mondják, Arthur egész nap harcolt.
– Tíz teljes percig – kötöttem meg magam.
– És azt is mesélik, hogy Lancelot mentette meg, amikor az utolsó pillanatban felbukkant
száz lándzsásával.
– Azért mondják ezt – legyintettem –, mert Lancelot poétái írták a dalokat.
Igraine szomorúan rázta meg fejét. – Ha mindezen túl – csapott a nagy bőrtáskára,
melyben az elkészült pergameneket vitte el a Caerbe – nem marad egyéb feljegyzés
Lancelotról, akkor mit fognak gondolni az emberek? Hogy a poéták hazudnak?
– Kit érdekel, mit hisznek? – kiáltottam ingerülten. – A poéták amúgy is folyton hazudnak.
Ezért fizetik őket. Te viszont az igazságot kérted, és amikor elmondom, folyton
s é r e l m e z e d .
– „Lancelot harcosai” – idézte a dalt – „ti vitéz lándzsások, kik népünk óvjátok s az aranyat
osztjátok. Kiknek nevét szászok rettegik...”
– Befejeznéd – vágtam közbe –, ha szépen megkérnélek? – Én már egy héttel azután
hallottam ezt a dalt, hogy megírták!
– De ha minden dal hazudik – akarta tudni a választ –, akkor Arthur miért nem tiltakozott
s o h a ?
– Mert ő ügyet sem vetett a dalokra. Miért is érdekelték volna? Harcos volt, nem holmi
bárd, és amíg emberei a csata előtt fakadtak dalra, őt az ilyesmi mit sem izgatta. Amellett,
őt magát egyszer sem hallottam énekelni. Úgy hitte, van hangja, bár Ceinwyn szerint az
úgy hangzott, akár a tehénbőgés.
Igraine összevonta szemöldökét. – Nem értem, miért olyan rossz az, hogy Lancelot békét
t e r e m t e t t .
– Pedig nem olyan nehéz megérteni – feleltem. Lecsusszantam zsámolyomról és
odaléptem a tűzhelyhez, ahol egy botot használva kipiszkáltam néhány izzó fadarabot az
aprócska tűzből. Hat gallyat helyeztem el egy sorba a padlón, majd kettőre és négyre
választottam szét a sort. – A négy fadarab – szóltam – Aelle erőit jelképezi. A kettő
Cerdicét. Megértheted, hogy nem verhettük volna meg a szászokat, ha minden erejüket
összeteszik. Hatot nem bírhattunk le, de négyet még igen. Arthur úgy tervezte, hogy
legyőzi a négyet, azután a kettő ellen fordul, és ezáltal ki is űzheti a szászokat
Britanniából. Ám a békekötéssel Lancelot csak Cerdic erejét növelte. – Újabb gallyal
egészítettem ki a kettőt, így már három darab nézett szembe négy darabbal, majd
leráztam a lángot a tüzet fogott botról. – Legyengítettük Aelle-t magyaráztam –, de
magunkat is, hisz már nem tudhattuk magunk mellett Lancelot háromszáz lándzsását. Ők
a békére törekedtek. És ez csak Cerdic hatalmát erősítette. – Aelle fadarabjai közül kettőt
átlöktem Cerdic táborába, ötté u233 es kettővé osztva ezzel a sort. – Tehát nem tettünk
egyebet – szóltam –, mint legyengítettük Aelle-t és megerősítettük Cerdicet. Ennyit értünk
el Lancelot békeküldöttségével.
– Leckét adsz az úrnőnek számlálásból? – Sansum csusszant cellámba, gyanakvó
kifejezéssel az arcán. – Pedig azt hittem, hogy teljesen leköt az evangéliumod – fűzte
hozzá alattomosan.
– Az öt kenyér és a két hal – szólt Igraine fürgén. – Derfel testvér azt gondolta, hogy öt
hal és két kenyér, de én bizonyos vagyok benne, hogy nekem van igazam. Megerősítesz
ebben, püspök úr?
– Úrnőmnek tökéletesen igaza van – felelt mosolyogva Sansum. – És Derfel testvér
hitvány keresztény. Nem is értem, hogy jegyezheti le épp egy ily tudatlan ember Urunk
evangéliumát a szászoknak?
– Csakis a te kegyes támogatásoddal, püspök úr – felelt Igraine –, s természetesen
férjuram segedelmével. Avagy mondjam azt királyunknak, hogy akadályt gördítesz egy
ilyen ügy elébe?
– A legotrombább hamisság bűnét vonnád vele a fejedre, ha ezt tennéd – hazudta
Sansum, miután a királynő újfent túljárt az eszén. – Azért jöttem, úrnőm, mert lándzsásaid
szerint ideje lenne indulnod. Az égbolt újabb hóeséssel fenyeget.
Igraine felkapta a pergamenekkel teli bőrtáskát, és elmosolyodott. – Megkereslek, Derfel
testvér, ha majd elállt a hó.
– Alig várom már a pillanatot, úrnőm.
Igraine újabb sugárzó mosolyt küldött felém, majd elsétált a szent mellett, aki félig
meghajolt felé, amint keresztülhaladt az ajtónyíláson, ám amint kiért, felegyenesedett és
komor pillantást vetett rám. A halántékán meredező hajpamacsokat, melyek okán
rászolgált az egérkirály elnevezésre, mostanra hófehérré festette a kor, ám mit sem
lágyított a szenten magán. Még mindig kutatta az okot a neheztelésre, és a kín, mely
vizelete ürítése közben gyötörte, csak még könnyebbé tette számára, hogy ezt megtalálja.
– Van a pokolnak egy különösen kellemetlen bugyra, Derfel testvér – sziszegte –, a
hazugok számára.
– Imádkozni fogok szerencsétlen bűnösökért, uram – szóltam ájtatosan, majd elfordultam
és tintába mártottam tollam, hogy folytassam haduram, béketeremtőm és barátom, Arthur
történetét.
Dicsőséges esztendőket éltünk meg. Igraine, aki túl sokat hallgatja a poétákat,
Camelotnak nevezi mindezt. Mi nem így hívtuk. Ezek voltak Arthur uralkodásának
legfényesebb esztendei, mikor úgy formálta az országot, miként az neki tetszett, és amely
esztendőkben Dumnonia leginkább közelített egy békés nemzetről kialakított képhez, ám
ezeket az éveket igazából a visszatekintés szépíti meg ennyire, hisz azután sokkal
rosszabbakat éltünk meg. Az esti tűzhelyek mellett elmondott meséket hallgatva az ember
azt hinné, egészen új országot építettünk fel Britanniában, melyet Camelotnak neveztünk,
és amelyet tündöklő hősök népesítettek be, pedig az igazat megvallva csupán uraltuk
Dumnoniánkat, legjobb képességeink szerint és igazságosan, és sohasem neveztük
mindezt Camelotnak. Két évvel ezelőttig még a nevet se hallottam. Camelot csupán a
poéták álmaiban létezik, míg a mi Dumnoniánkban még a legfényesebb esztendőkben is
romlott meg termés, tomboltak ragályok, és vívtunk háborúkat.
Ceinwyn eljött velem Dumnoniába, és első gyermekünk már Lindinisben született meg.
Leány lett, és a Morwenna nevet adtuk neki, Ceinwyn anyja után. Fekete hajjal született,
de később fürtjei már oly sápadt aranyszínben fénylettek, akárcsak az anyjáé. Én
gyönyörű Morwennám.
Merlin jóslata beigazolódott Guinevere-rel kapcsolatban, hisz amint Lancelot Ventába
tette székhelyét, ő is kijelentette, hogy belefáradt vadonatúj lindinisi palotájába.
Túlságosan nyirkos, mondta, túlságosan ki van téve a szeleknek, melyek Ynys Wydryn
lápjai felől fújnak, télen pedig rettentő hideg. Hirtelen semmire sem vágyott jobban, mint
hogy visszaköltözhessen Uther régi téli lakjába, Durnovariába. Csakhogy Durnovaria majd
olyan messze esett Ventától, mint Lindinis, így Guinevere ezután arról győzte meg
Arthurt, hogy fel kell készülniük arra a távoli napra, mikor Mordred királlyá emelkedik, és
királyi jogán magáénak követeli a téli palotát. Arthur persze most is engedte, hogy
Guinevere hozza meg a döntést. Arthur maga egy robusztus csarnokról álmodott,
cölöpkerítéssel, istállóval és magtárakkal, ám Guinevere ráakadt egy római villára,
valamivel délre Vindocladia erődítményétől, mely, miként azt Merlin előre látta, a
határmezsgyén feküdt Dumnonia és Lancelot újsütetű királysága közt. A villa egy
dombtetőn épült egy tengeri öböl felett, és Guinevere Tengeri Palotának nevezte el.
Építőmesterek hordái özönlöttek el a villát, hogy újjáépítsék, és megtömjék a szobrokkal,
melyek nem is oly rég még Lindinist ékesítették. Még a mozaikpadlót is ide hozatta
magának Lindinis előcsarnokából. Egy ideig Arthur aggodalmaskodott, hogy a Tengeri
Palota veszedelmes közelségben fekszik Cerdic földjéhez, ám Guinevere erősködött,
hogy a Londonban köttetett béke ki fog tartani, és Arthur, látván, mennyire megszerette
Guinevere a helyet, beadta a derekát. Soha nem törődött igazán az otthonnak nevezett
hellyel, hisz alig maradt meg ott. Ő leginkább úton szeretett lenni, végiglátogatva Mordred
királyságának valamennyi zugát.
Mordred maga a lecsupaszított lindinisi palotába költözött, és miután a mi gondjainkra volt
bízva, Ceinwyn és jómagam is ott éltünk, hatvan lándzsásunk, tíz lovas hírnökünk,
tizenhat konyhalányunk és huszonnyolc rabszolgánk társaságában. Tartottunk számvivőt,
kincstárnokot, bárdot, két vadászt, egy sörfőzőt, egy solymászt, egy gyógyító embert, egy
ajtónállót, egy gyertyagyújtogatót és hat szakácsot, s valamennyiüknek megvolt a maga
rabszolgája, és a házi rabszolgákon kívül egyéb rabszolgák kisebb serege dolgozott a
földeken, nyesegette a fákat, és tartotta tisztán a vizes árkokat. Kisebb város nőtt ki a
földből a palota körül, melyet fazekasok, cipészek és kovácsok népesítettek be, no meg
kereskedők, akik meggazdagodtak előbbiek verejtékén.
Oly messzire kerültünk Cwm Isaftól. Kövezett kamrában aludtunk, vakolt falak és boltíves
ajtók közt. Étkünket ünnepi csarnokunkban szolgálták fel, ahol száz embert is
leültethettünk, noha a legtöbb alkalommal kényelmesebbnek éreztük a kis kamrában
enni, mely közvetlenül a konyhából nyílt, mert én ki nem állhattam hidegen fogyasztani az
ételt, ha egyszer annak melegnek kellett volna lennie. Ha esett, a külső udvar fedett
árkádsora alatt sétálgattunk és imigyen szárazon maradtunk, amikor a nap melegen tűzött
az udvar köveire, egy fonás táplálta medence nyílt a kertben, melyben
megmerítkezhettünk. Mindebből persze semmi sem volt a miénk, a palota és kiterjedt
földek mind a királyt illették, s így a hatesztendős Mordredhez tartoztak.
Ceinwyn hozzá volt szokva a fényűzéshez, ha nem is ilyen méretekben, ám a rabszolgák
és szolgálók folyamatos jelenléte mégsem annyira őt hozta zavarba, mint engem. Neki
fontoskodás nélkül sikerült minden munkát úgy felosztania közöttük, hogy a palotában
nyugalom és boldogság honoljon. Ceinwyn volt az, aki parancsolt a szolgáknak, felügyelte
a konyhát, és jegyezte a tartozásokat, de én tudtam mennyire hiányzik neki Cwm Isaf, és
esténként még mindig gyakorta leült guzsalyával, és gombolyította a fonalat, mialatt
b e s z é l g e t t ü n k .
S igen gyakran Mordredről beszélgettünk. Mindketten szívből reménykedtünk benne,
hogy a megátalkodottságáról szóló mesék csupán túlzások, de sajna nem voltak azok,
mert ha létezik gonosz gyermek, hát Mordred az volt. Attól a pillanattól kezdve, hogy
ökrös szekéren megérkezett Culhwch Durnovaria közeli csarnokából és letették az
udvarra, csak a rosszat művelte. Hamar kezdtem meggyűlölni, Isten bocsássa meg
nekem. Csak egy gyermek volt, s én szívből gyűlöltem.
A király mindig is aprónak tűnt korához képest, de nyomorék bal lábától eltekintve teste
erőteljes volt, noha kissé kövér. Arca kerek volt, ám fura, gumószerű orra elcsúfította,
szabályszerűen rúttá tette szerencsétlen gyermeket, míg sötétbarna, természetesen
göndör haja két nagy csomóba nőtt, a középső elválasztás két oldalán, amiért is Lindinis
valamennyi gyermeke Pemzlifejűnek nevezte, ámbár soha nem szemtől szembe.
Furcsamód öregnek tetszettek szemei, már hatéves korában is teli elővigyázattal és
gyanakvással, és azok nem lágyultak el akkor sem, mikor körülöttük az arc férfiasan
megkeményedett. Eszes fiú volt, noha konokul ellenállt minden kísérletnek, hogy
megismerje a betűket. Házunk lakója, egy Pyrlig nevű fiatal bárd volt felelős azért, hogy
Mordredet megtanítsa olvasni, számolni, énekelni, hárfán játszani, megnevezni az
Isteneket és királyi őseit, ám Mordred hamar betöltötte Pyrlig mértékét. – Nem fog semmit
megtanulni, uram! – panaszkodott nekem. – Adok neki egy tekercset, széttépi, adok egy
írótollat, kettétöri. Megverem, erre belém harap, nézd csak meg! – Kinyújtotta vékony,
bolhák csípte karját, hogy megmutassa a királyi fogak vörös, sajgó nyomát.
Ezután Eachernt, egyik szilaj brit lándzsásomat parancsoltam az iskolaterembe, hogy
tartson rendet, és a módszer elég jól bevált. Elég volt egyetlen verés Eachemtől, hogy a
gyermek belássa, párjára akadt, és dölyfösen megadja magát a fegyelmezésnek, noha
tanulni ezután sem tanult. Nyugodtnak meg lehetett tartani a gyermeket, de tanítani így
sem lehetett. Mordred azzal sem átallott próbálkozni, hogy megfenyegesse Eachernt:
amikor majd király lesz, szörnyű bosszút vesz rajta a verésekért, mire Eachern lekevert
neki még egy jókora nyaklevest, majd közölte, hogy addigra ő már rég visszatér
Írországba. – így hát, ha bosszút akarsz venni, felség – szólt Eachern, újabb kiadós
pofont lekeverve a fiúnak –, akkor hozd el seregedet Írországba, legalább egyszer
felnőttként is alaposan elpáholhatunk.
Mordred nem egyszerűen akaratos gyermek volt, hisz azzal még boldogultunk volna
valahogy, de határozottan gonosz. Minden tette fájdalom, sőt halál okozását célozta.
Egyszer, úgy tízéves korában, öt viperát találtunk a sötét pincében, ahol a söröshordókat
tartottuk. Nem más, mint Mordred tette őket oda, kétségkívül abban a reményben, hogy
megmarnak majd valami rabszolgát vagy konyhalányt. A pince hűvöse álmossá tette a
bestiákat, így könnyedén végeztünk velük, ám egy hónappal később az egyik szolgáló
valóban meghalt, miután megette a gombát, melyről csak azután fedeztük fel, hogy
gyilkos galóca. Senki sem tudta, ki cserélte ki a gombákat, de mindenki úgy tartotta, hogy
Mordred volt. Olyan, jegyezte meg egyszer Ceinwyn, mintha egy számító felnőtt elme
rejtezne abban az összeférhetetlen gyermeki testben. Azt hiszem, ő is legalább annyira
viszolygott tőle, mint jómagam, ám minden erejével próbált kedves maradni a fiúhoz, és
gyűlölte, hogy annyi verést kap tőlünk. – Csak még rosszabb lesz tőle – korholt.
– Én is attól tartok – ismertem el.
– Akkor miért teszed?
Vállat vontam. – Mert ha kedvességgel próbálkozol, csak kihasznál érte. – Kezdetben,
amikor Mordred megérkezett Lindinisbe, megfogadtam magamban, hogy egyszer sem
ütöm meg, ám túlzó becsvágyam napok alatt semmivé foszlott, és az első év végére már
nem láttam mást, csak egy ocsmány, gonosz, hagymaorrú, kefehajú arcot, és semmit
sem kívántam annyira, mint hogy a térdemre fektessem és véresre verjem.
És a végén már maga Ceinwyn is megütötte. Nem akarta megtenni, ám egy napon
hallottam, hogy rémülten felsikolt. Mordred talált egy tűt és szórakozásból beleszúrta
Morwenna fejbőrébe, majd úgy döntött, kipróbálja azt is, hogy mi történik, ha beledöfi a tűt
a kisbaba egyik szemébe, ám Ceinwyn még jókor rontott rá, meghallva leányunk sírását.
Felkapta Mordredet, és akkora nyaklevest kevert le neki, hogy az végigpörgött az egész
előcsarnokon. Ezután gyermekeinket soha nem hagytuk egyedül aludni, és egész nap
egy szolgáló vigyázott rájuk, Mordred pedig felírhatta Ceinwynt is ellenségei terebélyes
l i s t á j á r a .
– Egyszerűen gonosz – magyarázta Merlin. – Bizonyára emlékszel az éjszakára, mikor
s z ü l e t e t t ?
– Világosan emlékszem – feleltem, hisz én, Merlinnel ellentétben, jelen is voltam.
– Engedték, hogy a keresztények körülvegyék a gyermekágyat, igaz? – kérdezte. – Csak
akkor hívták Morgant, amikor minden kezdett rosszra fordulni. Milyen óvintézkedéseket
tettek a keresztények?
Vállat vontam. – Imádkoztak. Emlékszem egy feszületre. – Én magam persze nem
nyertem bebocsátást a szülőszobába, hisz soha férfiember nem járt még szülőszobában,
ám Caer Cadarn sáncairól tanúskodtam az esemény mellett.
– Nem csoda, hogy minden rosszul ment – folytatta Merlin. – Imádságok! Mi haszna az
imádságoknak a gonosz szellemek ellen? Vizeletnek kell lennie az ajtóküszöbön, vasnak
az ágyban, fekete ürömnek a tűzben. – Szomorúan megrázta fejét. – Egy rossz szellem
beférkőzött a gyermekbe, mielőtt még Morgan segíthetett volna neki, és ezért
nyomorodott meg a lába is. A szellem bizonyára belekapaszkodott a lábába, mikor
megérezte Morgan közeledtét.
– És miként űzhetnénk ki belőle a szellemet? – kérdeztem.
– Egy karddal, keresztül egyenesen a gonosz gyermek szívén – felelt mosolyogva, s
kényelmesen hátradőlt székében.
– Kérlek, uram – erősködtem. – Hogyan?
Merlin megvonta vállát. – Az öreg Balise úgy tartotta, hogy ezt is meg lehet tenni, ha a
megszállott személyt befektetjük egy ágyba, két szűz közé. Valamennyiüket csupaszon,
természetesen. – Kuncogni kezdett. – Szegény öreg Balise. Jó druida volt, de
varázslatainak elsöprő többségéhez szükség volt ahhoz, hogy néhány hajadon levesse
ruháit. Az a dolog lényege, hogy a szellem szívesebben lakozik egy pucér hajadonban,
így amikor felajánlasz neki két ilyet, hirtelen nem tudja, melyiket is válassza, és ekkor
minden azon áll vagy bukik, hogy a megfelelő pillanatban, amikor a szellem már előjött a
megszállott személyből, mindhármukat ki kell rángatni az ágyból és tüzet kell vetni a
szalmára. Szerencsés esetben a szellem is füstté válik, tudod, bár én magam nemigen
hiszek benne. Meg kell vallanom, egyszer azért magam is megpróbáltam. Próbáltam
kigyógyítani egy Malldyn nevű szerencsétlen bolondot, annyi eredménnyel, hogy maradt
egy tébolyultam, plusz két halálra rémült rabszolgalányom, mindhárman kisebb égési
sérülésekkel. – Felsóhajtott. – Malldynt végül a Holtak Szigetére kellett küldenünk. így a
legjobb mindenkinek. Talán Mordredet is utána kellene küldeni?
A Holtak Szigetére száműztük a veszedelmes őrülteket. Egyszer Nimue is oda került, és
nekem kellett kiszabadítanom a borzalmak közül. – Arthur soha nem engedné – feleltem.
– Szerintem se. A kedvedért megpróbálkozom egy varázslattal, noha nem sok reményt
fűzök hozzá. – Merlin velünk lakott. Lassan haldokló öregemberré lett, vagy legalábbis a
számunkra úgy tűnt, mintha minden erejét kiszipolyozta volna belőle a tűz, mely
felemésztette a Tort, s erejével együtt semmibe foszlott volna a remény is, hogy valaha
egybegyűjtheti Britannia Kincseit. Nem maradt más belőle, csak egy rohamosan öregedő
porhüvely. Órákig üldögélt a napon, télen pedig a tűz mellett gubbasztott. Megtartotta a
druidák tonzúráját, de szakállát már nem fonta be, inkább hagyta elvadulni. Keveset evett,
ám mindig készen állt a beszélgetésre, noha nem Dinasról vagy Lavaine-ról, sem arról a
rettenetes pillanatról, amikor Cerdic lemetszette a szakállát. Az az erőszak, döntöttem el
magamban, éppúgy felelős Merlin lassú haldoklásáért, mint a Torra lecsapó villám, ám a
reménykedés mindezek után sem pusztult ki teljesen a szívéből. Meggyőződéssel
állította, hogy az Üst nem pusztult el, csupán elrabolták, és lindinisi tartózkodásának
legelején ezt be is bizonyította nekem. Összevágott tűzifából apró tornyot épített,
aranykelyhet helyezett a közepére, taplót tett alá, majd tüzet hozatott a konyhából.
Még Mordred is erőt vett magán azon a délutánon. A tűz mindig lenyűgözte a királyt, és
tágra nyílt szemmel meredt a napsütésben lángoló modellre. A tűz lassan hamvába
omlott, ám a lángok tovább kergetőztek és már sötétedett, mire Merlin egy kertész
boronájával széthúzta a hamvakat. Elővonta az aranykelyhet, mely összefolyva és
meggörbülten többé nem emlékeztetett kehelyre, ám attól még arany maradt. – A tűz
utáni reggelen értem a Torhoz, Derfel – mondta akkor –, és elsőként kutattam át a
hamvakat. Minden egyes elszenesedett gerendát a saját kezemmel forgattam fel,
átrostáltam a salakot, felgereblyéztem a maradványok helyét, és nem találtam aranyat.
Egyetlen cseppet sem. Az üstöt elvitték, és a tornyot felgyújtották. Gyanítom, hogy a többi
kincset is akkor rabolták el, hisz valamennyit ott tartottam, a szekér és még egy
k i v é t e l é v e l .
– Melyik az a még egy?
Egy pillanatig úgy tűnt, nem fog felelni, azután vállat vont, mintha mindez mit sem
számítana már. – Rhydderch kardja. Te Caled-Fwlchként ismered. – Arthur kardjáról,
Excaliburről beszélt.
– Neki adtad, holott jól tudtad, hogy a kincsek egyike? – kérdeztem döbbenten.
– Miért is ne? Esküt tett rá, hogy visszaadja, amint szükségem lesz rá – Ő nem tudja,
hogy övé Rhydderch kardja, Derfel, és neked meg kell ígérned, hogy nem árulod el neki.
Bizonyára valami ostobaságot tenne, ha rájönne, például beolvasztaná, csak hogy
bebizonyítsa, nem tart az Istenektől. Arthur nagyon korlátolt tud lenni némelykor, viszont
nincs nála alkalmasabb vezetőnk, ezért úgy döntöttem, még több hatalmat adok neki
azáltal, hogy engedem használni Rhydderch kardját. Persze gúnyolódna rajta, ha tudná,
de egy napon a penge lángnyelvvé változik, s akkor majd nem fog gúnyolódni.
Többet is meg akartam tudni a kardról, de ő már belefáradt a beszédbe. – Most már nem
számít – sóhajtott –, már vége mindennek. A Kincsek eltűntek. Nimue, gondolom, még
kutatni fog utánuk egy darabig, de én már öreg vagyok, túlságosan is öreg.
Mennyire gyűlöltem ezt hallani. Miután ennyi erőfeszítést öltünk mindannyian a Kincsek
összegyűjtésébe, ő, úgy tűnt, egyszerűen feladta az egészet. Már az Üst sem számított
neki, melyért pedig megszenvedtük a Sötét Utat is. – Ha a Kincsek még mindig léteznek,
uram – erősködtem –, akkor meg is lehet találni őket.
Elnézően mosolygott. – Meg lehet találni őket – mondta –, persze, hogy meg lehet találni
ő k e t .
– Akkor hát miért nem keressük?
Felsóhajtott, mintha kérdésem merő ostobaság lenne. – Mert elrejtették őket, Derfel, és
rejtekhelyüket erős varázslat vigyázza. Ebben biztos vagyok. Érzem. Ezért vámunk kell,
míg valaki meg nem próbálja felhasználni. Amikor ez megtörténik, mi tudni fogjuk, hisz
egyedül én vagyok birtokában a tudásnak, hogyan kell megfelelő módon használni az
Üstöt, és ha bárki más kísérletezne ezzel, elmondhatatlan borzalmakat szabadítana
Britanniára. – Vállat vont. – A rettenetre várunk, Derfel, és amikor majd eljő, a szívében
megtaláljuk az Üstöt.
– Akkor hát ki rabolta el? – akartam tudni.
Merlin kitárta karját, égbekiáltó ostobaságom hallatán. – Lancelot emberei? Cerdicnek,
valószínűleg. Avagy a siluriai ikreknek. Rendesen alábecsültem őket, nem igaz? Nem
mintha mindez számítana. Csak az idő a megmondhatója, hogy kié lesz, Derfel, csakis az
idő. Várunk a rettenetre, s akkor majd megtudjuk. – Ő maga láthatóan elszánta magát a
várakozásra, s míg várakozott, régi történeteket mesélt és szomjúhozta az újakat, noha
időről időre visszavonult a külső udvarra néző kamrájába, hogy kisüssön valami
varázslatot, rendszeresen Morwenna kedvéért. Még mindig mondott jövendőt, hideg
hamut kiterítve az udvar kövezetére és engedve egy siklót átkígyózni a hamvakon, hogy a
nyomából olvassa ki a holnapot, ám még én is felfigyeltem rá, milyen semmitmondóak és
üresen derűlátóak jóslatai. Nem adta lelkesedését a feladatnak. Még most is birtokolt
némi hatalmat, mert amikor Morwenna belázasodott, gyapjúból és bükkmakk héjából
talizmánt készített, majd porított fanyűből való főzetet adott neki, ami rögvest lelohasztotta
a lázat, s amikor a király betegedett le, mindig igyekezett varázserejével még rosszabbra
fordítani a kórt, ám a király valamiért mégsem gyengült le vagy halt meg. – A démonok
oltalmazzák – magyarázta Merlin –, és én már túl gyenge vagyok ahhoz, hogy felvegyem
a harcot a fiatal démonokkal. – Kényelmesen hátradőlt párnáira és egyik macskáját
kényeztette ölében. Mindig is kedvelte a macskákat, és Lindinisben is vagy tucatnyit
tartott belőlük. Merlin boldogan megélt a palotában. Ő és én barátok voltunk, odaadóan
szerette Ceinwynt és lányainkat, míg a Tor idős szolgálói, Gwlyddyn, Ralla, és Caddwg a
gondját viselték. Gwlyddyn és Ralla gyermekei mellettünk nőttek fel, és valamennyien
egyesítették erőiket Mordred ellen. Mikorra királyunk elérte tizenkettedik évét, Ceinwyn
már öt alkalommal szült meg. Mindhárom lány életben maradt, de mindkét fiunk meghalt
a születésétől számított egy héten belül, s Ceinwyn Mordred gonosz lelkét okolta
halálukért. – Nem akar több fiút ezen a helyen – mondta szomorúan –, csak lányokat.
– Mordred hamarosan elmegy – ígértem neki, hisz ekkor már számláltuk a napokat,
mikorra éri el tizenötödik évét, és válik alkalmassá a megkoronázására.
Arthur maga is számlálta a napokat, noha nem minden félsz nélkül, hisz rettegett attól,
hogy Mordred romba dönt majd mindent, amit ő felépített. Arthur gyakorta felkeresett
ekkoriban. Patadobogást hallottunk a külső udvaron, az ajtó kitárult, és Arthur hangja
bezengte a palota hatalmas, félig üres termeit. – Morwenna! Seren! Dian! – kiáltotta, s
három aranyhajú leányunk máris szaladt és totyogott felé, hogy átölelje őt, és cserébe
Arthur elkényeztette őket ajándékaival: lépesmézzel, apró fibulákkal, vagy csak egy csiga
finoman felépített házával. Azután, fürtökben csüngő lányainkkal a nyakában, eljött a
szobába, melyet éppen belaktunk és elmondta nekünk a legfrissebb híreket: egy hidat
újjáépítettek, egy törvényszéket megnyitottak, egy becsületes magisztrátusra akadtak,
egy útonállót kivégeztek. És mesélt nekünk a természet csodáiról: tengeri kígyót láttak a
part közelében, egy borjú öt lábbal jött a világra, s néha szóba kerültek a csodálatos
mutatványosok is, kik megeszik a tüzet. – Hogy van a király? – kérdezte mindig, mikor
végzett a csodák számbavételével.
– A király cseperedik – felelte ilyenkor Ceinwyn színtelen hangon, és Arthur nem
kérdezett többet.
Megosztotta velünk a Guinevere-rel kapcsolatos híreket is, és ezek mindig jók voltak,
noha Ceinwyn és jómagam egyaránt gyanítottuk, hogy lelkesedésével épp magányát
igyekszik palástolni. Sohasem volt egyedül, de azt hiszem, ikerlelkét sem találta, mely
után pedig annyira vágyakozott. Egykor maga Guinevere is éppoly szenvedélyes
érdeklődést mutatott a kormányzás ügye iránt, akárcsak Arthur, ám idővel fokozatosan
minden idejét Isis imádatának szentelte. Arthur, aki mindig is feszengve osztozott a
vallásos lelkesedésben, színlelte ugyan hogy érdeklődik a női istenség iránt, ám igazság
szerint úgy gondolta, hogy Guinevere csak az idejét vesztegeti olyan hatalmak kutatására
melyek nem is léteznek. Ahogy egykor mi is csak hiábavaló erőfeszítéseket tettünk az Üst
f e l k u t a t á s á r a .
Guinevere csupán egyetlen fiút adott neki. Vagy külön hálnak, jegyezte meg Ceinwyn,
vagy Guinevere női mágiát használ arra, hogy a fogantatást megakadályozza. Még a
legnyomorúságosabb falvakban is akadt olyan vénasszony, aki tudta, miféle füvekkel
lehet ilyen eredményt elérni, ahogyan azt is, mely főzet hajtja el a magzatot vagy gyógyítja
a kórságot. Arthur, jól tudtam, több gyermeket is szeretett volna, hiszen egyszerűen
imádta őket, és azok voltak legboldogabb percei, mikor magával hozta Gwydrét is
palotánkba. Arthur és fia mindig jókedvű mulatságba kezdett a Lindinis környékén
szaladgáló rongyos, csomós hajú gyermekekkel, akik viszont mindig kerülték Mordred
komor, sötét jelenlétét. Gwydre sokat játszott a mi három gyermekünkkel, és Ralla
háromjával, meg a jó két tucatnyi szolgagyerekkel, akik miniatűr sereget alakítva hatalmas
csatákat vívtak, vagy kölcsönvett harci köpenyeiket egy körtefa alacsonyan fekvő ágaira
lógatva házat építettek, melyben egy palota időtöltéseit és mindennapi életét utánozták.
Mordrednek is megvolt a maga társasága, valamennyi fiú és valamennyi rabszolgák
porontya, s nagyobbak lévén ők jócskán tágasabb körben mozogtak. Valamennyien
hallottuk a történeteket, hogy egy húskampó eltűnt az egyik kunyhóból, hogy egy-egy
szalmakazal felgyulladt, hogy rózsakertet vagy egy frissen ültetett sövényt letapostak,
majd évekkel később, hogy egy pásztor vagy földműves leányát támadás érte. Arthur is
hallott ezekről, megborzongott, majd ment és beszélt Mordred fejével, ám ettől semmi
sem változott.
Guinevere ritkán jött Lindinisbe, ám kötelmeim, melyek révén Dumnonia szinte
valamennyi szegletébe eljutottam, gyakorta szólítottak Durnovaria téli palotájába, ahol
legalább oly gyakran, mint amennyire nem, Guinevere-rel is találkoztam. Udvarias volt
velem, de azokban a napokban mindannyian udvariasak voltunk egymáshoz, hisz Arthur
eggyé kovácsolta hatalmas seregét. Elsőként Cwm Isaf-ban mesélt nekem az ötletről,
melyet most, a London menti csata békeéveiben valóra is váltott.
Még napjainkban is, ha a Kerekasztalt említjük, néhány öregember visszaemlékszik, és
jóízűt kuncog azon az elvetélt kísérleten a rivalizálás, ellenségeskedés és becsvágy
megzabolázására. A Kerekasztal persze soha nem volt ennek illő neve, sokkal inkább
afféle csúfoskodás. Maga Arthur úgy döntött, hogy szövetségét Britannia Testvériségének
nevezi el, mely mégis csak nemesebben csengett, ám rajta kívül senki sem használta ezt
a nevet. Úgy emlékeztek meg róla, már ha egyáltalán megemlékeztek, mint a Kerekasztal
esküjére, és valószínűleg már akkor elfeledték, hogy ez lett volna hivatott békességet
teremteni valamennyiünk közt. Szegény Arthur. Ő valóban hitt a testvériségben, és ha a
csókok valóban békességet hozhattak volna a világra, ezernyi jó harcos még ma is élne.
Arthur aztán valóban megpróbálta megváltani a világot, és a szeretet volt erre az eszköze.
Britannia Testvériségének Durnovaria téli palotájában kellett volna megalakulni azon a
nyáron, hogy Guinevere atyja és Henis Wyren elűzött királya, Leodegan egy járványban
elhunyt. Ám azon a nyáron, hogy találkoznunk kellett volna, a ragály újfent lecsapott
Durnovariára, ezért az utolsó pillanatban Arthur áttette a helyszínt a Tengeri Palotába,
melyet még csak ekkor fejeztek be, és amely csak úgy fénylett a dombtetőn, a tengeröböl
felett. Lindinis nyilvánvalóan alkalmasabb lett volna a ceremóniára, ám Guinevere úgy
határozott, hogy mindenkinek meg kell csodálnia új otthonát. Kétségkívül örömét lelte
benne, hogy Britannia nyers, hosszú hajú, elvadult szakállú harcosai ott álmélkodnak
előkelő csarnokaiban és árnyékos árkádsorai alatt. Ez a szépség az, adta tudtunkra
imigyen, melyet megoltalmazni kötelmetek, bár arra már külön gondot fordított, hogy a
látogatók közül csak kevesen alhassanak a megnagyobbított villa falai közt. Mi is odakint
táboroztunk le, s az igazat megvallva, boldogok is voltunk emiatt.
Ceinwyn velem tartott. Nem érezte jól magát, mert a szertartásra nem sokkal harmadik
gyermekünk, az első fiú születése után került sor, és a gyermekágy végére Ceinwyn
kétségbeejtően legyengült, a gyermek pedig meghalt, de Arthur már-már könyörgött, hogy
legyünk jelen. Britannia valamennyi urát ott akarta látni, s bár Gwyneddet, Elmetet, s a
messzi északi királyságokat senki sem képviselte, sokan jókora távolságokat megtettek,
csak hogy itt lehessenek, és gyakorlatilag Dumnonia valamennyi nagy embere jelen volt.
Eljött Powysi Cuneglas, Gwenti Meurig, Kernowi Tristan herceg, és persze Lancelot is, s
valamennyi király magával hozta országa urait, druidáit, püspökeit és törzsfőit, s így a
sátrak és egyéb lakhelyek valósággal elárasztották a Tengeri Palota ormát. Mordred, aki
akkor még csak kilencesztendős volt, velünk érkezett, és Guinevere legnagyobb
viszolygására a többi királlyal együtt a palotában nyert elszállásolást. Merlin nem volt
hajlandó emelni az esemény fényét. Azt mondta, túl öreg ő már az ilyen ostobaságokhoz.
Galahadet nevezték ki a Testvériség Szertartásmesterének, minthogy Arthurral együtt
lelkes támogatója volt az elképzelésnek.
Soha nem vallottam meg Arthurnak, de az egész dolgot kissé kényszeredettnek éreztem.
Az volt az elképzelés, hogy valamennyien békét és barátságot esküszünk egymásnak,
ezáltal begyógyítva a régi széthúzás ütötte sebeket, s eskünkkel fogadjuk, hogy Britannia
Testvérei soha nem emelnek lándzsát egymás ellen. Még az Istenek is csúfolódni
látszottak páratlan becsvágyunkon, hisz a ceremónia hajnala faggyal és köddel köszöntött
ránk, bár esni azért egész nap nem esett, mely tényt Arthur, aki újfent tanúbizonyságot
tett megingathatatlan derűlátásáról, biztató jelnek tekintette.
Sem kardot, sem lándzsát vagy pajzsot nem vihettünk az ünnepségre, melyet a Tengeri
Palota tágas díszkertjében tartottak, a két frissen emelt árkádsor közt, melyek a füves
partoldalon a természetes öböl felé futottak. Lobogók lengtek az árkádokon, melyek alatt
két kórus ünnepélyes dalokat énekelgetett, az esemény fényét emelendő. A kert északi
végében, közel a jókora boltíves kapuhoz, mely a palotába vezetett, egy asztalt állítottak
fel. Történetesen ez volt az a bizonyos kerekasztal, noha alakjának akkor senki nem
tulajdonított különösebb jelentőséget, egyszerűen csak ezt a darabot lehetett a
legkönnyebben a kertbe kivinni. Az asztal nem volt különösebben nagy, keresztben talán
ha annyi, amennyit egy megtermett férfi kinyújtott karjaival átfoghatott, ám amennyire
emlékszem, egyéb tekintetben igenis magáénak követelte a figyelmet. Gyönyörű
bútordarab volt, római munka, természetesen, opálosan áttetsző kőből, melybe egy
rendkívüli, szárnyas ló alakját faragták. Az egyik szárnyon öles repedés szaladt végig, ám
az asztal ettől még megmaradt lenyűgöző jelenségnek, és az a szárnyas ló maga volt a
testet öltött csoda. Még Sagramor is elismerte, hogy egyszer sem látott ilyen bestiát
utazásai során, noha állítása szerint ilyen teremtmények igenis léteztek azokban a
rejtelmes országokban, melyek a homoktengereken túl feküdtek, bármerre is legyenek
azok. Sagramor mostanra feleségül vette a testes szász Mallát, és két fiúgyermek büszke
atyjának vallhatta magát.
Kardokat a ceremóniára csakis királyok és hercegek hozhattak magukkal. Mordred kardja
az asztalon feküdt, rajta keresztbe téve Lancelot, Meurig, Cuneglas, Galahad és Tristan
pengéje. Egyesével léptünk elő valamennyien, királyok, hercegek, urak és törzsfők, hogy
kezünkkel illessük a helyet a hat karddal, és magunkra vegyük Arthur esküjét, mely
barátságot és békét ró ránk. Ceinwyn öltöztette a kilencesztendős Mordredet új ruhákba,
majd lenyírta és kifésülte haját, abban a hiábavaló erőfeszítésben, hogy az ne
meredezzen pemzliként kerek koponyáján, ám a király még így is reménytelenül
esetlennek festett, mikor előbicegett, hogy elmotyogja a maga fogadalmát. Meg kell
vallanom, hogy a pillanatban, mikor a hat pengére fektettem kezemet, magam is fennkölt
emelkedettséget éreztem, és hasonlóan az összegyűlt férfiakhoz, magam is minden
erőmmel igyekeztem megfelelni eskümnek, melyet Arthur természetesen csakis
férfiaknak szánt – noha asszonyszemély is épp elegendő gyűlt össze a fenti teraszokon,
hogy a végtelen ünnepély mellett tanúskodjon. Mert végtelennek végtelenre sikeredett, az
bizonyos. Arthur eredetileg azon harcosokra akarta korlátozni '61 Testvériség körét, kik
lándzsájukkal támogatták a szászok ellen, ám a kör mostanra kibővült minden épkézláb
férfira, akit csak a palota közelébe vitt jó dolga. Arthur, miután letette a maga esküjét,
megállt a teraszon és ünnepélyes szónoklatot intézett hozzánk, közölvén, hogy
fogadalmunk éppoly szent, mint bármelyik, mit eddig tettünk, s immár felesküdtünk
Britannia békéjére, és ha bármelyikünk lenne oly elvetemült, hogy esküjét megszegje, a
Testvériség többi tagjának szent kötelessége, hogy a hitszegőt illőn megbüntesse. Azután
utasított bennünket, hogy öleljük meg egymást, majd előre látható módon megkezdődött a
t i v o r n y a .
Pedig az ünnepélyességnek korántsem volt még vége az ivászat kezdetével. Arthur
gondosan kifigyelte, mely emberei kerülik mások ölelését, majd a vonakodó lelkek
csoportonként bebocsátást nyertek a palota nagy csarnokába, ahol Arthur határozott
óhajára békességet kellett kötniük. Maga Arthur járt elő jó példával, elsőként magához
ölelve Sansumot, majd Melwast, Belgae trónfosztott királyát, kit Iscába száműzött.
Melwas a maga ormótlan tökéletlenségével alávetette magát a békecsóknak, ám rá egy
hónapra meghalt, miután reggelire romlott osztrigát vett magához. A végzet, ahogy azt
Merlin szerette minden alkalommal kihangsúlyozni, megkerülhetetlen.
A bensőséges békekötések persze óhatatlanul is késlekedést okoztak az étkek
felszolgálásában, és magában az ünneplésben is, hisz erre a nagy csarnokban került
volna sor, ahol Arthur összegyűjtötte a békétleneket, s ezért egyre több mézsert kellett a
kertbe vitetni, ahol a tétlen harcosok várakoztak és próbálták kitalálni, kit szólít magához
Arthur legközelebb. Tudtam, hogy előbb-utóbb én következem, hisz gondosan kerültem
Lancelotot az egész ünnepség alatt, és Hygwydd, Arthur szolgája, nemsoká rám is akadt,
hogy a nagy csarnokba kísérjen, ahol, beigazolva félelmem, Lancelot és udvaroncainak
csoportja már várt rám. Arthur Ceinwynt is meggyőzte róla, hogy legyen ott a Jeles
eseményen, és, talán a feszültséget enyhítendő, testvérét, Cuneglas királyt is felkérte
ugyanerre. Mi hárman a csarnok egyik végében álltunk, Lancelot és emberei a másikban,
míg Arthur, Galahad és Guinevere az emelvényre állított nagy asztal mögött foglalt helyet
mely már készen várta az ünneplőket. Arthur sugárzó mosolyt küldött valamennyiünk felé.
– E helyiségben tudhatom – jelentette be – legkedvesebb barátaimat. Cuneglas királyt, a
legnagyszerűbb szövetségest, kit csak férfiú kívánhat magának, háború avagy béke
idején egyaránt, Lancelot királyt, kinek testvérként felesküdtem, Lord Derfel Cadarnt,
bátor harcosaim közül a legbátrabbat, és az én drága Ceinwyn hercegnőmet. – Újfent
e l m o s o l y o d o t t .
Oly esetlenül álltam ott, akár egy madárijesztő a borsóföldön. Ceinwyn gyönyörű volt, mint
mindig, Cuneglas a csarnok mennyezetét vizsgálgatta, Lancelot gunyoros pillantással
méregetett, Amhar és Loholt próbált fenyegető külsőt ölteni, míg Dinas és Lavaine nem
árulkodott érzelemről, kivéve a vonásaikra kérgesedett megvetést. Guinevere beható
pillantásokkal méregetett bennünket, s bár arca nem tükrözte mindezt, valószínűleg
éppoly lekicsinyléssel viseltetett a férjeura számára oly kedves ünnepség iránt, akár Dinas
és Lavaine. Arthur mindennél inkább szomjúhozta a békét, s egyedül ő és Galahad
látszottak fesztelennek a ceremónia során.
Miután senki sem szólt, Arthur kitárta karját és lelépett az emelvényről. – Azt akarom –
szólt fennhangon –, hogy a rossz vért egyszer s mindenkorra kiontsuk, s miután
kiontottuk, feledkezzünk meg róla.
Tovább várakoztam. Súlyomat áttettem egyik lábamról a másikra, míg Cuneglas hosszú
harcsabajszát pödörgette.
– Kérlek benneteket – mondta Arthur.
Ceinwyn alig észrevehetően megrázkódott. – Bánom – szólalt meg –, hogy fájdalmat
okoztam Lancelot királynak.
Arthur, látható örömmel, hogy a jég olvadni tetszik, Belgae királya felé fordult. – Felség? –
kérte Lancelot válaszát. – Megbocsátasz hát neki?
Lancelot, ki a jeles alkalomra tetőtől talpig fehérbe öltözött, Ceinwyn felé sandított, majd
meghajtotta fejét.
– Ez most megbocsátás? – mordultam fel.
Lancelot elvörösödött, de sikerült megfelelnie Arthur várakozásának. – Nincs viszályom
Ceinwyn hercegnővel – jelentette ki mereven.
– Úgy hát! – kiáltott Arthur, önfeledt örömet merítve az eldünnyögött szavakból, majd
kitárt karokkal előrébb intette mindkettőjüket. – Öleljétek meg egymást – rendelkezett. –
Ma békét teremtünk.
Mindketten kiléptek, arcon csókolták egymást, majd visszatértek helyükre. A gesztus
aligha volt melegebb és bensőségesebb, mint az a csillagfényes álmatlan éjszaka, amikor
Llyn Cerrig Bachnál az Üstöt oltalmaztuk, de Arthurnak ennyi is megelégedésére szolgált.
– Derfel _ fordult most felém. – Magadhoz ölelnéd-e a királyt?
Megacéloztam magam az újabb összecsapásra. – Megtenném, uram – feleltem –, ha a
druidái visszavonnák a fenyegetést, mellyel Ceinwyn hercegnőt illették.
Néma csend ereszkedett közénk. Guinevere felsóhajtott és lábával kopogni kezdett az
emelvény mozaikjain, ugyanazokon a mozaikköveken, melyeket Lindinisből hozatott ide.
Mint mindig, most is ragyogóan festett. Fekete köntöst viselt, talán a nap ünnepélyességét
elismerendő, és a köntöst számtalan apró ezüst félholddal hányták ki. Vörös hajzatát
fonatokban hordta, melyeket oldalt meghagyott kunkorodni arca körül, míg hátul két
sárkányt formázó aranycsattal fogta egybe. A nyakában a durva kidolgozású szász
aranyláncot viselte, melyet Arthur küldött neki még az első Aelle elleni ütközetből. Akkor
tudatta velem, hogy ki nem állhatja az ékszert, pedig az remekül állt rajta. Egyet meg
kellett neki adni: bármennyire is megvetéssel viseltetett a nap eseményei iránt, mindent
megtett, hogy urát céljai elérésében segítse. – Miféle fenyegetést? – kérdezte hűvösen.
– Ők tudják – feleltem, az ikrekre meredve.
– Mi nem fenyegettünk – tiltakozott Lavaine színtelen hangon.
– De a csillagokat csak képesek vagytok elhalványítani – vádaskodtam.
Dinas megengedett magának egy hüllőszerű mosolyt, felcsillantva, milyen brutálisan jó
vágású is az arca. – Az a kis papírcsillag, Lord Derfel? – kérdezte tettetett meglepetéssel.
– Azt neveznéd fenyegetésnek?
– Azzal fenyegettek.
– Uram! – fordult Dinas most Arthurhoz. – Az csak egy olcsó kis fortély. Nem jelent
s e m m i t .
Arthur tőlem az ikrek felé fordult. – Megesküdsz rá? – akarta tudni.
– A testvérem életére – felelt Dinas.
– Avagy Merlin szakállára? – kötekedtem. – Még mindig birtoklod?
Guinevere újfent felsóhajtott, mintha kezdenék túlságosan is szőrszálhasogató lenni.
Galahad összevonta szemöldökét. A palotán túlról beszüremlett a harcosok sörízű és
egyre türelmetlenebb hangja.
Most Lavaine fordult Arthurhoz. – Igaz, uram – szólt udvariasan –, hogy birtokunkban volt
egy fonat Merlin szakállából, melyet Cerdic király azután vágott le, hogy Merlin
megsértette őt. De életemre esküszöm, uram, hogy azon nyomban elégettük.
– Mi nem harcolunk vénemberek ellen – mordult fel Dinas, majd Ceinwynre sandított. –
Miként asszonyok ellen sem.
Arthur boldogan mosolygott. – Jöjj, Derfel – mondta –, ölelésre. Ma békét teremtek
legdrágább barátaim közt.
Még mindig vonakodtam volna, ám Ceinwyn és fivére a békülésre ösztökélt, így egy
pillanatra és életemben utolsó alkalommal, megöleltem Lancelotot. Ezúttal ahelyett, hogy
sértéseket sugdostunk volna egymás fülébe, miként tettük azt első ölelésünknél, nem
szóltunk egy szót sem. Csak váltottunk egy csókot és visszaléptünk.
– Békének kell lennie köztetek – erősködött Arthur.
– Esküszöm rá, uram – szóltam mereven.
– Nincs viszályom – szólt Lancelot legalább oly hűvösen.
Arthur elégedett lehetett a kéretlen kiegyezéssel, mert megkönnyebbülten felsóhajtott,
mintha a nap legfárasztóbb részét tudná maga mögött, majd mindkettőnket magához
ölelt, mielőtt előreszólította volna Guinevere-t, Galahadet, Ceinwynt és Cuneglast is.
Megpróbáltatásaink így a végükhöz értek. Arthur utolsó áldozatai nem voltak mások, mint
a saját felesége és Mordred, s miután ennek már nem akartam tanúja lenni, kivonszoltam
Ceinwynt a csarnokból. Fivére Arthur kérésére tovább maradt, így mi ketten magunkban
lehettünk. – Sajnálom, hogy kitettelek ennek – mondtam neki.
Ceinwyn vállat vont. – Miként kerülhetted volna el?
– Még mindig nem bízom abban a fattyúban – szóltam vérszomjasan.
Ceinwyn elmosolyodott. – Te, Derfel Cadarn, hatalmas harcos vagy, ő pedig Lancelot.
Tart-e a farkas a nyúltól?
– Annál inkább tart a kígyóktól – feleltem borúsan. Semmi kedvem se volt szembenézni
barátaimmal és leírni békekötésemet Lancelottal, így inkább végigvezettem Ceinwynt a
Tengeri Palota gyönyörű helyiségein, az oszlopcsarnokok, festett falak, és súlyos bronz
lámpások közt, melyek hosszú vasláncokon függtek alá a vadászjelenetekkel ékesített
magas mennyezetekről. Ceinwyn mérhetetlenül hatalmas, ugyanakkor hideg helynek
találta a palotát. – Olyan, mint a rómaiak – jegyezte meg.
– Olyan, mint Guinevere – mutattam rá. Találtunk egy lépcsősort, mely a lázas munkától
zajos konyhába vezetett, s onnét egy ajtón keresztül a hátsó kertbe, hol gyümölcsök és
gyógyfüvek növekedtek takaros ágyasaikban. – Nem hiszem – szólaltam meg, amint
kiértünk a friss levegőre –, hogy Britanniának ez az úgynevezett testvérisége bármit is
e l é r h e t n e .
– Pedig elérhetne – mondta Ceinwyn –, ha közületek elegen vennék komolyan esküjüket.
– Talán. – Hirtelen megdermedtem, mert előttünk, épp felegyenesedve az egyik
petrezselyemágyás fölött, Guinevere húgát, Gwenhwyvachot pillantottam meg.
Ceinwyn lelkesen üdvözölte. Én már el is feledtem, milyen jó barátnők voltak Guinevere
és Gwenhwevach powysi száműzetése idején, és miután összeölelkeztek, Ceinwyn
karonfogva odasétált vele hozzám. Azt gondoltam neheztel majd rám, amiért nem vettem
feleségül, ám úgy tűnt, nem dédelgeti magában a múlt sérelmeit. – Én lettem nővérem
kertésze – mondta nekem.
– Csak nem, úrnőm? – feleltem esetlenül.
– A kinevezés persze korántsem hivatalos – közölte szárazon –, miként nem az egyéb
magas hivatalom sem, melyet mint tiszttartó avagy mint a vadászkutyák jószágigazgatója
töltök be, de valakinek el kell látnia azokat is, és atyánk a halálos ágyán Guinevere
ígéretét vette, hogy gondoskodni fog rólam.
– Sajnálom, ami atyáddal történt – szólt Ceinwyn. Gwenhwevach vállat vont. – Minden
nappal egyre vékonyabb és vékonyabb lett, míg végül nem volt többé. – Maga
Gwenhwevach jottányit sem vékonyodott, sőt inkább elhájasodottnak lehetett nevezni,
kövér, tésztaképű asszonynak, aki földpecsétes ruhájában és mocskos fehér kötényében
sokkal inkább tetszett parasztasszonynak, mintsem hercegnőnek. – Ott élek – mutatott
egy jókora faépítményre, mely száz lépésnyire a palotától magasodott. – Nővérem
engedi, hogy elvégezzem a napi munkát, de mire megkondítják a vacsoraidőt jelző
harangot, már biztos távolban kell lennem. Semmi kellemetlen nem mérgezheti a Tengeri
Palota levegőjét.
– Úrnőm! – tiltakoztam az önlebecsülés ellen.
Gwenhwevach egyetlen mozdulattal csendre intett. – Boldog vagyok – szólt színtelenül. –
Hosszú sétákat teszek a kutyákkal, és elbeszélgetek a méhekkel.
– Jöjj velünk Lindinisbe – ajánlkozott Ceinwyn.
– Azt sohasem engedné meg! – felelt Gwenhwevach színlelt döbbenettel.
– De hát miért nem? – kérdezte Ceinwyn. – Van elég szobánk. Kérlek.
Gwenhwevach felvillantott egy körmönfont mosolyt. – Túl sokat tudok, Ceinwyn, ez a
helyzet. Tudom, ki jön, meddig marad, és mit csinál. – Egyikünk sem vágyott elérteni az
alig burkolt célzást, így inkább csendben maradtunk, ám Gwenhwevach annál inkább
szükségét érezte a beszédnek. Iszonyú rég lehetett már magányos, és ki tudja mikor
láthatott utoljára oly barátságos arcot, mint amilyen Ceinwyné. Gwenhwevach hirtelen
eldobta a kezében tartogatott gyomokat, és sietve a palota felé tuszkolt bennünket. –
Hadd mutassam meg – erősködött.
– Nem hiszem, hogy nekünk is látnunk kellene – tiltakozott Ceinwyn a titkok feltárása
ellen, bármi is lett légyen azok értelme.
– Te láthatod – mondta Gwenhwevach Ceinwynnek –, Derfel azonban nem. Vagy
legalábbis nem lenne ildomos. Férfiak nem is léphetnének a templomba.
Elvezetett bennünket egy ajtóhoz, mely néhány téglából rakott lépcső alján nyílt, és
amikor kinyitotta, rajta keresztül egy hatalmas pincébe jutottunk, ami a palota szintje alatt
terpeszkedett és római kőtömbökből rakott oszlopok támasztották alá boltozatát. – Itt
tartják a bort – szólalt meg Gwenhwevach, magyarázatként a polcokon sorakozó
edényekhez és tömlőkhöz. Résnyire nyitva hagyta az ajtót, hogy a napfény egy sugara
bejárhassa a sötét, poros boltívek közét. – Erre – suttogta, és eltűnt két jobb oldali pillér
r é s é b e n .
Lassan követtük, óvatosan kitapogatva utunkat, amint egyre távolabb és távolabb
kerültünk a sejtelmesen fénylő pinceajtótól. Hallottuk, hogy Gwenhwevach megemel egy
csapóajtót, majd a hideg levegő finom fuvallata csapott arcunkba, amint újabb tömör
faajtót nyitott meg előttünk. – Ez lenne Isis temploma? – kérdeztem.
– Már hallottál róla? – Gwenhwevach csalódottnak tűnt.
– Guinevere megmutatta a templomot Durnovariában – feleltem –, évekkel ezelőtt.
– Ilyent bizonyosan nem mutatott – élénkült fel Gwenhwevach, majd félrevonta a nehéz
fekete függönyt, mely néhány lábnyira az ajtó mögött ereszkedett le, hogy Ceinwyn és én
vethessünk egy álmélkodó pillantást Guinevere magánszentélyére. Gwenhwevach,
nővére haragjától való félelmében, nem engedett túl a kis előtéren, mely az ajtó és a
nehéz függöny közt nyílt, ám Ceinwynt két lépésnyire bevezette a hosszú helyiségbe,
melynek padlóját fényes fekete kövekkel rakták le, falait és boltozatos mennyezetét
szurokkal festették, és fekete emelvényén fekete trónus emelkedett, mögötte újabb súlyos
sötét függönnyel. Az alacsony emelvény előtt sekély verem nyílt, melyről jól tudtam, hogy
Isis ceremóniái során feltöltik vízzel. A templom, az igazat megvallva, alig különbözött
attól, melyet Guinevere évekkel ezelőtt mutatott nekem, és rendkívül hasonlított az
elhagyatott szentélyhez is, melyet Lindinisben fedeztünk fel. Az egyetlen
különbözőségnek, eltekintve a pincétől, mely nagyobb és alacsonyabb volt többi társánál,
a verem felett a mennyezetbe vágott lyuk mutatkozott, mely engedte a nap fényét a
szentélybe vetülni. – Van odafent egy fal – suttogta Gwenhwevach a lyukra mutatva –,
embernél is magasabb. Így a hold fénye beszüremlik a kürtőn át, ám senki sem láthat le.
Agyafúrt, nemde?
A holdkürtő jelenléte arra utalt, hogy a borospincének folytatódnia kell a palota külső
kertje alatt is, és Gwenhwevach igazolta is gyanakvásom. – Valamikor ott is volt egy
bejárat – mutatott az egyenetlen, fűrészfogas vonalra a szurokkal mázolt téglafalon, jó
félúton a templom hosszában –, s az ellátmány közvetlenül a pincébe juthatott, de
Guinevere meghosszabbíttatta azt a boltívet, látjátok? És gyeptéglával boríttatta be.
Számomra nem tűnt a kívánatosnál rejtelmesebbnek a templom, hisz eltekintve
rosszindulatú sötétjétől, nem láttam sem bálványt, sem áldozati tüzet, sem oltárt.
Mindennél inkább tetszett kiábrándítónak, amiért nem birtokolt semennyit a fenti
csarnokok fényűző nagyszerűségéből. Feltűnően ízléstelen, sőt ocsmány hely
benyomását keltette. A rómaiak, gondoltam, bezzeg tudták volna, miként tegyék méltóvá
a csarnokot istennőjükhöz, ám Guinevere minden erőfeszítése ellenére is csupán fekete
barlangot formált egy pincéből, noha a fekete trónus – vélhetően ugyanaz a darab, melyet
még Durnovariában is megfigyelhettem – így is elég hatásosnak bizonyult. Gwenhwevach
elhaladt a trónus mellett és félrevonta a fekete függönyt, hogy Ceinwyn mögé láthasson.
Hosszú időt töltöttek el a függöny mögött, de amikor elhagytuk a borospincét, Ceinwyn azt
mondta, nem akadt túl sok látnivaló. – Egy újabb fekete szoba – mondta –, egy hatalmas
ággyal és rengeteg egérganéval.
– Egy ággyal? – kérdeztem gyanakodva.
– Egy álomkamra – felelt Ceinwyn meggyőződéssel –, épp olyan, amilyent egykor Merlin
is használt.
– Ez minden? – kérdeztem, jottányit sem engedve a gyanakvásból. Ceinwyn vállat vont. –
Gwenhwevach próbált utalni rá, hogy egyéb célokra használták volna – felelt rosszallóan
–, de nincs bizonyítéka erre, és a végén kénytelen volt bevallani, hogy a nővére néha
idejár, hogy álmokat lásson. – Szomorúan elmosolyodott. – Azt hiszem, szegény
Gwenhwevachnak hibádzik valami a fejéből. Azt gondolja, Lancelot egy napon eljön érte.
– Ezt hiszi? – kérdeztem mélyen megdöbbenve.
– Szerelmes belé, a szerencsétlen asszony – magyarázta Ceinwyn. – Próbáltuk róla
meggyőzni Gwenhwevachot, hogy csatlakozzon hozzánk az elülső kertben tartandó
ünnepségen, de nem állt kötélnek.
Nem látnák őt szívesen, biztosított bennünket, majd elsietett, gyanakvó pillantásokat
lövellve minden irányba. – Szegény Gwenhwevach – szólt Ceinwyn részvéttel, majd
felkacagott. – Annyira jellemző mindez Guinevere-re, nem igaz?
– Micsoda?
– Hogy egy ilyen szokatlan vallást karol fel! Miért nem tudja Britannia isteneit imádni,
miként azt mi többiek tesszük? Nem, neki mindig kell találnia valami furcsát és idegent. –
Felsóhajtott, és karomba fűzte karját. – Tényleg itt kell maradnunk a lakomára?
Még mindig gyengének érezte magát, és látszott, mennyire megszenvedte a legutóbbi
szülést. – Arthur meg fogja érteni, ha nem megyünk el – feleltem.
– De Guinevere már nem – sóhajtott fel –, így jobb, ha megyünk. Megkerültük a palota
hosszú nyugati nyúlványát, elhaladtunk a templom holdkürtőjének magas cölöpfala
mellett, és végül elértük az árkádsor végét. Mielőtt megkerültük volna a sarkot, a vállára
tettem kezem. – Powysi Ceinwyn – szóltam, magam felé fordítva őt, és elmerülve a
meglepett, gyönyörűséges arcban –, mennyire szeretlek.
– Tudom – mosolyodott el, majd lábujjhegyre állt, hogy megcsókoljon, mielőtt elindult
volna, hogy teljes hosszában beláthassa a Tengeri Palota díszkertjét. – Ez hát Arthur
T e s t v é r i s é g e .
A kertben mindenfelé részeg férfiak hevertek. Túl sokáig tartották távol őket az
ünnepléstől, így hát egymást részesítették finomkodó öleléseikben és egymásnak
fogadtak örök barátságot. Az ölelések némelyike idővel ádáz birkózássá fajult, melynek
végén a harcosok ott hemperegtek Guinevere virágágyásaiban. A kórusok régen feladták
már a hiábavaló erőfeszítést, hogy alkalomhoz illő dalokkal tartsák fenn az áhitatot, és az
énekesek közül sokan máris együtt vedeltek a harcosokkal. Persze nem részegedett le
mindenki, ám a józan résztvevők már rég visszavonultak a teraszra, hogy az asszonyokat
védjék, javarészt Guinevere udvarhölgyeit, s köztük is Lunetét, első és gyermekkori
szerelmem. Guinevere szintúgy a teraszon várakozott, ahonnét szörnyülködve figyelte a
kertjében végbevitt pusztítást, bár mindez legalább annyira az ő hibája is volt, hisz a
felszolgált mézsört szokatlanul erősre főzették. Mostanra legalább ötven férfiú latorkodott
a kertben, néhányan kirángatva még a növények karóit is vívókard gyanánt, s köztük
egynek máris vérben úszott az arca, míg egy másik kiszabadította helyéből egyik
meglazult fogát és szörnyen káromkodva rontott felesküdött testvérére, aki megütötte.
Egy másik vitéz épp ekkor hányta le a kerek asztalt.
Felsegítettem Ceinwynt az árkádsor biztonságába, míg alattunk Britannia Testvérisége
eszméletlenre szitkozódta, verekedte, és itta magát.
Így esett, noha Igraine bizonyára sosem hiszi el nekem, hogy Britannia Testvérisége,
Arthur vágyálma, melyet a tudatlanok ma Kerekasztal néven tisztelnek, bevonult a
történelembe.
Milyen jó lenne azt mondani, hogy Arthur Kerekasztala nyomán a béke szelleme
megérintette a királyság minden zugát, ám az egyszerű emberek zöme még azt sem
tudta, hogy a Testvériség egyáltalán megszületett. A legtöbben vajmi kevés érdeklődést
mutattak uraik iránt, míg azok földjüket és családjukat békén hagyták. Maga Arthur
kimeríthetetlen készletekkel rendelkezett eskükből, s mint azt Ceinwyn oly gyakran
megjegyezte, egy olyan emberhez képest, aki állítása szerint gyűlöli az ilyesmit,
meglepően sokszor élt vele.
De legalább azokban az években senki nem szegte meg esküjét, és Britannia korábban
sosem tapasztalt békében virágozhatott. Aelle és Cerdic egymással harcolt Lloegyr
uralmáért, és ádáz összecsapásaik megkímélték Britannia többi részét a szász
lándzsáktól. Az ír királyok Nyugat-Britanniában folyvást próbára tették lándzsáikat a briton
pajzsok ellenében, ám ezek az összetűzések megmaradtak kicsinek és szórványosnak, s
legtöbben kiélvezhettük a béke áldásait. Mordred Tanácsa, melynek immár magam is
tagja voltam, törvényekkel, adóval, és területi vitákkal kötötte le magát ahelyett, hogy az
ellenség miatt aggódott volna.
Arthur uralta a Tanácsot, bár soha nem foglalta el az asztalfőn álló székét, mert a trónus
a királynak lett fenntartva és üresen várakozott, míg Mordred el nem érte az alkalmas
kort. Merlin hivatalosan megmaradt a király főtanácsadójának, de sohasem utazott el
Durnovariába, és akkor is csak keveset szólt, ha a Tanács Lindinisben ülésezett. A
tanácsadók bő fele harcosnak volt mondható, bár közülük sokan egyszer sem jelentek
meg. Agravain állította, hogy untatja az ilyesmi, míg Sagramor szívesebben törődött azzal,
hogy megtartsa békésnek a szász határmezsgyét. A többi tanácsadó közt megtalálható
volt két bárd, aki ismerte Britannia törvényeit és családfáit, két elöljáró, egy kalmár, és két
keresztény püspök is. A püspökök egyike egy komor, koros férfiú volt, bizonyos Emrys,
aki Bedwint követte Durnovaria püspöki székében, míg a másik posztra Sansumot
nevezték ki.
Sansum egykor még Arthur ellen szövetkezett, és aligha akadt bárki is, aki kételte volna,
hogy a titok kipattanásával neki is fővesztés lett volna méltó büntetése, ám Sansumnak
valahogy mindig sikerült kimagyaráznia magát. Bár sosem tanult meg írni vagy olvasni,
végtelen agyafúrtsággal és becsvággyal intézte dolgait. Gwentből származott ahol apja
még cserzővargaként dolgozott, és később Tewdric papjává szentelték, ám az igazi
lehetőség Arthur és Guinevere házasságával jött el számára, miután a pár közönséges
szökevényként menekült el Caer Swsből. Akkori szolgálataiért nyerte el Dumnonia
püspöki címét és a király lelkipásztorának tisztét, noha ez utóbbit elveszítette, amikor
összeszűrte a levet Naburral és Melwasszal. Mindenki arra számított, hogy a történtek
után visszavonul a Szent Tövis szentélyének és az ismeretlenségnek homályába, ám
Sansum ki nem állhatta az ismeretlenséget. Ezért hát megmentette Lancelotot Mithras
híveinek megaláztatásától, s cserébe elnyerte Guinevere háláját, noha sem Lancelot
barátsága, sem Guinevere szövetsége nem lett volna elegendő ahhoz, hogy Dumnonia
Tanácsába kerülhessen.
Ezt a tisztességet házasság útján érte el, és az asszony, akit feleségül vett, nem volt más,
mint Arthur nővére, Morgan. Morgan. Merlin papnője, rejtelmek tudója, a pogány boszorka
Morgan. E házassággal Sansum kitörölte régi megaláztatásának valamennyi nyomát és
Dumnonia hatalmasságai közé emelkedett. Helyet kapott a Tanácsban, Lindinis
püspökévé lett, és megerősítették Mordred lelkészeként is, noha az ifjú király iránti
ellenérzése távol tartotta a lindinisi palotától. Hatalmat gyakorolt Dumnonia északi felének
minden temploma felett, miként Emrys is elmondhatta ezt a királyság déli részéről. A
Sansum számára páratlan lehetőségeket megnyitó frigy minket, többieket, mély
álmélkodással töltött el.
Magára a menyegzőre a Szent Tövis szentélyében került sor, Ynys Wydryn mellett. Arthur
és Guinevere Lindinisben szálltak meg, és valamennyien együtt lovagoltunk ki a nagy
napra. A ceremónia Morgan keresztelkedésével kezdődött, az Issa's Mere szittyóval
benőtt partján. Morgan az alkalomra elhagyta a szarvas istent, Cernunnost mintázó arany
maszkját, és helyébe a keresztény kereszttel díszített álarcot húzott, és jelezvén az
örömteli eseményt még sötét köntösét is egy fehér ruhadarabra cserélte. Arthur szinte
sikongott az örömtől, látván testvérét a vízbe sántikálni, ahol Sansum, látható
gyengédséggel, megmerítette a víz alatt, megtámasztva eközben hátát. A kórus
belekezdett a hallelujjázásba. Kivártuk, míg Morgan megszárítkozik és új fehér köntöst ölt
magára, majd figyeltük, ahogy felsántikál az oltárhoz, mely előtt Emrys püspök egybeadta
párjával, Isten színe előtt.
Azt hiszem, az sem döbbentett volna meg jobban, ha maga Merlin fordít hátat az ősi
Isteneknek a kereszt kedvéért. Sansum számára mindez persze kettős diadalt jelentett,
hisz Arthur nővérét nőülvevén nemcsak Dumnonia királyi Tanácsába nyert bebocsátást,
de megtérítvén Morgant jókora pörölycsapást sikerült mérnie a pogányokra is. Sokan
vádolták azzal, hogy érdekből házasodik, de ha megadunk minden tisztességet,
szerintem valóban szerette Morgant a maga számító módján, és kétségkívül a tenyerén
hordozta őt. Két agyafúrt embert terelt egy akolba a sértődöttség. Sansum mindig is úgy
gondolta, hogy magasabban kellene lennie, mint ahol van, míg Morgan, ki egykor
gyönyörűnek volt mondható, a tűzre neheztelt, mely kifacsarta testét és borzadállyá
szikkasztotta arcát. Gyűlölte Nimuét is, hisz Morgan egykor Merlin legbizalmasabb társa
volt, és a fiatalabb Nimue egyszerűen elorozta tőle ezt a posztot, amiért is Morgan
bosszúból a legbuzgóbb kereszténnyé változtatta magát. Éppoly hévvel dicsőítette
Krisztust, mint amilyen elszántsággal ostorozta egykor az egy isten híveit, és a
házasságot követően félelmetes akaratát mindenestől Sansum térítő hadjáratának
szolgálatába állította.
Merlin maga nem vett részt a szertartáson, noha láthatóan így is remekül szórakozott. –
Végtelenül magányos – kuncogott, mikor hírét vette az eseménynek –, s az egérkirály
mégis csak egy társ. Bár nem hinném, hogy üzekednének is, te mit gondolsz? Szerelmes
Istenek, Derfel, ha szegény Morgan levetkőzne Sansum előtt, az bizonyára kiadna
magából mindent! Nem mintha tudná, hogyan is kell üzekedni. Mármint egy asszonnyal.
A házasság mit sem lágyított Morganen. Sansumban olyan férfira akadt, ki
szíves-örömest támaszkodott körmönfont tanácsaira, és akinek féktelen becsvágya remek
tápot szolgáltatott a benne izzó olthatatlan indulatoknak, még ha a világ számára meg is
maradt házsártos, megkeseredett asszonyszemélynek, ki egy aranymaszk mögé rejti
rútságát. Még most is Ynys Wydrynben lakott, noha Merlin Tora helyett a püspök
házában, a szentély mellett, ahonnét beláthatta a tüzek tépázta Tort, hol legfőbb
ellenlábasa, Nimue élt.
Nimue pedig, megfosztatván Merlin támogatásától, szilárd meggyőződéssel állította, hogy
Morgan volt az, ki elrabolta Britannia Kincseit. Amennyire én tudhattam, e meggyőződés
csupán arra az engesztelhetetlen gyűlöletre építkezett, melyet Nimue érzett Morgan
irányában, kit Britannia legnagyobb árulójának tartott. Morgan, végtére is pogány papnő
volt, aki az Isteneknek fordított hátat az egy isten kedvéért, és Nimue, valahányszor csak
meglátta Morgant, kiköpött és szitkok özönét zúdította rá, melyet Morgan készségesen
viszonzott. Pogány fenyegetés kelt birokra keresztény kárhozattal. Soha egyetlen
értelmes szót nem váltottak egymással, s egy alkalommal Nimue unszolására én magam
is összeütközésbe kerültem Morgannel, az elveszett Üst okán. Ez egy esztendővel a
házasság után eshetett, és én noha ekkor már magam is úr voltam, sőt Dumnonia egyik
legvagyonosabb embere, még mindig feszengtem Morgan jelenlétében.
Gyermekkoromban félelmetes tekintély forrását láttam benne, szörnyű jelenést, mely
kéretlen rossz modorával és fegyelmezésre mindig kész botjával uralja a Tort, és most,
ennyi év elteltével, éppoly riasztónak tetszett.
Az egyik Sansum által emeltetett új épületben találkoztunk, Ynys Wydrynben. Az itteni
építmények legnagyobbika méretben a királyi ünnepi csarnok méretével vetekedett, és
iskola célját szolgálta, hol papok tucatjait képeztek ki misszionáriusnak. A kiválasztottak
hatéves korukban kezdték meg a tanulást, tizenhat éves korukban szentelték fel őket,
hogy azután Britannia útjait járva próbáljanak új híveket toborozni. Utazásaim során
gyakorta találkoztam ezekkel a vakbuzgó emberekkel. Párban jártak, csupán egy bottal és
egy szerény utazózsákkal, némelykor csapatnyi asszonyszemély kíséretében, kiket
rejtélyes módon vonzott a misszionáriusok személye. Nem ismertek félelmet.
Valahányszor találkoztam velük, mindig kihívtak maguk ellen, arra biztatva, hogy kételjem
istenük létezését, és én ilyenkor mindig udvariasan elismertem, hogy istenük igenis
létezik, ám ragaszkodtam hozzá, hogy az én isteneim nem kevésbé, mire a papok
válogatott szitkokat küldtek rám, miközben asszonyaik jajveszékeltek és gyalázkodtak.
Egyszer, amikor két ilyen vakbuzgó fanatikus megrémítette lányaimat, lándzsám
boldogabbik végével térítettem jobb belátásra őket, talán kicsit határozottabban is a
kelleténél, mert a vita végére egy törött koponya és egy összezúzott csukló tett pontot, s
egyik sem volt az enyém. Arthur ragaszkodott hozzá, hogy törvény elé kerüljön az ügy,
annak bizonyságaként, hogy még a legkiváltságosabb dumnoniaiak sem tehetnek kényük
szerint, így hát a lindinisi törvényszék elé kellett járulnom, ahol a keresztény magisztrátus
saját súlyom felét rótta ki rám büntetés gyanánt, ezüstben.
– Meg kellett volna hogy korbácsoljanak. – Morgan láthatóan nem felejtette el az esetet,
és azonnal arcomba vágta ítéletét, amikor elébe járultam. – Véresre kellett volna hogy
korbácsoljanak. Nyilvánosan!
– Azt hiszem, az most már nem lenne olyan egyszerű, úrnőm – feleltem udvariasan.
– Az Úr megadná a hozzá szükséges erőt – reccsent rám keresztes aranymaszkja mögül.
Egy asztalnál ült, melyen magasan álltak a pergamenek és tintával telirótt faháncsok, hisz
amellett, hogy Sansum iskoláit vezette, ő tartotta számon észak-Dumnonia valamennyi
templomának és monostorának javait, bár a legnagyobb büszkeséggel így is a szent
asszonyok közössége iránt viseltetett, mivel saját csarnokában kántálhatott és
imádkozhatott, ahová férfiember még a lábát sem tehette. Most is hallattam az édes
hangokat felszüremleni, amint Morgan tetőtől talpig alaposan végigmért. Nyilvánvalóan
nem tetszett neki, amit látott. – Ha pénzért jöttél – förmedt rám –, nem kapod meg. Nem,
míg vissza nem fizeted a kintlévőséget.
– Nincs olyan kintlévőségem, amiről magam is tudnék – feleltem.
– Képtelenség. – Felkapta az egyik faháncsot, és hangosan olvasni kezdte tartozásaim
képzeletbeli listáját.
Hagytam, hadd mondja, majd udvariasan közöltem vele, hogy a Tanácsnak esze ágában
sincs pénzt kölcsönözni az egyháztól. – És ha így is lenne – toldottam meg –, urad
bizonyára tudna erről.
– Biztos vagyok benne – vágta rá –, hogy ti, pogányok ott a Tanácsban egyfolytában
szervezkedtek a szent háta mögött. – Elfintorodott. – Hogy van a fivérem?
– Elfoglalt, úrnőm.
– Láthatóan túl elfoglalt ahhoz, hogy meglátogasson.
– És te túl elfoglalt vagy ahhoz, hogy meglátogasd – vágtam vissza.
– Hogy én? Durnovariába menjek? Látni azt a boszorkány Guinevere-t? – A kereszt jelét
rajzolta magára, majd egy vizestálba merítette kezét, és újfent keresztet vetett. – Inkább
járnék a pokolban és látnám magát a Sátánt – mormolta –, mint Isis szajháját! – Már kis
híján kiköpött, hogy távol tartsa magától a gonoszt, de azután észhez kapott, és keresztet
vetett. – Tudod te, milyen rítusokat követel magának Isis? – kérdezte tőlem dühödten.
– Nem, úrnőm – ismertem el.
– A mocskot, Derfel, a mocskot! Isis parázna asszony! Babilon szajhája. A sátáné az ő
hite, Derfel. Összefekteti a férfit és asszonyt. – Megborzongott a gondolatra. – Mocsok és
f e r t ő .
– Férfiak nem léphetnek a templomába, úrnőm – vettem védelmembe Guinevere-t –,
miként nem léphetnek asszonyaid csarnokába sem.
– Nem léphetnek! – reccsent fel Morgan. – Éjjelente jönnek, ostoba, és mezítelenül
imádják ocsmány istenüket. Asszonyok és férfiak együtt, verítékezve, akár a disznók! Azt
hiszed, nem tudom? Én, aki egykor magam is bűnös életet éltem? Azt hiszed tán, hogy
jobban ismered nálam a pogány hitet? Én mondom neked, Derfel, ott feküsznek együtt
saját verítékükben, férfiak és asszonyok. Isis és Osiris, asszony és férfi, és az asszony
életet ad a férfinak, mit gondolsz, miként csinálja te ostoba? A paráználkodás ocsmány
bűne által, hát úgy! – Megtartotta ujjait a vizestálban és újfent keresztet vetett. A szentelt
víz gyöngyöző cseppjei végigszaladtak az aranymaszkon. – Te tudatlan hitetlen barom –
förmedt újra rám. Nem kerestem a vitát. A különböző hitek hiába keresik a megegyezést.
Sok pogány hasonló gyalázkodással illette a keresztényeket és az ő úgynevezett
„szerelmi ünnepeiket”, és vidéken még ma is sokan tartották úgy, hogy a keresztények
elrabolják, megölik, és megeszik a gyermekeket. – Arthur szintúgy ostoba – mordult fel
Morgan –, amiért megbízik Guinevere-ben. – Megmaradt szemével barátságtalan
pillantást vetett rám. – Nos akkor, mit akarsz tőlem, Derfel, ha nem pénzt?
– Tudni akarom, úrnőm, mi történt azon az éjszakán, amikor az Üst eltűnt.
Kinevetett. Hangja visszhangozta régi nevetését, a kegyetlen, kotkodácsoló hangot, mely
mindig a vész előhírnöke volt a Toron. – Te nyomorúságos bolond – kiáltott végül –, csak
az időmet vesztegeted. – És ezzel vissza is fordult munkájához. Vártam, miközben jeleket
rótt a rováspálcákra és a faháncsokra, színlelve, hogy ügyet sem vet jelenlétemre. – Még
itt vagy, ostoba? – kérdezte idővel.
– Még itt vagyok, úrnőm – feleltem.
Újból felém fordult. – Aztán miért akarod tudni? Az a gonosz kis ribanc küldött, a
dombtetőről? – Az ablaknyíláson át a Tor felé intett.
– Merlin kért meg, úrnőm – hazudtam. – Ismerni akarja a múltat, de egyre inkább
elkalandozik a figyelme.
– Nemsoká a pokolba fog kalandozni – vágta rá Morgan bosszúszomjasan, majd tovább
latolgatta kérdésemet, mielőtt egy vállrándítással beadta volna a derekát. – Elmondom
neked, mi történt azon az éjszakán – közölte végül –, de csak egyszer fogom elmondani,
és miután elmondtam, többet erről nem beszélünk.
– Egyszer épp elegendő, úrnőm.
Felállt és odabicegett az ablaknyíláshoz, ahonnét beláthatta a Tort. – Mindenható
Istenünk – kezdte –, az egyetlen igaz Isten, valamennyiünk atyja, tüzet küldött le rá a
mennyekből. Ott voltam, tehát tudom, mi történt. Leküldte ránk villámát, s a villám
belecsapott a csarnok fedelébe és lángra lobbantotta. Sikoltoztam, mert alapos okom van
félni a tűztől. Ismerem a tüzet. A tűz gyermeke vagyok. A tűz döntötte romba életem, ám
ez a tűz most másféle volt. Isten tisztítótüze volt ez, a tűz, mely megtisztított bűneimtől. A
lángok a tetőről átterjedtek a toronyra, és felégettek mindent. Figyeltem azt a tüzet és ott
is haltam volna, ha az áldott Sansum nem vezet ki a biztonságba. – A kereszt jelét
rajzolta magára, majd visszafordult hozzám. – Ez az, ostoba – fejezte be –, ami történt
a k k o r .
Akkor hát Sansum is Toron járt aznap éjjel? Ez érdekes adaléknak tűnt, de nem
említettem fel. Ehelyett csak annyit jegyeztem meg: – A tűz nem égette el az Üstöt,
úrnőm. Merlin másnap ott járt, átkutatta a hamvakat, és nyomát sem látta aranynak.
– Ostoba! – sziszegett Morgan maszkjának keskeny szájnyílásán át. – Azt hiszed tán,
hogy Isten tüze olyan, mint a te szánalmas lángnyelveid? Az Üst a gonoszság edénye
volt, métely Isten országában. Az ördög éjjeliedénye volt, és a mi Urunk felemésztette,
Derfel, a semmivel tette egyenlővé! Ezzel a szememmel láttam! – Maszkja alatt
kitapogatta egyetlen jó szemét. – Láttam elporladni, láttam a fénylő, fehéren izzó, sistergő
tűzorkánt, mely magába olvasztotta, a lángot, mely forróbb volt a pokol minden
zsarátnokánál, és hallottam a démonok jajveszékelését gyötrelmükben, amikor az Üstjük
füstté változott. Az Úr égette fel! Felégette és visszaküldte a pokolba, ahová való! – Itt
megállt, és én éreztem, hogy lángok marta eltorzult arca mosolyra rándul maszkja mögött.
– Elment, Derfel – toldotta meg halkan –, és most már te is mehetsz.
Elmentem hát, magam mögött hagyva a szentélyt, és felkapaszkodtam a Torra, ahol
hátratoltam a félig elkorhadt vízi kaput, mely ide-oda himbálózott egyetlen szál kötelén. A
csarnok és a torony megfeketedett hamvait magába temette a föld, és körös-körül
tucatnyi nyomorúságos viskó állt, melyekben Nimue és követői éltek. Ezek az emberek
nem kellettek a mi világunknak, nyomorékok voltak, koldusok, hajléktalan és félig
tébolyodott teremtmények, kik azon az élelmen tengették életüket, melyet Ceinwyn és
jómagam minden héten átküldettünk ide Lindinisből. Nimue állította, hogy népe beszél az
Istenekkel, bár én soha nem hallottam tőlük mást, mint eszelős fecsegést és szánalmas
nyögdécselést. – Letagad mindent – mondtam Nimuénak.
– Persze, hogy letagad mindent.
– Azt mondja, az Úr égette fel az Üstöt.
– Az ő istene még egy tojást is képtelen lenne megfőzni – szólt Nimue ádáz haraggal.
Rettenetesen leromlott azokban az években, hogy az Üst eltűnt és Merlin megadta magát
az öregkor áldásainak. Nimue mocskos volt akkoriban, mocskos és vézna, majdnem
annyira, mint amikor megmentettem őt a Holtak Szigetéről. Sokszor megborzongott, és
arca akaratlanul is egyfolytában rángatózott. Aranyszemét meg eladta vagy eldobta már,
és most egy bőr szemtapasz takarta üres szemgödrét. Bármily sejtelmes szépséget is
birtokolt egykor, mostanra elfedte a mocsok és a fekély, s fekete haja oly
összegubancolódott, zsíros tömeggé állt össze fején, hogy még az áldásra hozzá igyekvő
vidéki parasztok is hátrahőköltek bűzétől. Még én is, aki felesküdtem oltalmára és egykor
szerelmes voltam belé, még én is alig bírtam a közelségét.
– Az Üst még él – mondta Nimue aznap.
– Merlin is így mondja.
– És Merlin is él, Derfel – fektette karmos ujjait karomra. – Várakozik, ez minden,
tartalékolja erejét.
Várakozik a halotti máglyára, gondoltam, de nem szóltam.
Nimue körbefordult, hogy végigtekintsen a látóhatáron. – Valahol odakint van, Derfel –
suttogta –, valahol odakint rejtették el. És valaki most is azon iparkodik, hogy a hasznára
fordítsa. – Halkan felnevetett.
– És amikor sikert arat, látni fogod, hogy a föld vörössé válik a vértől.
– Megmaradt szemével ismét felém fordult. – A vértől! – sziszegte. – A világ vért fog
okádni azon a napon, Derfel, és Merlin újra szárnyalni fog.
Talán, gondoltam, ám most még tündökölt a napfény és Dumnoniában béke honolt. Ez
volt Arthur békéje, melyet kardja teremtett, törvénye tartott fenn, útjai gazdagítottak, és
Testvérisége pecsételt meg. Oly távolinak tűnt e világtól az Üst és valamennyi hiányzó
Kincs, de Nimue még mindig hitt a mágiában, és az ő kedvéért nem adtam hangot
hitetlenkedésemnek, pedig azon a ragyogó napon, Arthur Dumnoniájában nekem úgy
tetszett, hogy Britannia utat tört magának a sötétségből a fénybe, a káoszból a rendbe, a
barbárságból a törvényességbe. Ez volt Arthur legnagyobb eredménye. Ez volt hát
C a m e l o t .
Pedig Nimuénak lett igaza. Az Üst nem veszett el, s ő, akárcsak Merlin, várta az
eljövendő rettenetet.
Legnagyobb munkánk akkoriban az volt, hogy felkészítsük Mordredet a trónusra.
Királyunknak számítottuk ugyan, hisz már csecsemőkorában megkoronáztuk Caer
Cadarn csúcsán, ám Arthur úgy határozott, hogy beiktatását megismételjük, amint
Mordred eléri a kellő kort. Azt hiszem, Arthur abban reménykedett, hogy a második
koronázáson valamely misztikus hatalom végül mégis csak felruházza Mordredet a kellő
felelősségérzettel és bölcsességgel, mert úgy tűnt, a fiún már semmi egyéb nem segíthet.
Pedig próbálkoztunk, az Istenek a tanúink rá, mennyire keményen próbálkoztunk, ám
Mordred mindvégig megmaradt barátságtalan, sértődékeny, bárdolatlan ifjúnak. Arthur
szintúgy nem kedvelte, ám továbbra is vakságot kényszerítvén magára tudomást sem vett
Mordred otromba hibáiról, hiszen ha Arthur dédelgetett magában bármily szent
meggyőződést, akkor ez csakis a királyok felsőbbrendűségébe vetett vak hit lehetett.
Közelgett már az idő, amikor Arthurnak is szembe kellett néznie az igazsággal Mordreddel
kapcsolatban, ám azokban az években, valahányszor Mordred alkalmatlanságának ténye
felmerült a királyi Tanács előtt, Arthur mindig csak ugyanazt hajtogatta. Mordred, engedte
meg, meglehetősen bájtalan gyermek, de valamennyien ismertünk ilyen gyermekeket, kik
derék férfiakká cseperedtek, s a koronázás ünnepélyessége, karöltve a királyság
kormányzásának felelősségével, minden bizonnyal értelmet ver majd a fiúba. – Én
magam sem voltam mintagyerek – hangoztatta –, de nem hiszem, hogy ez a káromra vált
volna. Ne veszítsük el hitünket a fiúban. – Amellett, szerette hozzátenni egy mosollyal,
Mordred bölcs és tapasztalt Tanácsot tudhat maga mellett. – Majd választ magának saját
tanácsot – vetette fel ilyenkor egyikünk, ám Arthur eddigre már félresöpörte a kérdést.
Minden, biztosított bennünket, a legjobban alakul majd.
Guinevere nem dédelgetett magában ilyen téveszméket. Az igazat Megvallva, a
Kerekasztal esküjét követő években valósággal a megszállottjává lett Mordred
végzetének. Nem vett részt a királyi Tanács munkájában, minthogy azt egyetlen asszony
sem tehette, ám valahányszor csak Durnovariában tartózkodott, gyaníthatóan az egyik
lefuggönyzött boltív mögül hallgatta ki beszédünket. A szócséplés bizonyára végtelenül
untatta, hisz órákig képesek voltunk elvitatkozni azon, kerüljenek-e új kövek egy gázlóba,
költsünk-e pénzt egy híd megépítésére, egy magisztrátus engedett-e a
megvesztegetésnek, és kire bízzuk egy-egy elárvult örökös gyámságát. Az ilyen témák
gyakorta felmerültek a Tanács előtt, és biztos vagyok benne, hogy Guinevere,
bármennyire is értelmetlen szőrszálhasogatásnak ítélte valamennyit, annál odaadóbban
figyelt, amikor Mordredre került a szó.
Guinevere alig ismerte Mordredet, ám ettől még engesztelhetetlenül gyűlölte. Gyűlölte,
mert király volt, és mert Arthur nem volt az, s egyiket a másik után, próbálta a királyi
tanácsadókat a maga pártjára és nézetére hangolni. Még irányomban is kedvességet
mutatott, gyaníthatóan azért, mert belelátott lelkembe és tudhatta, hogy titokban egyezek
vele. Az első ülés után, melyre a Kerekasztal esküje után került sor, megragadta karomat
és körbesétálta velem Durnovaria kerengőjét, melyet sűrűn megült a ragály visszatérte
ellen égetett gyógynövények füstje. Talán a testes füstköd szédített meg, ám sokkal
valószínűbben Guinevere közelsége. Erős illatosítót viselt, vörös hajkoronája telten és
szertelenül lobogott, teste szálfaegyenes és karcsú, arca finoman megmunkált és teli
szenvedéllyel. Kifejeztem sajnálkozásomat atyja halála miatt. – Szegény atyám –
sóhajtott. – Másról sem álmodott, csak hogy egyszer visszatérhet Henis Wyrenbe. – Itt
szünetet tartott, hogy elgondolkodhassam, vajon Arthurt próbálja-e megfeddni, amiért
nem tett erőfeszítéseket Diwrnach legyőzésére. Kétlem, hogy maga Guinevere
visszakívánkozott volna Henis Wyren vad partjaira, még ha atyja ősei földjére áhítozott is.
– Nem is mondtad, hogy magad is jártál Henis Wyrenben – szólt Guinevere korholva. –
Hogy találkoztál Diwrnachhal?
– Remélem, soha többé nem találkozom vele, úrnőm.
Vállat vont. – Néha egy királynak igencsak hasznára válhatnak a barbárságáról szőtt
mendemondák. – Kérdezgetett ugyan Henis Wyren állapotáról, de éreztem, hogy
nemigazán ez érdekli, s nem éreztem őszintének Ceinwynnel kapcsolatos kérdéseit sem.
– Nos, úrnőm – mosolyogtam –, köszönöm érdeklődésed.
Hallom, újfent terhes? – kérdezte szórakozottan.
Úgy véljük, úrnőm.
Mily buzgalommal viseltettek még mindig egymás iránt, Derfel – szólt, alig hallható
gunyoros éllel. Ceinwyn iránti ellenségessége sokat fakult az elmúlt években, noha azért
barátnők sem lettek soha. Guinevere leszakajtott egy babérlevelet az egyik növényről,
mely egy mezítelen nimfákkal ékesített római urnából nőtt ki, és eldörzsölte az ujjai közt. –
És hogy van urunk királyunk? – kérdezte maró gúnnyal.
– Problémásan, úrnőm.
– Alkalmas királynak? – Ez Guinevere-re valló kérdés volt: egyenes, faragatlan és
kéretlenül őszinte.
– Annak született, úrnőm – feleltem –, és mi felesküdtünk rá.
Gúnyos kacajt hallatott. Arannyal csipkézett szandáljai a kockaköveken csattogtak, a
nyakában vékony aranyláncon függő igazgyöngyök csilingelve verődtek egymáshoz. –
Sok évvel ezelőtt, Derfel – folytatta –, te és én már kitárgyaltuk ezt, és te akkor azt
mondtad, hogy Dumnonia minden harcosa közül Arthur a legalkalmasabb királynak.
– Így tettem – ismertem el.
– És most azt gondolod, hogy Mordred alkalmasabb?
– Nem, úrnőm.
– Akkor hát? – fordult felém. Kevés asszony nézhetett egyenesen a szemem közé, de
Guinevere ezt is megtehette. – Akkor hát? – kérdezte újra.
– Felesküdtem a szolgálatára, úrnőm, miként urad is tette.
– Eskük! – mordult fel dühödten, elengedve karomat. – Arthur esküt tett rá, hogy megöli
Aelle-t, és ím, Aelle még él. Esküt tett rá, hogy visszaveszi Henis Wyrent, mégis töretlen
Diwrnach uralma. Eskük! Ti férfiak úgy bújtok meg esküitek mögött, mint a szolgák
ostobaságuk mögött, de amikor az eskü kényelmetlenné válik a számotokra, annál
hamarabb megszegitek őket. Gondolod, hogy Uthernek tett esküd sosem merülhet
f e l e d é s b e ?
– Én Arthur hercegnek tettem esküt – feleltem, mint mindig, most is ügyelve rá, hogy
Guinevere társaságában hercegnek nevezzem Arthurt. – Azt kívánod, hogy feledkezzem
meg eskümről? – kérdeztem.
– Azt akarom, hogy beszélj vele – felelte. – Rád hallgat.
– Rád hallgat, úrnőm.
– De nem Mordreddel kapcsolatban – vágta rá. – Minden másban, talán, de nem abban.
– Megborzongott, egy pillanatra talán éppen az ölelésre emlékezve, melyet Mordrednek
kellett adnia a Tengeri Palotában, majd dühösen összegyűrte a falevelet és a kövekre
hajította. Alig néhány pillanat múltán a szolgák hangtalanul feltakarítják utána. Durnovaria
téli palotája mindig olyan takarosán állt, míg a mi palotánkban, Lindinisben, mindenfelé
gyermekek nyüzsögtek, s Mordred szárnya felért egy trágyadombbal. – Arthur –
erősködött tovább Guinevere – Uther legidősebb életben lévő fia. Neki kell a királynak
l e n n i e .
Neki kellene, gondoltam, de mindannyian esküt tettünk, hogy Mordredet ültetjük a trónra,
és legjobb harcosaink haltak meg Lugg Vale-ben ez eskü védelmében. Időnként,
bocsássák meg nekem az Istenek, én is azt kívántam, bárcsak halna meg Mordred és
oldaná meg ezzel gondjainkat, ám nyomorék lába és a születését kísérő baljós előjelek
ellenére úgy tűnt, a természet kikezdhetetlen egészséggel áldotta meg. Belenéztem
Guinevere zöld szemébe.
– Emlékszem rá – szóltam óvatosan –, miként vezettél át évekkel ezelőtt azon a kapun –
mutattam az alacsony boltívre, mely elvezetett az árkádsorról –, és mutattad meg nekem
Isis templomát.
– Így tettem. És? – kérdezte védekezőén, talán már mélyen megbánva azt a bensőséges
pillanatot. Azon a távoli napon ugyanazon okból próbált szövetségesként maga mellé
állítani, amiért most is belém karolt és körbevezetett a kerengőn. Mordred pusztulását
áhította, hogy Arthur uralkodhasson.
– Megmutattad nekem Isis trónusát – folytattam, vigyázva arra, nehogy felfedjem, hogy
ugyanazt a trónust láttam viszont a Tengeri Palotában –, és elmondtad, hogy Isis az az
istennő, aki elhatározza, mely férfi ülhet fel a királyság trónjára. Így volt?
– Ez is a hatalmában áll – felelt Guinevere könnyedén.
– Akkor talán imádkoznod kellene az istenedhez, úrnőm – javasoltam.
– Gondolod, hogy nem teszem, Derfel? – kérdezte. – Gondolod, hogy nem fárasztom épp
eleget az imáimmal? Királyként akarom látni Arthurt, és Gwydrét az ő utána következő
királyként, de egyetlen férfit sem lehet erővel a trónra ültetni. Arthurnak is akarnia kell,
mielőtt Isis megadná neki.
Számomra mindez erőtlen érvelésnek tetszett. Ha Isis képtelen megváltoztatni Arthur
gondolkodását, akkor hogyan reménykedhettünk ebben mi, halandók? Épp elégszer
próbálkoztunk, ám Arthur mindannyiszor elzárkózott előlünk, miként Guinevere is hamar
feladta a próbálkozást a kerengő alatt, amint felismerte, hogy képtelen maga mellé állítani
a cselszövésben, mely Mordredet lenne hivatott felváltani Arthurral.
Én magam is Arthurt akartam királynak, ám ennyi év alatt egyetlenegyszer sem sikerült
áttörnöm hallgatásának falát és rávennem őt arra, hogy komolyan megtárgyaljuk a
kérdést, s az a Kerekasztal esküje utáni öt esztendőben már fel sem merült közöttünk. Az
újbóli megkoronázás előtti év nyarán jártunk, és ekkorra a rosszindulatú sugdolózás
ellenséges üvöltéssé erősödött. Csak a keresztények támogatták Mordred beiktatását, és
ők is csak vonakodva, ám köztudott, lévén hogy Mordred anyja keresztény asszony volt
és hogy ő maga is részesült a kereszt szentségében, a keresztények alkalmasnak ítélték
Mordredet saját céljaik beteljesítésére. Dumnoniában mindenki más Arthurra tekintett,
hogy mentené meg őt a fiútól, ám Arthur a maga jámborságában ügyet sem vetett rájuk.
Azon a nyáron, lévén mostanra megtanultuk megszámlálni a nap fordulását, a négyszáz
és kilencvenötödik esztendőt írtuk Krisztus születése után, és gyönyörű, naptól tündöklő
évszakot érhettünk meg. Arthur hatalma teljében állt, Merlin a kertünkben süttette magát,
körülötte három mesére szomjazó leányunkkal, Ceinwyn boldogan tett-vett, Guinevere új
árkádokkal és galériákkal bővítette Tengeri Palotáját, Lancelot elégedettnek tetszett
újsütetű tengeri királyságával, a szászok egymás ellen harcoltak, és Dumnoniában béke
honolt. Ugyanakkor ez volt, amennyire emlékszem, végtelen nyomorúságunk nyara is.
Mert ez volt Tristan és Iseult nyara.
Kernow vad királysága karomként nyúlik ki Dumnonia nyugati nyúlványából. A rómaiak
jártak itt, de csak kevesen telepedtek meg közülük rengetegeiben, és miután a rómaiak
elmentek, Kernow népe éppúgy élte tovább életét, mintha a hódítók sosem léteztek volna.
Művelték aprócska földjeiket, halászták a könyörtelen tengert, és bányászták az értékes
ónt. Kernowba utazni olyan, mondták sokan, mint eljutni a rómaiak előtti Britanniába,
noha én magam egyszer sem jártam ott, miként Arthur sem.
Amióta csak az eszemet tudtam, Kernowt Mark király uralta. Ritkán zaklatott bennünket,
noha időnként – s rendszerint akkor, mikor Dumnonia belefeledkezett egy hosszas
háborúba valamely nagyobb ellenségével – úgy érezte, nyugati határvonalunk némely
területe igazság szerint őt illetné, és ilyenkor Kernow harci dereglyéi gyors és ádáz
rohamokat indítottak határunk ellen. Mindig megnyertük e röpke háborúkat, hogy is ne
tettük volna? Dumnonia hatalmas volt, míg Kernow parányi, és a harcok lecsendesedése
után Mark mindig követeket menesztett hozzánk, tudatva velünk, hogy az összeütközés
csupán a baljós véletlen műve volt. Arthur uralkodásának kezdetén, egy rövid időre, mikor
Iscai Cadwy herceg fellázadt Dumnonia többi része ellen, Mark jókora darabot hasított ki
magának határain túl a mi kárukra, ám Culhwch rövid úton véget vetett a rebelliónak, s
amikor Arthur ajándékaként Cadwy fejét küldte el Marknak, Kernow lándzsásai
csendesen visszasompolyogtak határaikon belüli erősségeikbe.
Az ilyen összeütközések azonban megmaradtak esetlegesnek, hisz Mark király jócskán
híresebb csatáit az ágyban vívta meg. Mark hírhedt volt feleségeinek számáról, ám míg
más férfiember egyszerre több asszonyt is megtartott, addig ő egymás utánban vetette el
ő k e t .
Asszonyai riasztó gyakorisággal haltak, úgy tetszett, szinte mindig négy esztendőre, hogy
Kernow druidái összeadták őket a királlyal, noha Mark mindig készen állt a magyarázattal
a baljós eseményekre – láz, baleset, vagy esetleg egy nehéz szülés –, a legtöbben
gyanítottuk hogy mindennél inkább a király unalma gyújtott halotti máglyát királynői
holtteste alatt a Caer Dore-on, a király erősségében. Hetedik ilyeténképpen elhunyt
felesége Arthur unokahúga, Ialle volt, és Mark újfent követeket menesztett hozzánk, egy
gombákról, mérges galócákról, és Ialle kielégíthetetlen étvágyáról szóló szomorú
történettel. Velük küldött egy öszvérnyi ónöntecset és egy rakomány ritka bálnacsontot is,
elejét véve Arthur esetleges haragjának.
A feleségek halála azonban, úgy tűnt, nemigen tartja vissza a hercegnőket, hogy átkelve
a tengeren osztozzanak a királlyal ágyán. Talán szebb kilátásnak tűnt Kernow
királynéjának lenni, mégha csak rövid időre is, mint az asszonyok csarnokában várakozni
a kérőkre, kik talán sosem jönnek el, ráadásul a halálok okaként felhozott magyarázat
mindig elfogadható volt. Csupán sajnálatos baleset történt.
Ialle halálát követően hosszú ideig nem hallottuk új házasság hírét. Mark kezdett
megöregedni, és az emberek feltételezték, hogy végleg felhagyott az ilyen játékokkal, ám
ekkor, azon a gyönyörű nyáron, melyet követően Mordrednek át kellett vennie Dumnonia
uralmát, a korosodó Mark király új asszonyt vett maga mellé. Régi szövetségesének,
Oengus mac Airemnek, Demetia ír királyának leányát fogadta asszonyának, annak a
hadúrnak a leányát, aki győzelemre segített bennünket Lugg Vale-nél, és akinek Arthur
ezért cserébe megbocsátotta miriádnyi birtoksértését is, mellyel Cuneglas földjét zaklatta.
Oengus rettegett feketepajzsosai örök háborúságban állottak Powysszal és az egykori
Siluria maradékával, ami arra kényszerítette Cuneglast, hogy drága pénzen állandóan
csapatokat állomásoztasson a határmezsgyén. Oengus mindig elhárította magától a
felelősséget a fosztogatásokért, állítván, hogy törzsfői kezdenek elkanászodni és
néhányuk fejét immár ideje lesz lecsapni, ám a fejek megmaradtak a helyükön és az éhes
feketepajzsosok minden aratáskor visszatértek Powysba. Arthur rendre fiatalabb
lándzsásait küldte ellenük, hogy szerezzenek harci tapasztalatokat ezekben a
villogásokban, s megadta nekünk az esélyt, hogy használható harcosokat képezzünk,
ébren tartva ugyanakkor az idősebbek ösztöneit is. Cuneglas egyszer és mindenkorra le
akart számolni Demetiával, ám Arthur kedvelte Oengust, és sikeresen győzte meg róla a
királyt, hogy az elvesztegetett préda megéri az árat, ha általa csiszolhatjuk harcosaink
jártasságát, s így a Feketepajzsosok mindig megúszták gaztetteiket.
A korosodó Mark király házassága Demetia szinte gyermek hercegnőjével szövetséget
kovácsolt két aprócska királyság közt, mely igazából nem zavart senkit, amellett senki
sem gondolhatta komolyan, hogy Mark politikai előnyök reményében adta a fejét a frigyre.
Azért házasodott, mert étvágya a friss királyi húsra egyszerűen kielégíthetetlennek
bizonyult. Ekkor már közel a hatvanadik évét taposta, fia, Tristan is kis híján negyven volt,
míg Iseult, Mark új királynéja, talán ha tizenöt nyarat láthatott.
A boldogtalan történet akkor kezdődött, mikor Culhwch üzenetet küldött nekünk, tudatva,
hogy Tristan megérkezett Iscába atyja menyasszonyával. Culhwch, miután Melwas
romlott osztriga által halálát lelte, Dumnonia nyugati tartományának kormányzójává
emelkedett. Az üzenet egyértelművé tette, hogy Tristan és Iseult Mark király elől
menekülve érkezett hozzá. Magát Culhwchot inkább szórakoztatta, mintsem zavarta az
események ilyetén fordulata, hiszen ő, miként jómagam is, együtt harcolt Tristannal a
Lugg Vale-ben és London mellett, s nagyon megkedvelte a herceget. „Legalább ez az ara
élni fog”, írta Culhwch betűvetője a Tanácsnak, „és meg is érdemli. Nekik adtam egy régi
csarnokot és maroknyi lándzsást a védelmükre.” Az üzenet további része megemlékezett
az ír kalózok újabb támadásáról, és Culhwch hagyományos adócsökkentésre irányuló
kérésével ért véget, valamint, szintén nem rendhagyó módon, egy figyelmeztetéssel, hogy
a termés az idén igencsak soványkának ígérkezik. Mindent egybevetve, szokványos
beszámoló volt, amelyben semmi sem kelthette fel a Tanács figyelmét, hiszen
valamennyien tudtuk, hogy a termés idén is bőséges lesz, és Culhwch mindig is úgy
fizette meg a rá rótt adót, mintha megmaradt fogait kellett volna kihúzatnia. Ami pedig
Tristant és Iseultot illette, a történet mindenki szórakozására szolgált, s nyomát sem láttuk
veszélynek. Arthur írnokai elraktározták az üzenetet, és a Tanács tovább folytatta a
munkát, Sansum azon kérését megtárgyalva, hogy egy hatalmas templomot kellene
emelnünk, méltóképp ünnepelve Krisztus születésének közelgő ötszázadik évfordulóját.
Én a javaslat ellen érveltem, Sansum püspök pedig harsányan kiabált, csaholt és
köpködött, hogy a templomra igenis szükség van, mert a sátán másként bekebelezi az
egész világot, és ezzel a vidám témával el is szórakoztatta a Tanácsot egészen délig,
amikor is az ebéd felszolgálására került sor a palota udvarán.
A tanácskozás Durnovariában zajlott, és mint azt megszoktuk, Guinevere is ideutazott a
Tengeri Palotából, hogy a közelünkben legyen, s csatlakozott hozzánk étkezésünk alatt is.
Arthur mellett foglalt helyet, és közelsége, mint mindig, most is szinte lángra lobbantotta
Arthurt. Olyan büszke volt feleségére. A házasság talán csalódására szolgált, különösen
ami gyermekeik számát illette, ám nyilvánvalónak látszott, hogy még mindig szerelmes
Guinevere-be. Minden reá vetett pillantása annak az álmélkodásnak a kifejeződése volt,
hogy ilyen asszony megtisztelte őt szerelmével, és az láthatóan fel sem ötlött Arthurban,
hogy ő maga is érdemes erre, hogy rátermett vezető és jó ember. Istenítette feleségét, és
azon a napon, amint gyümölcsöt, kenyeret és sajtot ettünk a meleg napfényben fürödve,
nagyon is könnyen be lehetett látni, miért. Guinevere tudott rendkívül eszes és elbűvölő,
szórakoztató és bölcs, de mindenekelőtt gyönyörűséges lenni. Az évek, úgy tetszett, meg
sem érintették. Bőre még mindig tiszta volt, akár a fölözött tej, szemei körül nyoma sem
volt a finom szarkalábaknak, melyeket Ceinwynnél megfigyelhettem, s úgy tűnt, egyetlen
percet sem öregedett ama távoli nap óta, hogy Arthur tekintete rávetült Gorfyddyd zsúfolt
csarnokában. Úgy hiszem, akárhányszor Arthur hazatért valamely hosszú utazásából,
melyet Mordred birodalmában tett, ugyanaz a döbbent álmélkodás lett rajta úrrá
Guinevere-t látván, mint azon a legelső estén. És Guinevere értette a módját, hogy
megtartsa ebben az állapotában, mindig egy lépéssel előtte járva, és egyre mélyebbre
húzva le Arthurt szenvedélyében. Azt hiszem, ez is egy recept a szerelemhez.
Mordred is velünk volt aznap. Arthur ragaszkodott hozzá, hogy a király is jelen legyen a
Tanácsban, mielőtt újrakoronázása által megörökli a teljes hatalmat, miként Mordredet is
folyton arra bátorította, hogy vegyen részt a vitákban, ám Mordred azzal hálálta meg
fáradozásait, hogy a mocskot kapargatta ki körme alól, és nagyokat ásított a
végeérhetetlen viták során. Arthur remélte, hogy eltanulja a felelősséget a Tanács
munkáját látván, ám attól tartok, Mordred mindössze annyit tanult, hogy minél inkább
kerülje a kormányzás nyűgét-baját. Aznap, mint az helyénvaló, az asztalfőn foglalt helyet,
és semmi jelét nem adta, hogy érdeklődéssel viseltetne Emrys püspök története iránt a
forrásról, mely csodálatos mód azután buggyant elő, hogy egy pap megáldott egy
d o m b o l d a l t .
– Az a forrás, püspök – szólt közbe Guinevere –, merő véletlenségből nem Dunumtól
északra található?
– Dehogyisnem, úrnőm! – kiáltott Emrys, fellelkesülve, hogy az unott Mordreden kívül
egyéb hallgatósága is akadt. – Tán magad is hallottál a csodáról?
– Még jóval azelőtt, hogy az a pap odaérkezhetett volna – felelj Guinevere –, az a forrás
hol előtört, hol elapadt, püspök, az esőzéstől függően. És ebben az évben, mint azt te is
tudod, az esőzések szokatlanul erősek voltak – mosolygott diadalittasan. Ellenkezése az
egyház iránt továbbra is fennmaradt, bár már nem adott neki oly gyakran hangot.
– Ez egy új forrás – erősködött Emrys. – A parasztok biztosítottak róla, hogy azelőtt
sosem látták! – Visszafordult Mordredhez. – Neked is fel kellene keresned a forrást,
felség. Valóságos csoda.
Mordred felásított és üres tekintettel meredt a távoli tetőn üzekedő galambokra. Köpenyét
mézsör foltjai tarkították, ritkás, göndör szakálla eltelt kenyérmorzsákkal. – Végeztünk
volna? – kérdezte hirtelen.
– Távolról sem – felelte Emrys lelkesen. – Még döntenünk kell a templom felépítéséről, és
a három férfiúról, akit magisztrátusi rangra emelünk. Talán valamennyien itt is vannak,
hogy kikérdezhessük őket? – kérdezte Arthurt.
– Így igaz, püspök – erősítette meg Arthur.
– Akkor az egész nap ezzel telik majd – szólt Emrys, élvezettel.
– Az enyém ugyan nem – jelentette ki Mordred. – Megyek vadászni.
– De felség... – tiltakozott Emrys erőtlenül.
– Vadászom – szakította félbe Mordred a püspököt. Ellökte székét az alacsony asztaltól,
és elbicegett az udvaron.
Csend ereszkedett az asztal köré. Valamennyien tudtuk, mit gondolnak a többiek, ám
senki sem szólt, s jómagam megpróbáltam derülátónak tetszeni. – Nagy figyelmet fordít –
szóltam – a fegyvereire.
– Mert élvezi a gyilkolást – jegyezte meg Guinevere hűvösen.
– Legalább néha hozzászólna valamihez! – panaszkodott Emrys. – De csak ül itt,
komoran. Piszkálgatja a körmeit...
– Legalább nem az orrát – vágott közbe Guinevere epésen, majd felnézett az idegenre,
akit Arthur szolgája, Hygwydd most kísért a kertbe. Az idegen Cyllanként, Kernow
királyának bajnokaként mutatkozott be, s bajnoknak is tűnt széles vállával, hollófekete
hajával és a homlokára tetovált kék csatabárddal. Meghajolt Guinevere felé, majd
előhúzta barbárnak tetsző hosszúkardját és a kövekre fektette, hogy annak hegye Arthur
felé mutasson. A gesztus azt jelezte, hogy a két ország közt ellenségeskedés áll fenn.
– Ülj le, Lord Cyllan – intett Arthur Mordred megüresedett helyére. – Van sajtunk, s némi
borunk. A kenyér csak most sült.
Cyllan lerángatta vassisakját, melyet egy vadmacska vicsorgó maszkja ékesített. – Uram
– szólt zengzetes hangján –, panasszal jöttem...
– Miként üres gyomorral is, afelől nincs kétségem – szakította félbe Arthur. – Ülj hát le.
Kíséreted is jóllakhat konyhánkban. És vedd fel azt a kardot.
Cyllan végül megadta magát Arthur jó kedélyének. Félbetört egy cipót, és leszelt egy
jókora darab sajtot. – Tristan – felelt kurtán, miután Arthur megtudakolta panaszának
természetét. Cyllan étekkel teli szájjal beszélt, Guinevere legnagyobb elborzadására. –
Királyom örököse erre a földre menekült, uram – folytatta Kernow bajnoka –, és magával
hozta királynénkat is. – Borért nyúlt és telitöltötte ivótülkét. – Mark király vissza akarja
kapni őket.
Arthur nem felelt, csak dobolni kezdett ujjaival az asztal peremén.
Cyllan újabb porció kenyeret és sajtot nyelt le, majd még több bort töltött magának. – Épp'
elég szégyen – folytatta egy bámulatosra sikeredett böfögés után –, hogy egy
koronaherceg – sandított Guinevere felé, mielőtt befejezte a mondatot – a
mostohaanyjával... él.
Guinevere közbevágott, hogy kimondja a szót, melyet Cyllan nem mert kiejteni előtte. A
férfi bólintott, elvörösödött, majd tovább ment. – Nem egészen, úrnőm. Nemcsak
üzekedik saját mostohaanyjával. De megrabolta atyja kincstárának felét. Két esküjét is
megszegte, uram. Királyi atyjának tett esküjét és királynőjének tett esküjét, most pedig azt
kellett hallanunk, hogy Isca közelében lelt menedékre.
– Én is hallottam, hogy a herceg Dumnoniába érkezett – közölte Arthur színtelen hangon.
– Királyom pedig azt akarja, hogy visszatérjen. Hogy mindketten visszatérjenek. – Cyllan,
továbbítván az üzenetet, újult erővel vetette magát a sajtra.
A Tanács újfent összeült, hátrahagyván Cyllant a kinti napfényben türelmetlenkedni. A
magisztrátusi poszt három várományosát tovább várakoztattuk, és Sansum nagyszabású
templomának tervét is félretettük, míg meg nem vitattuk Arthur Marknak adandó válaszát.
– Tristan – szólaltam fel – mindig is barátja volt országunknak. Mikor senki sem harcolt az
oldalunkon, ő megtette. Embereit hozta el Lugg Vale-be. Velünk volt London alatt.
Érdemes segítségünkre.
– Megszegte királyának tett esküjét – szólt Arthur aggodalmasan.
– Pogány eskük – vetette oda Sansum, mintha ez mentette volna Tristan
e n g e d e t l e n s é g é t .
– És ott az ellopott pénz – mutatott rá Emrys püspök.
– Melyről joggal remélheti, hogy saját öröksége – feleltem, próbálván védelmembe venni
régi bajtársamat.
– Pontosan ez aggasztja Mark királyt is – szólt Arthur. – Képzeld magad a helyébe,
Derfel. Te mitől tartanál leginkább?
– A hercegnő halálától? – próbálkoztam.
Arthur félresöpörte komolytalanságomat. – Attól fél, hogy Tristan Kernow ellen vezeti
lándzsásait. Belső háborútól tart. Fél, hogy Tristan beleunt halálának varasába, és
félelme bizony nem alaptalan.
Megráztam fejem. – Tristan soha nem gondol előre, uram – mondtam. – Pillanatnyi
ösztönének engedelmeskedik. Ostoba mód beleszeretett atyja arájába. Nem gondolt a
t r ó n n a l .
– Talán még nem – szólt Arthur baljósan –, de idővel majd fog.
– Ha menedéket adunk Tristannek, mit tehet Mark király? – vágott közbe céltudatosan
S a n s u m .
– Fosztogat – felelt Arthur. – Néhány földet feléget, állatokat hajt el. Avagy lándzsásokat
küld, hogy élve kerítsék kézre Tristant. Hajósai képesek erre. – A brit királyságok közül
egyedül Kernow rendelkezett magabiztos tengerészekkel, és a szászok már legelső
támadásaik során megtanulták, hogy féljék Mark dereglyéről támadó lándzsásait. –
Szüntelen, kicsinyes zaklatások – ismerte el Arthur. – Tucatnyi halott földműves minden
hónapban. Száz lándzsát állandóan a határon kell állomásoztatni, míg le nem
nyugszanak a kedélyek.
– Sokba kerül – jegyezte meg Sansum.
– Túlságosan is sokba – szólt Arthur komoran.
– Mark király pénzét feltétlenül vissza kell juttatni – erősködött Emrys.
– És valószínű a királynőt is – vetette közbe Cythryn, a tanácsban ülő egyik magisztrátus.
– Nem tudom elképzelni, hogy Mark király büszkesége megtorolatlanul hagyjon ilyen
i n z u l t u s t .
– Mi történik a lánnyal, ha visszatér? – kérdezte Emryn.
– Az – felelt Arthur határozottan – már egyedül Mark királytól függ. Nem tőlünk. – Mindkét
kezével megdörzsölte csontos arcát. – Úgy hiszem – szólt elcsigázottan –, kötelességünk
közvetíteni az ügyben. – Elmosolyodott. – Úgyis rég jártam az országnak abban a
részében. Talán ideje újra felkeresnem. Velem tartasz, Derfel? Tristan barátja vagy. Talán
hallgat rád.
– Örömmel jövök, uram – feleltem.
A Tanács egyetértett abban, hogy Arthurnak kell közvetítenie az ügyben, és visszaküldte
Cyllant Kernowba az üzenettel, hogy mit szándékozik tenni Arthur, majd tucatnyi lándzsás
kíséretében délnek, azután nyugatnak lovagoltunk, hogy megleljük a szökevény
s z e r e l m e s e k e t .
Kellemes utazásnak indult, a jókora gond dacára, mely az út végén várakozott. Kilenc
évnyi béke duzzasztotta fel a föld gazdagságát, és ha a nyári meleg továbbra is kitartott,
Culhwch minden borúlátása ellenére ragyogó termés ígérkezett. Arthur igaz örömét lelte a
jól gondozott földekben és frissen emelt magtárakban. Minden faluban és városban illő
mód üdvözölték, s a fogadtatás mindig meleg volt. Gyermekek kórusa zengett érte,
ajándékokat fektettek lábai elé, megvitatták vele, ami probléma csak felmerült a faluban,
és hosszasan elbeszélgetett az elöljárókkal, mielőtt tovább indultunk volna. Keserűséget
csupán a keresztények ellenségessége jelentett, hisz majd minden faluban akadt egy
keresztény csoport, mely ádáz szitkokat köpködött Arthur felé, míg szomszédai el nem
csendesítették. Új templomok álltak mindenfelé, rendszerint ott, ahol egykor a pogányok
imádtak egy szent forrást vagy sziklát. A templomok a Sansum püspök iskoláiból kikerült
serény misszionáriusok művei voltak, és én gyakorta eltöprengtem, miért nem
alkalmaznak a pogányok is hasonló ügynököket, akik bejárnák az utakat és prédikálnának
a parasztoknak. A keresztények új templomai, megvallva az igazat, szerény építmények
voltak, csupán vályogból és zsúpszalmából emelt viskók, egy oromfalukra erősített
kereszttel, ám számuk egyre sokasodott, és papjaik kérlelhetetlen gyűlölettel acsarkodtak
Arthurra pogányságáért, és Guinevere-re, amiért Isist imádja. Guinevere sosem
foglalkozott azzal, hogy gyűlölik, ám Arthur ki nem állhatta a vallások széthúzását, lsca
felé vezető utunkon gyakorta megállt beszélni a keresztényekkel, kik felénk köpdöstek,
ám szavainak nem lett semmi foganatja. A keresztényeket nem érdekelte, hogy békét
teremtett az országban, sem az, hogy mindenki számára megadatik a jólét, az ö
szemükben csak az számított, hogy Arthur megmaradt pogánynak. – Olyanok, akár a
szászok – fordult hozzám, miután magunk mögött hagytunk egy újabb ellenséges
csoportot. – Nem boldogok addig, míg meg nem kaparintanak mindent.
– Akkor hát azt kellene tennünk velük, amit a szászokkal is tettünk, uram – mondtam. –
Uszítsuk őket egymásra.
– Máris harcolnak egymás közt – mondta Arthur. – Te érted ezt a vitát Pelagius tanairól?
– Nem is akarom érteni – feleltem nyeglén, noha a valóságban a vita korábban sosem
látott magaslatokba hágott, és a felbőszült keresztény csoportok egymást illették az
eretnekség vádjával, halált kívánva a másik fejére. – Te érted?
– Úgy hiszem. Ez a Pelagius nem hajlandó hinni az emberiség öröklött gonoszságában,
míg az olyanok, mint Sansum és Emrys, úgy vélik, valamennyien bűnösek vagyunk
születésünktől fogva. – Itt szünetet tartott. – Ha én keresztény lennék – folytatta Arthur
idővel –, vélhetően Pelagiusnak adnék igazat. – Jómagam Mordredre gondoltam és
minden gond nélkül hinni tudtam az öröklött emberi gonoszságban, ám nem szóltam. –
Én az emberben hiszek – jelentette ki Arthur –, és sokkal kevésbé bármely istenben.
Kiköptem az út porába, hogy távol tartsam a gonoszt, ami szavai nyomán támadhatott. –
Gyakran eltöprengek – szóltam –, hogy mennyiben változtak volna a dolgok, ha Merlin
megtarthatta volna az Üstöt.
– Azt az öreg edényt? – nevetett fel Arthur. – Évek óta nem gondoltam már erre! –
Elmosolyodott a régi napok emlékein. – Semmi sem változott volna, Derfel – ment tovább.
– Néha azt gondolom, Merlin egész élete a Kincsek kereséséről szólt, s miután ezzel
végzett, már nem maradt számára semmi tennivaló! Nem merte próbára tenni varázslatát,
mert ő is sejtette, hogy mi sem történne.
A derekán viselt kardra sandítottam, a tizenhárom Kincs egyikére, de nem szóltam,
betartva Merlinnek tett ígéretem, hogy nem fedem fel Excalibur valódi hatalmát Arthur
előtt. – Gondolod, hogy Merlin égette fel a saját tornyát? – kérdeztem inkább.
– Néha helyt adok a gondolatnak – ismerte el.
– Nem – szóltam szilajul –, ő hitt a hatalmában. És néha, azt hiszem, még mindig
reménykedik abban, hogy újra fellelheti a Kincseket.
– Akkor jobb lesz, ha siet – intett le Arthur mogorván –, mert már nem sok ideje maradt.
Az éjszakát Iscában töltöttük, abban a római kormányzói palotában, melyet most Culhwch
lakott be. Barátom komor kedvében leledzett, nemcsak Tristan miatt, de mert a város
valóságos melegágya volt a keresztény vakbuzgóságnak. Alig egy hete keresztény
fiatalok törtek be a város pogány templomaiba, hogy lerontsák az Istenek szobrait és
ürülékkel piszkítsák a falakat. Culhwch lándzsásai elkaptak néhányat a
megszentségtelenítők közül és megtöltötték velük a börtönöket, ám Culhwch ezzel együtt
is aggódott a jövő miatt. – Ha most nem verjük le a mocskokat – állította –, hamarosan
harcba szállnak ellenünk.
– Képtelenség – söpörte félre Arthur a felvetést. Culhwch a fejét rázta. – Keresztény
királyt akarnak, Arthur.
– Jövőre magkapják Morderedet – vágta rá Arthur.
– Mordred keresztény? – kérdezte Culhwch.
– Ha ismer egyáltalán istent – vetettem közbe.
– Csakhogy egyáltalán nem őt akarják – szólt Culhwch sötéten.
– Akkor hát kit? – kérdezte Arthur, végre felfigyelve kuzinja szavainak rejtett értelmére.
Culhwch habozni látszott, majd vállat vont. – Lancelotot.
– Lancelotot? – Arthurt láthatóan mulattatta a felvetés. – Hát nem tudják, hogy nyitva
tartja pogány templomait?
– Nem tudnak róla az égadta világon semmit – felelte Culhwch – de nem is kell hogy
tudjanak. Úgy gondolnak rá, miként rád is gondoltak Uther uralkodásának utolsó
esztendeiben. Úgy néznek fel rá, mint megszabadítójukra.
– És mitől szabadítaná meg őket? – kérdeztem gúnyosan.
– Tőlünk, pogányoktól, természetesen – felelt Culhwch. – Állítják hogy Lancelot az a
keresztény király, ki a mennybe vezeti őket. És tudod, miért? Mert ott az a halászsólyom a
pajzsán, azért. Egy halat tart a karmai közt, emlékszel? És a hal keresztény jelkép. –
Kiköpött undorában. – Nem tudnak róla semmit, de látják azt a halat a pajzsán és isteni
jelnek gondolják.
– Egy halat? – Arthurnak láthatóan gondot okozott hinni Culhwchnek.
– Egy halat – erősködött Culhwch. – Talán egy pisztránghoz imádkoznak? Honnét
tudhatnánk? Imádták ők már a szentlelket, a szüzet, egy ács fiát, miért ne tehetnék ezt
egy hallal is? Mind eszelősek.
– Nem eszelősek – jelentette ki Arthur –, legfeljebb vakbuzgók.
– Vakbuzgók! Voltál tanúja mostanában a rítusaiknak? – kérdezte Culhwch kuzinjától.
– Morgan esküvője óta nem.
– Akkor jöjj és nézd meg magad – indítványozta Culhwch. Későre járt, rég befejeztük már
vacsoránkat, ám Culhwch unszolására magunkra öltöttük köpenyeinket, és követtük őt a
palota egyik oldalsó kijáratán át az éjszakába. Egy sötét sikátoron át siettünk el a fórumig,
ahol a keresztények az egykor Apollónnak emelt templom helyébe emelték saját
szentélyüket, gondosan felperzselve a pogányságot, kimeszelve és az egy istennek
szentelve a falakat. Keresztülhaladtunk a nyugati kapun és találtunk egy árnyékos sarkot,
ahol a hívek ájtatosságát imitálva magunk is térdre ereszkedtünk.
Culhwch korábban elmondta, hogy a keresztény hívek minden este itt imádkoznak, és
minden este ugyanaz az őrület veszi kezdetét, miután a papok kiosztják a kenyeret és
bort híveik közt. A kenyér és bor varázserejünek számított, istenük vérét és húsát
testesítette meg, és mi némán figyeltük, miként sorakoznak fel a keresztények, hogy
részesülhessenek a maguk morzsájában. A hívek legalább fele asszony volt, és ezek az
asszonyok, amint megkapták a kenyeret papjuktól, kezdtek révületbe esni. Gyakorta
láttam ily különös buzgalmat, hisz Merlin ősi pogány rítusai is sokszor végződtek azzal,
hogy a sikoltozó asszonyszemélyek körbetáncolták a Tor tüzeit, s ezek az asszonyok
most éppen úgy viselkedtek. Lehunyt szemmel táncoltak s karjaikat lökték a fehérre
meszelt mennyezet felé, hol a fáklyák és a tömjén füstje lomhán gomolygó köddé
egyesült. Néhányan furcsa szavakat sikoltoztak, mások mozdulatlan révületbe estek és
csak bámulták istenük anyjának szobrát, míg többen görcsösen rángatóztak a padlón
henteregve, s az asszonyok zöme a három pap szavaira ütemes kántálásba kezdett. A
férfiak a templomban jobbára csak figyeltek, bár némelyikük csatlakozott a táncosokhoz,
és ezek voltak az elsők, akik derékig lemeztelenítették magukat és bütykös szíjakat
ragadva ostorozni kezdték saját hátukat. Ez megdöbbentett, hisz soha azelőtt nem láttam
még ilyesmit, s döbbenetem hamarosan rettenetbe is fordult, amikor az asszonyok közül
is többen csatlakoztak a férfiakhoz, lelkes kiáltásokat hallatva, amint a korbácsok vért
fakasztottak csupasz mellükön és hátukon.
Arthurnak sem volt ínyére a látvány. – Ez téboly – suttogta –, színtiszta őrület.
– És egyre terjed – óvta Culhwch baljóslatúan. Az egyik asszony egy hosszú, rozsdás
lánccal ütötte csupasz hátát, és tébolyult sikolyai sokáig ott visszhangoztak a kőtemplom
falai közt, mialatt vére bepettyezte a mozaikpadlót. – Egész éjszaka ezt fogják csinálni –
toldotta meg Culhwch.
A hívők fokozatosan kezdtek előrébb furakodni, hogy körülvegyék a táncosokat,
hátrahagyva hármunkat a különálló árnyékos fülkében. Egy pap ott vett bennünket észre,
és rögvest meg is indult felénk. – Magatokhoz vettétek Krisztus testét? – akarta tudni.
– Sült libát ettünk – felelt Arthur udvariasan, felállva.
A pap végigmért bennünket, és felismerte Culhwchot. Beleköpött Culhwch arcába. –
Pogány! – visította. – Bálványimádó! Hogy merted beszennyezni jelenléteddel az Úr
templomát? – Megütötte Culhwchot. Ez öreg hiba volt, mert Culhwch olyan csapással
felelt, hogy a pap azonmód elterült a köveken, ám a dulakodás felkeltette a hívek
figyelmét és kiáltás harsant a táncoló flagellánsokat figyelő férfiak körében.
– Ideje indulni – szólt Arthur, és hármasunk gyorsan visszahúzódott a fórumra, hol
Culhwch lándzsásai őrizték a palotához vezető utat. A keresztények előözönlöttek
templomukból üldözésünkre, ám a lándzsások fegyvereiket leeresztve tömör pajzsfalat
alkottak, és a csőcselék meg sem próbálhatta lerohanni a palotát.
Arthur a palota ablakából figyelte az őrjöngő keresztényeket. – Mit akarhatnak? –
kérdezte tanácstalanul. Mindig is illően szerénynek szerette vallását. Amikor Lindinisbe
jött, mindig szívesen csatlakozott Ceinwynhez és hozzám a reggeli imádság alatt, házi
Isteneink szobra elé térdepelve és egy darabka kenyeret áldozva, és a nap többi
imádságát is e csendes modorban intézte. Arthur ilyennek szerette a vallást Mérhetetlen
zavarral tekintett az Isca templomában látottakra.
– Úgy hiszik – kezdte magyarázni Culhwch a vakbuzgalmat, melynek szemtanúi lehettünk
–, hogy istenük öt esztendő múlva visszatér a földre, és hitük szerint nekik szent
kötelességük előkészülni az eljövetelére. Papjaik azt hirdetik, hogy a pogányokat
korbáccsal kell elűzni mielőtt még istenük ideérne, és azért imádkoznak, hogy
Dumnoniának végre keresztény királya legyen.
– Megkapják hát Mordredet – szólt Arthur komoran.
– Akkor jobban teszed, ha átfested a pajzs sárkányát hallá – így Culhwch –, különben,
annyit mondhatok, a buzgalmuk csak fokozódni fog. A java még hátravan.
– Megbékítjük őket – bizonygatta Arthur. – Tudatjuk velük, hogy Mordred keresztény, és
ez talán megnyugtatja őket. Talán jobb lenne megépíteni a templomot, amit Sansum akar
– tette hozzá, felém fordulva.
– Ha ezzel elejét vesszük a lázongásnak – feleltem –, miért is ne? Másnap reggel hagytuk
ott Iscát, immár Culhwch és tucatnyi lándzsása kíséretében, s egy római hídon keltünk át
az Exén, hogy azután délnek fordulva behatoljunk a sűrűbe, mely Dumnonia legtávolabbi
partvidékén feküdt. Arthur többet nem szólt a keresztény tébolyról, melynek tanújául
szegődött, ám furcsán szótlan maradt aznap, és én gyanítottam, hogy a látottak mélyen
felkavarták. Gyűlölte az őrületet, mely megfosztotta a férfiakat és asszonyokat józan
értelmüktől, s talán azon töprengett, mekkora kárt okozhat a téboly hőn szeretett
b é k é j é n e k .
Problémáink magvát azonban mégsem Dumnonia keresztényei jelentették, hanem sokkal
inkább Tristan. Culhwch küldöncöt menesztett a herceghez, előre figyelmeztetve őt
jöttünkre, és Tristan előresietett, hogy bennünket üdvözöljön. Egyedül érkezett, lova
vasalt patái jókora porfelhőket vertek az úton, amint felénk vágtázott. Boldogan üdvözölt
bennünket, ám visszahőkölt Arthur hűvös fogadtatását látva. Arthur fenntartásai nem
holmi Tristan iránt érzett rejtett ellenszenvből fogantak, hisz nagyon is kedvelte a
herceget, hanem sokkal inkább abból a felismerésből, hogy nem csupán közvetítenie kell
egy vitában, de törvényt is kell ülnie egy régi barátja felett. – Aggodalmai támadtak –
próbáltam menteni a helyzetet, és meggyőzni róla Tristant, hogy Arthur hűvössége
egyáltalán nem baljós előjel.
Kantáron vezettem lovamat, hisz mindig is boldoggá tett, ha saját lábamon mehettem
valahová, és Tristan, miután üdvözölte Culhwcht, lecsusszant saját nyergéből és
mellettem sétált. Meséltem neki a keresztény tébolyról és Arthur komorságát e felett
érzett aggodalmának tulajdonítottam, ám Tristan hallani sem akart ilyesmiről. Szerelmes
volt, és akárcsak a többi szerelmes, ő sem beszélt egyébről, mint szerelme tárgyáról. –
Valóságos ékkő, Derfel – bizonygatta –, egy ír gyémánt! – Hosszú léptekkel rótta
mellettem az utat, egyik karját átvetve vállamon, hosszú fekete hajában egymásnak
koccanó harcosgyürükkel, melyekkel fonatait egyben tartotta. Szakállát immár egyre több
ősz szál tarkította, de még így is jóvágású férfiú maradt, csontos orrával és sötét, fürge
szemével, melyek a szenvedély tüzétől izzottak. – A neve – szólt álomittas hangon –
I s e u l t .
– Hallottuk hírét – feleltem szárazon.
– Demetia gyermeke – folytatta –, Oengus mac Airem leánya. Uí Liatháin hercegnője,
barátom. – Úgy ejtette Oengus mac Airem törzsének nevét, mintha minden egyes
szótagot a legnemesebb aranyból öntötték volna. – Uí Liatháini Iseult. Még csak tizenöt
nyarat látott, és máris oly szépséges, akár az éjszaka.
Arthur Guinevere iránt érzett zabolátlan szerelmére gondoltam, majd saját
csillapíthatatlan vágyakozásomra Ceinwynért, és a szívem is belesajdult. Tristant
elvakította a szerelem, magával repítette, félőrültté tette. Mindig is szenvedélyes férfiú
volt, ingázva a legsötétebb kétségbeesés és a magasan szárnyaló önfeledt boldogság
közt, ám most először lehettem tanúja, miként kapja fel lelkét pilleként a szerelem vihara.
– Atyád – figyelmeztettem – vissza akarja kapni Iseultot. – Atyám öreg – felelte ő,
félresöpörve minden ellenvetést –, és mikor meghal, vitorlák szárnyán repítem az én Uí
Liatháini hercegnőmet Tintagel érckapuihoz, hol kastélyt építtetek neki, melynek
ezüsttornyai a csillagokba érnek. – Felnevetett, saját szertelenségét hallva. – Imádni
fogod őt, Derfel.
Többet nem is szóltam, csak hagytam, hogy beszéljen és beszéljen. Nem szomjúhozta
híreinket, mit sem érdekelte, hogy három leányom született, vagy hogy a szászok
védekezésbe szorultak, az ő mindenségében nem jutott másnak hely, csak Iseultnak. –
Várj csak, míg meglátod, Derfel! – mondogatta újra és újra, s minél közelebb értünk
Menedékükhöz, annál izgatottabb lett, míg végül, képtelenül egyetlen pillanatig is tovább
távol maradni Iseulttól, felkapott lovára és előre vágtatott. Arthur incselkedő pillantást
vetett rám, azután elfintorodott. – Szerelmes – legyintett, mintha szükség lenne
magyarázatra. – Örökölte atyja jellemét – tette hozzá Arthur mogorván.
– Te és én ismerjük a szerelmet, uram – szóltam –, legyünk hát kedvesek hozzájuk.
Tristan és Iseult menedéke gyönyörű helyen feküdt, talán a leggyönyörűbb helyen, amit
csak valaha láttam. Ehelyütt az enyhe lankákat patakok és erdőségek szelték át meg át,
gazdag folyók szaladtak sebesen a tenger felé, s a magas szirtek hangosak voltak a
rikácsoló madárseregtől. Zabolátlanul vad hely, ám mégis fényűző, épp a szerelmesek
fennkölt tébolyához illő.
És itt, egy erdő mélyén megbúvó aprócska csarnokban, találkoztam Iseulttal.
Apró, sötét, réveteg és törékeny, így emlékezem Iseultra. Alig több egyszerű gyermeknél,
noha egy asszony szerepkörébe kényszerítették Mark király házassága által. Az én
szememben félénk, vékonyka leánynak tetszett, a nem túl távoli asszonykor burkolt
ígéretével hatalmas, sötét szemében, melyeket le sem vett rólunk, míg Tristan erősködött,
hogy üdvözöljön bennünket. Iseult meghajolt Arthur előtt. – Nem kell meghajolnod – szólt
Arthur, felemelve a lányt –, hisz királynő vagy. – Azután ő ereszkedett féltérdre, hogy
csókkal illesse a parányi kezet.
Iseult hangja éppoly erőtlen volt, akár egy árny sustorgása. Fekete haját, hogy
korosabbnak tűnjék, jókora hajtekercsbe fonva viselte feje tetején, s alaposan megrakta
magát ékszerekkel is, ám ezeket oly esetlen bájjal viselte, hogy leginkább Morwennára
emlékeztetett, mikor felöltözött anyja ruháiba. Szorongással tekintett ránk. Iseult, úgy
gondolom, még Tristan előtt ráébredt, hogy fegyveres lovasaink nem barátként, hanem
sokkal inkább bírákként érkeztek.
Culhwch ellátta a szerelmeseket mindennel. A hasadékfából és rozsszalmából emelt
csarnok nem volt nagy, ám gondosan megépített, s egykoron egy törzsfő lakott itt, aki
támogatta Cadwy lázadását és ezért a fejével fizetett. A csarnokot, a közelben álló három
kunyhóval és egy terménytárolóval egy cölöpkerítés fogta körbe, egy fákkal sűrűn benőtt
lapos földmélyedésben, ahol a tenger felől érkező viharos szelek nem tehettek kárt az
építményekben, s ahol hat hűséges lándzsás őrizte a szerelmeseket és a rabolt kincset
rejtő földhalmot. Tristan és Iseult itt gondolta szerelmét negédes dalba önteni.
Arthur azonban egy csapásra foszlányokra tépte a muzsikát. – A kincset – közölte
Tristannel még azon az éjjelen – vissza kell juttatnod atyádnak.
– Megkaphatja! – kiáltott Tristan. – Csupán azért hoztam magammal, hogy ne szoruljak a
könyörületedre, '75ram.
– Amíg ezen a földön élsz, herceg – szólt Arthur nehézkesen –, a vendégünk vagy.
– És mennyi ideig lesz ez így, uram? – kérdezte Tristan.
Arthur összevonta szemöldökét és felnézett a csarnok megfeketedett gerendáira. – Már
esik is? Oly rég nem esett már.
Tristan újra feltette a kérdést, és Arthur újra megtagadta a választ. Iseult a herceg kezéért
nyúlt és megszorította, miközben Tristan Lugg Vale-re emlékeztette Arthurt. – Amikor
senki más nem sietett a segítségedre, uram, én akkor is megtettem – szólt Tristan.
– Megtetted, herceg – engedte meg Arthur.
– S amikor Owain ellen harcoltál, én ott álltam melletted.
– Megtetted – ismételte Arthur.
– És elhoztam lándzsáimat London alá is.
– Megtetted, herceg, és vitézül harcoltatok.
– Magamra vettem a Kerekasztal esküjét is – folytatta a sorolást Tristan. Immár senki sem
nevezte Britannia Testvériségének.
– Így tettél, herceg – ismerte el Arthur vonakodva.
– Akkor hát, uram – kérlelte Tristan –, nem érdemlem segítséged?
– Sokat érdemelsz, herceg – felelt Arthur –, és észben is fogom ezt tartani. – Kitérő
válasz volt, de Tristannek aznap estére be kellett érnie ennyivel.
Hátrahagytuk a szerelmeseket csarnokukban és az eleségraktárban vetettünk
szalmaágyat magunknak. Az eső elvonult aznap este, a következő nap meleg és
gyönyörűséges hajnalra ébredtünk, hogy azt találjuk, Tristan és Iseult már elhagyta a
csarnokot. – Ha maradt cseppnyi józan eszük – morogta Culhwch –, olyan messze
mennek innét, amilyen messzire csak tudnak.
– Ezt teszik vajon?
– Nem maradt cseppnyi józan eszük sem, Derfel, hiszen szerelmesek. Azt hiszik, az
egész világ kegyesen tekint rájuk. – Culhwch alig észrevehető sántítással járt, az Aelle
elleni ütközetben szerzett seb örökségeként. – A tengerhez mentek – mondta végül –,
imádkozni Manawydanhez.
Culhwch és jómagam követtük a szerelmeseket, kimászva a védett földteknőből, az éles
szirtben végződő szeles dombtetőre, mely felett tengeri madarak köröztek és amelynek
tövéhez fehér tajtékot vetve csapódtak az óceán szüntelen hullámai. Culhwch és én a
szirttetőn álltunk meg, majd lenéztünk a parányi öbölre, hol Tristan és Iseult sétált a
homokfövenyen. Előző este, figyelve a feszengő királynőt, még nem értettem igazán, mi
lovallta Tristant a tébolyult szerelembe, ám azon a szeles reggelen már megértettem.
Figyeltem, ahogy Iseult hirtelen elválik Tristantől és előreszalad ugrándozva, majd
hátrafordulva és szerelmese felé kacagva. Laza fehér öltözetet viselt és fekete haja,
kiszabadulván a hajfonat szorításából, szabadon repkedett feje körül a sós tengeri
szélben. Olyannak tetszett, akár egy pajkos kobold, akár a vízi nimfák, akik gyakorta
táncoltak Britannia földjén még a rómaiak eljövetele előtt. Es ekkor talán hogy
incselkedjék Tristannel, vagy hogy fohászai közelebb érhessenek Manawydan, a tengeri
isten füleihez, Iseult fürgén beszaladt a partot ostromló hullámok közé. Oly mélyen merült
el a hullámokban, hogy el is tűnt szemünk elől, hátrahagyva a döbbent Tristant a
homokparton, amint a vadul örvénylő fehér tajtéktömegre meredt. Azután, oly kecsesen,
akár a vidra a hegyi patakból, előbukkant a habok közül. Integetett, majd úszott egy
keveset, azután kigázolt a partra testéhez tapadó vizes fehér ruhájában. Képtelen voltam
nem meglátni aprócska melleit és hosszú, karcsú lábait, ám Tristan hamarosan elrejtette
őt szemünk elől, hosszú fekete köpenyébe burkolva a testet, majd ott, a kavargó tenger
mellett, erősen magához szorította, hogy sósnedves hajának préselje arcát. Culhwch és
én hátrébb léptünk, magukra hagyva a szerelmeseket a homokparton a szilaj szélben,
mely aznap a mesés Lyonesse felől fújt.
– Nem küldheti vissza őket – morogta Culhwch.
– Nem, azt nem teheti – értettem vele egyet. A szüntelenül mozgó tengerre meredtünk.
– Akkor hát Arthur miért nem biztosítja őket erről? – akarta tudni Culhwch ingerülten.
– Nem tudom.
– El kellett volna küldenem őket Broceliandébe – A szél megemelte Culhwch köpenyét,
amint nyugatnak indultunk a kis öböl feletti dombtetőn. Utunk elvezetett egy magaslatra,
ahonnét az egész természetes kikötőt beláthattuk, ahol az óceán elárasztotta a folyóágyat
és széles, védett tengeri tavakat hozott létre. – Halcwm – nevezte meg Culhwch a kikötőt
–, és a füst a sófőzők üstjeit jelzi. – A tavakon túl szürkén pislákoló fények felé mutatott.
– Kell lennie olyan hajósnak, aki elvihetné őket Broceliandébe – szóltam, hisz a kikötőben
legalább tucatnyi hajót láttam horgonyozni.
– Tristan nem menne el – rázta a fejét Culhwch komoran. – Felvetettem már neki, de ő
barátjának hiszi Arthurt. Megbízik Arthurban. Alig várja, hogy király legyen, s lándzsáit
felajánlja a szolgálatára.
– Akkor hát miért nem végez atyjával? – kérdeztem keserűen.
– Ugyan abból az okból, amiért mi sem vágjuk el annak a fattyú Mordrednek a torkát –
felelt Culhwch. – Egy királyt megölni nem holmi apróság.
Azon az estén újra a csarnokban vacsoráztunk, s Tristan újra felvetette a kérdést, meddig
maradhat ő és Iseult Dumnoniában, ám Arthur ezúttal is kerülte az egyenes választ. –
Holnap – ígérte Tristannek –, holnap mindent eldöntünk.
Ám másnap reggel két sötét hajó furakodott be Halcwm tengeri tavai közé, karcsú
árbocain rongyos vitorlákkal, orrán sólyomformát mintázó faragványokkal. A két hajó
evezőspadjain csak úgy hemzsegtek a férfiak, kik, miután a tengeri szelek
cserbenhagyták a vitorlákat, megmerítették evezőlapátjaikat és a partvonal felé vezették a
sötét hajókat. Kévébe kötött lándzsák támaszkodtak a hajók tatjának, ahol a kormányosok
hatalmas lapátjaikkal a biztonságos rév felé irányították a dereglyéket. A hajók orrához
mindenütt zöld ágakat kötöztek, jelezve, hogy a lélekvesztők békében érkeztek.
Nem tudhattuk, ki jött a két hajóval, de kételynek így sem maradt hely. Mark király ért el
hozzánk Kernowból.
Mark király nagytestű ember volt, aki engem leginkább az öregkori Utherre emlékeztetett.
Oly kövér volt, hogy segítség nélkül képtelen lett volna megmászni Halcwm dombját, így
négy lándzsása hordozta székét, két erős rúd segítségével. Negyven lándzsás szegődött
kíséretül a királyhoz, kiket Cyllan, Mark bajnoka vezetett. A nehézkes hordszék lassan
imbolyogva ért fel a dombtetőre, majd le a fás völgybe, hol Tristan és Iseult menedéket
remélt találni magának.
Iseult felsikoltott, mikor meglátta őt, majd rémületében menekülni próbált férje elől, ám a
cölöpkerítésen mindössze egy bejárat nyílt, és azt is eltorlaszolta Mark roppant
hordszéke, így hát visszaszaladt a csarnokba, csapdába esett szerelméhez. A csarnok
kapuját Culhwch emberei vigyázták, ők pedig nem voltak hajlandóak beengedni Cyllant,
vagy akár Mark egyetlen más emberét az építménybe. Hallottuk Iseult reményvesztett
zokogását, Tristan kiáltozását, és Arthur könyörgését. Mark király megparancsolta, hogy
székét a csarnok kapujával szemközt eresszék le, és itt várakozott, míg Arthur, fakó és
feszült vonásokkal, elő nem bukkant és le nem térdepelt előtte.
Kernow királyának petyhüdt arcát szétszakadt vérerek foltjai tarkították. Szakálla ritkás
volt és fehér, lélegzete reszelősen tört fel torkából, apró szeméből nyálka szivárgott.
Biccentett Arthurnak, majd kikecmergett székéből, és vaskos, bizonytalan lábán követte őt
a legközelebbi viskóba. Meleg volt a nap, ám Mark tömzsi testét fókaprém köpenybe
bújtatta, mintha bizony fagyosnak találná. Elfogadta Arthur segítő karját, míg elfáradt a
kunyhóig, ahol már előre felállítottak a számukra két széket.
Culhwch, nem rejtve véka alá undorát, testével torlaszolta el a csarnok bejáratát, és
elővonta kardját. Egy ideig én is ott álltam, míg mögöttünk a fekete hajú Iseult
vigasztalanul zokogott.
Arthur egy teljes órán át maradt a kunyhóban, majd előjött, hogy tekintetét Culhwchra és
rám emelje. Fáradtan sóhajtott, majd elhaladt mellettünk, és eltűnt a csarnokban. Nem
hallottuk, mit mond, ám annál inkább hallottuk Iseult sikolyát.
Culhwch megvetően mérte végig Kernow lándzsásait, szinte könyörögve, hogy egy,
legalább egy kihívja maga ellen, ám senki sem dacolt vele. Cyllan, a bajnok,
mozdulatlanná merevedett a kapu mellett, kezében lándzsájával és jókora hosszú
k a r d j á v a l .
Iseult újra sikoltott, majd hirtelen Arthur bukkant elő a napfénybe és ragadta meg
karomat. – Jöjj, Derfel.
– És én? – kérdezte Culhwch neheztelve.
– Őrizd őket, Culhwch – felelt Arthur. – Senki sem léphet a csarnokba.
Elindult, és én vele tartottam.
Nem szólt semmit, miközben megmásztuk a dombot a csarnoktól, és nem szólt, amint a
kanyargós ösvényen tovább sétáltunk, sőt még akkor sem, miután felértünk a szirt
tetejére. A tengerbe nyúló kavicsos földnyelven sziporkázva törtek meg a tajtékos
hullámok, hogy permetüket magasba kapja a szüntelen szél. A nap fennen ragyogott le
ránk, ám a tengerre már sötét felleg ereszkedett, és Arthur mozdulatlanul meredt az üres
hullámokat dagasztó fekete esőre. A szél belekapaszkodott fehér köpenyébe. – Ismered
Excalibur legendáját? – kérdezte hirtelen.
– Jobban, mint te magad, gondoltam, ám most sem árultam el, hogy a penge egyike
Britannia elveszett Kincseinek. – Annyit tudok, uram – feleltem, eltöprengve azon, hogy
vajon miért tesz fel nekem ily kérdést e vészterhes pillanatban –, hogy Merlin egy
álomvetélkedésen nyerte el, még Írországban, és hogy a Köveknél adta át neked.
És azt is elmondta, hogy amikor nagy szükségben leszek, egyebet sem kell tennem, mint
elővonni a pengét, belemártani a földbe, és Gofannon a Túlvilágról is a segítségemre fog
sietni. Igazam van?
– Igen, uram.
– Akkor hát, Gofannon! – üvöltötte a tengeri szélbe, amint elővonta a csillogó pengét. –
Jöjj! – És e kiáltással a földbe döfte a kardot.
Sirály rikoltott a szélben, a tenger próbálta magával szippantani a sziklákat, amint
visszavonult a mélyben, sós szél kapaszkodott köpenyeinkbe, ám isten nem mutatkozott.
– Bocsássák meg nekem az Istenek – szólt végül Arthur, az imbolygó pengére meredve
–, de egyébre sem vágyom, mint megölni azt a hájas szörnyeteget.
– Akkor hát miért nem teszed? – kérdeztem nyersen.
Egy ideig nem felelt és láttam, hogy könnyek peregnek végig beesett arcán. – Halált
kínáltam nekik, Derfel – mondta ki. – Gyors és fájdalommentes halált. – Letörölte arcát,
majd hirtelen haragjában felrúgta a pengét. – Istenek! – köpte a pengére. – Miféle
I s t e n e k ?
Kihúztam Excaliburt a gyepszőnyegből, és letöröltem a földet hegyéről. Nem volt hajlandó
elvenni tőlem, ezért tiszteletteljesen lefektettem a pengét egy szürke görgetegkőre. –
Akkor hát mi történik velük, uram? – kérdeztem.
Arthur letelepedett egy másik sziklára. Egy ideig nem válaszolt, csak a távoli esőt nézte a
tenger felett, míg a könnyek tovább peregtek arcán. – Nekem az életem – mondta végül –
esküim szerint kell leélnem. Nem ismerek más módot. Gyűlölöm az esküt, miként minden
férfi, hisz az eskü megköt bennünket, megfoszt szabadságunktól, és ki az közülünk, ki ne
szabadságra vágyna? De ha elhagyjuk esküinket, elhagyjuk legfőbb vezérfonalunk. A
káoszba hullunk. Elbukunk. Nem leszünk különbek a fenevadaknál. – Egyszeriben
képtelen volt tovább folytatni, és csak zokogott vigasztalanul.
A tenger méltóságteljes szürke hullámaira meredtem. Honnét, tűnődtem el, indulnak ezek
a hullámok, és hová tartanak? – Tegyük fel – szóltam idővel –, hogy egy eskü csupán jó
szándékú tévedés.
– Tévedés? – nézett fel rám, majd fordult ismét az óceánhoz. – Néha – folytatta színtelen
hangon – egy esküt nem lehet megtartani. Nem menthettem meg Ban királyságát, pedig
Isten rá a tanúm, mennyire próbáltam, mégsem tehettem meg. így hát megszegtem
eskümet és fizetni is fogok érte, noha nem szántszándékkal tettem. Meg kell ölnöm
Aelle-t, és ezt az eskümet, ha törik, ha szakad, be is tartom, ám azzal még nem szegtem
meg, hogy késedelmet szenved az ügy. Ígéretet tettem rá, hogy visszafoglalom Henis
Wyrent Diwrnachtól, és egy napon ezt is teszem majd. Ez az esküm talán valóban
tévedés, de már megesküdtem. Ím hát a válasz kérdésedre. Ha esküd tévedés is,
kötelességed beteljesíteni, hisz megesküdtél. – Letörölte könnyeit. – így hát egy napon
Diwrnach ellen kell majd vezetnem lándzsáimat.
– Marknak nem tettél esküt – szóltam keserűen.
– Igaz – engedte meg –, ám Tristan és Iseult annál inkább.
– És az ő esküjük a te ügyed is? – kérdeztem.
Kardjára meredt. A szövevényes mintákkal kihányt ezüstös penge és a kinyújtott nyelvű
sárkányfő tompán tükrözték vissza a távoli palaszürke felhőket. – A kard és a szikla –
suttogta, talán a pillanatra gondolva, amikor Mordred királyunkká emelkedett. Hirtelen
felállt, majd hátát fordítva a kardnak a szárazföld zöld szíve felé fordult. – Tegyük fel –
szólt hirtelen –, hogy két eskü ütközik egymással. Tegyük fel, esküt tettem rá, hogy
oldaladon harcolok, ám ugyanilyen esküt tettem ellenségednek is. Melyiket teljesítsem?
– Amelyik elébb tétetett – feleltem, jól ismerve a törvényt.
– És ha mindkettőt együtt tettem?
– Akkor vesd alá magad a király ítéletének.
– Miért épp a királyénak? – Úgy kérdezgetett, akárha zöldfülű lándzsás lennék, kit a
törvényre okít.
– Mert esküd köt királyodhoz – feleltem engedelmesen –, és mert minden kötelmed felett
köt neki adott szavad.
– Így hát a király esküink birtokosa – szólt kényszeredetten –, és király nélkül nem
vagyunk egyebek teljesíthetetlen eskük átláthatatlan szövevényénél. Király nélkül a káosz
uralkodik. Minden eskü a királyhoz vezet, Derfel, minden kötelmünkkel a királynak
tartozunk, minden törvényünk királyunkat oltalmazza. Ha ellene szegülünk a királynak, a
rendnek szegülünk ellene. Harcolhatunk más királyok ellen, akár meg is ölhetjük őket, de
csak mert királyunkat, s vele a rendet fenyegetik. A király, Derfel, egy az országgal, és mi
a királyhoz tartozunk. Bármit is teszünk, királyunkat kell támogatnunk.
Tudtam, hogy nem Tristanről és Markról beszél. Mordredet értette, felbátorítván arra,
hogy szóba hozzam a kimondatlan gondolatot, melynek súlya évek óta nyomta már
Dumnonia vállát. – Vannak olyanok, uram – mondtam kimérten –, akik szerint neked
magadnak kellene királlyá lenned.
– Nem! – üvöltötte a szélbe a szót. – Nem! – ismételte, immár csendesebben, felém
f o r d u l v a .
– A kőre fektetett kardra tekintettem. – Miért nem?
– Mert esküt tettem Uthernek.
– Mordred – mondta lassan – nem alkalmas királynak. És ezt te is tudod.
Elfordult, és újra a távolba fúrta tekintetét. – Mordred a királyunk, és nekünk elég, ha
ennyit tudunk róla. Birtokosa eskünknek. Mi nem ítélhetjük meg őt, ő megítélhet
bennünket, s ha te vagy én úgy döntünk, hogy másnak kellene királynak lennie, hová lesz
akkor a rend? Ha valaki igaztalanul foglalja el a trónt, akkor bárki elveheti azt. Ha én
elveszem, miért ne venné el tőlem is valaki? Ott lenne vége minden rendnek. Káosz
várna ránk.
– Gondolod, hogy Mordredet érdekli a rend? – kérdeztem keserűen.
– Azt gondolom, Mordredet még királyunkká sem koronáztuk annak rendje és módja
szerint – felelt Arthur. – Azt gondolom, hogy a reá váró feladatok megváltoztathatják. Én
is úgy hiszem, hogy inkább nem fog megváltozni, de mindenekelőtt Derfel, hiszem, hogy
ő a mi királyunk, s ezért el kell viselnünk őt, ha tetszik, ha nem. Az egész világon, Derfel –
folytatta, hirtelen felkapva Excaliburt és széles mozdulattal körbemutatva a láthatáron –,
az egész világon csupán egy biztos rend létezik, s ez a királyság rendje. Nem az Isteneké.
Ők elhagyták Britanniát. Merlin úgy gondolta, visszahozhatja őket, és nézd most meg
Merlint. Sansum azt mondja, az ő istenének van hatalma, és ez talán igaz is, ám ez az
isten nem nekem való. Én csak királyokat látok, s a királyokban esküket és
kötelességeket. Ezek nélkül oktalan vadállatok lennénk, kik odújukért marakodnak. –
Visszatolta Excaliburt a hüvelyébe. – A királyok oldalára kell álnom, mert nélkülük
káoszba hullanánk, ezért hát közöltem Tristannel és Iseulttal, hogy ki kell állniuk a törvény
e l é .
– Törvény! – kiáltottam, kiköpve a fűre.
– Arthur dühösen pördült felém. – Vád érte őket – kiáltott –, a tolvajlás vádja. Az
esküszegés vádja. A paráznaság vádja. – Az utolsó vádra eltorzult arca, és újra a tenger
felé fordulva kiköpött.
– Hiszen szerelmesek! – tiltakoztam, és mikor nem válaszolt, egyenest nekitámadtam. –
És neked törvény elé kellett állnod, Arthur ap Uther, amikor megszegted esküdet? És nem
a Bannek tett esküdet, de azt, amelyikkel Ceinwynt a jegyeseddé tetted? Esküt szegtél,
mégsem hurcolt senki az elöljárók elé!
Ádáz haraggal pördült ismét felém, és néhány szívdobbanásnyi időre már azt gondoltam,
újfent elővonja az Excaliburt, s azzal ront rám, de azután megrázkódott és mozdulatlanná
lett. Szemében megint könnyek csillantak. – Megszegtem eskümet, igaz. Gondolod, nem
bántam meg épp eléggé?
– Mégsem engednéd, hogy Tristan esküjét szegje?
– Ő tolvaj! – vicsorogta Arthur dühödten. – Gondolod, hogy kockáztatnunk kellene a sok
évnyi háborúskodást egy tolvajért, ki saját mostohaanyjával fekszik össze? Te beszélsz
majd a halott földművesek családjával, és kárpótolod őket szeretteik haláláért, Tristan
szerelmének nevében? Gondolod, hogy asszonyoknak és gyermekeknek kell meghalnia,
csak mert egy herceg szerelembe esett? Ez lenne a te igazságod?
– Az az én igazságom, hogy Tristan a barátunk – válaszoltam, s amikor nem felelt,
kiköptem a lába elé. – Te küldettél Markért, igaz? – vádoltam.
Bólintott. – Igen. Iscából küldtem fullajtárt.
– Tristan akkor is a barátunk! – ordítottam.
Lehunyta szemét. – Megrabolt egy királyt – szólt csökönyösen. – Aranyat rabolt,
feleséget, büszkeséget. Megszegte esküjét. Atyja igazságot akar, és én felesküdtem az
i g a z s á g r a .
– Ő a te barátod is éppúgy – erősködtem –, mint az enyém. Felnyitotta szemét, és rám
meredt. – '45gy király jött hozzám, Derfel, hogy igazságot kérjen. Csak azért utasítsam el
Markot, mert öreg, faragatlan és ocsmány? A fiatalság és szépség talán megérdemli a
maga nyakatekert igazát? Mi egyébért harcoltam ennyi éven át, ha nem azért, hogy az
igazság ugyanaz legyen mindenki számára? – Most már szinte könyörgött hozzám. –
Amikor ide utaztunk, annyi városon és falun át, az emberek talán szétszaladtak,
fegyvereinket látván? Nem! És miért nem? Mert ők is tudják, hogy Mordred királyságában
igazság honol. És most, csak mert egy fiú atyja feleségével bújik az ágyba, félre kellene
dobnunk ezt az igazságot, mint egy kényelmetlenné vált terhet?
– Igen – feleltem meggyőződéssel –, mert ő a barátunk, és mert ha törvény elé kell
állniuk, bűnösnek is fogják találni őket. Semmi esélyük a törvény előtt – tiltakoztam
elkeseredve –, hisz Mark a Szavahihetők közül való.
Arthur arcán szomorú mosoly csillant meg, amint feltört benne az emlék, melyet
szántszándékkal eszébe idéztem. Az emlék Tristannel való első találkozásunkról szólt,
szintén egy jogi természetű vitában, melynek során kis híján égbekiáltó igazságtalanság
történt csupán azért, mert a megvádolt a Szavahihetők közül való volt. A mi
törvényeinkben a Szavahihető által előtárt bizonyítékok vitathatatlanok voltak. Akár ezren
is állíthatták az ellenkezőjét, mindez semmit sem nyomott a latban egy úr, egy druida, egy
pap, egy gyermeke nevében beszélő atya, egy ajándéka nevében szóló ajándékozó, egy
szüzességét védő hajadon, egy állatai nevében szóló pásztor, avagy egy utoljára szóló
elítélt szavával szemben. Mark pedig úr volt, király, kinek szava súlyosabb volt egy
hercegénél vagy egy királynőénél. Britannia egyetlen törvényszéke sem mentette volna fel
Tristant és Iseultot, és ezt Arthur is jól tudta. S Arthur esküt tett, hogy fenntartja a törvényt.
Ám azon a napon, hogy Owain kis híján csúfot űzött a törvényből, mikor szavahihetősége
mögé bújva hazudott, Arthur a kardok törvényéhez folyamodott. Tristan nevében akkor
Arthur szállt harcba Owain ellen, és győzött is. – Tristan – mondtam most Arthurnak –
folyamodhat a kardok törvényéhez is.
– Ehhez joga van – engedte meg Arthur.
– Én pedig a barátja vagyok – folytattam hűvösen –, tehát harcolhatok érte.
Arthur úgy meredt rám, mintha csak most látta volna be ellenségességem valódi
mélységeit. – Te, Derfel? – kérdezte.
– Harcolni fogok Tristanért – jelentettem be fagyos hangon –, mert a barátom. Miként
egykor te is az voltál.
Néhány szívdobbanásnyi időre mozdulatlanná merevedett. – Ez jogodban áll – bólintott
végül –, de nekem akkor is tennem kell a kötelességem. – Elindult, s én tízlépésnyi
távolságból követtem, mikor lassított, én is lassítottam, mikor hátrafordult, félrekaptam a
tekintetem. Harcolnom kellett barátom igazáért.
Arthur kurtán elrendelte, hogy Tristant és Iseultot Culhwch lándzsásai kísérjék Iscába. Ott,
adta tudtunkra, kerül majd sor a törvénykezésre. Mark király adja az egyik bírát, mi
dumnoniaiak a másikat.
Mark király megült székében, s nem szólt egy szót sem. Amellett érvelt, hogy a törvényt
Kemowban üljék meg, pedig azt neki is tudnia kellett, hogy a helyszín mit sem számít.
Tristan nem lép a törvény színe elé, mert Tristan aligha élné túl a törvénykezést. Tristan
egyedül a kardok igazában bízhat.
A herceg kilépett az aprócska csarnok kapuján és farkasszemet nézett atyjával. Mark
vonásai nem árulkodtak érzelemről, Tristan arcából minden szín kifakult, míg Arthur
lehajtott fővel ácsorgott, mint akinek semmi dolga e két férfival.
Tristan nem viselt fegyverzetet és nem hordott pajzsot sem. Harcosgyűrükkel ékesített
fekete haját most gondosan hátrafelé fésülte, és egy fehér vászonszalaggal kötötte
egybe, melyet bizonyára Iseult ruhájáról szaggatott le. Inget viselt, nadrágot és csizmát,
oldalán pedig ott függött kardja. Megtette a távolság felét atyja széke felé, és ott
megállapodott. Elővonta kardját, belenézett atyja kifürkészhetetlen szemébe, majd ledöfte
pengéjét a földbe. – A kardok törvényéhez folyamodom! – jelentette be.
Mark vállat vont, és unott kézmozdulatot tett, melynek nyomán Cyllan elvált lándzsásai
sorától. Tristan láthatóan ismerte a bajnok rátermettségét, hisz nyugtalanul figyelte, amint
a hatalmas testű ember, kinek torzonborz szakálla a csípőjét verdeste, ledobja magáról a
köpenyt. Cyllan hátravetette hollófekete haját a bárd alakú tetoválásról es vassisakot
húzott a fejébe, majd beleköpött tenyerébe, beledörzsölte a köpetet bőrébe, és előrébb
lépett, hogy félrelökje Tristan pengéjét. E mozdulattal jelezte, hogy elfogadja a herceg
k i h í v á s á t .
Előhúztam a Hywelbane-t a hüvelyéből. – Én harcolok Tristan nevében – kiáltottam.
Furcsa nyugtalanság férkőzött hangomba, nem is annyira a küzdelem kilátásaitól, hanem
sokkal inkább mert megéreztem, hogy roppant szakadék nyílik az életemben, szakadék,
mely elválaszt Arthurtól.
– Én harcolok Tristan nevében – erősködött Culhwch. Barátom odasietett és szilajon
megállt mellettem. – Neked lányaid vannak, ostoba – sziszegte oda.
– Miként neked is.
– De én hamarább kipukkasztom ezt a szakállas varangyot, mint te, sápkóros szászok
ivadéka – incselkedett velem Culhwch. Tristan közénk lépett és tiltakozásba fogott, hogy
csakis ő küzdhet meg Cyllannel, mert ez az ö harca és senki másé, de Culhwch
rámordult, hogy húzódjék vissza a csarnokba. – Kétszer akkora férfiakat is lebírtam már,
mint egy szőrcsimbók – mondta még Tristannek.
Cyllan elővonta hosszú kardját és megsuhintotta a levegőben. – Egyszerre csak egy –
vetette oda hetykén. – Mindegy, melyikőtök.
– Nem! – kiáltott fel hirtelen Mark király. Magához intette Cyllant és két másik lándzsását,
és a három férfi a hordszék mellé térdepelve hallgatta végig a király rendelkezéseit.
Culhwch és én feltettük, hogy Mark most jelöli ki három emberét, akik felveszik velünk a
harcot. – Enyém az a szakállas fattyú – döntött idejekorán Culhwch –, tiéd lehet az a
vöröshajú gané, Derfel, a herceg pedig kinyúvasztja azt a kis kopaszt. Két perc alatt
v é g z ü n k .
Iseult osont elő a csarnokból. Bizonyosan megrémisztetté őt Mark látása, mégis előjött,
hogy magához ölelje Culhwchot és engem. Culhwch habozás nélkül felkapta a könnyű
testet a földről, míg jómagam beértem azzal, hogy csókot leheljek a parányi, sápadt
kézfejre. – Köszönöm nektek – hálálkodott azon az erőtlen, sóhajnyi hangján. Szeme
kivörösödött a könnyektől. Lábujjhegyre ágaskodott, hogy Tristant csókolja, majd ijedt
pillantást vetve hájas férjére visszamenekült a csarnok árnyai közé.
Mark megemelte busa fejét a vidraprém nyakravalóban. – A kardok törvénye – szólt
vizenyős hangján – megköveteli, hogy két harcos mérje össze tudását. Sosem volt ez
m á s k é n t .
– Akkor küldd egyesével a nyoszolyólányaidat, felség – kiáltott vissza neki Culhwch –, s
én egyesével bánok el velük.
Mark megrázta fejét. – Egy férfi, egy kard – erősködött –, s a fiam kérte magának e
kiváltságot, ezért hát neki kell harcolnia.
– Felség – szóltam –, a szokás megengedi, hogy bármelyikünk harcolhat barátja nevében
a kardok törvényszékén. Én, Derfel Cadarn, ragaszkodom e kiváltsághoz.
– Még sosem hallottam ilyen szokásról – hazudta Mark.
– Arthur annál inkább – vágtam rá nyersen. – Egykor ő vette fel a küzdelmet fiad
nevében, s most nekem kötelességem ezt megtenni.
Mark Arthur felé fordította zavaros malacszemét, ám Arthur a fejét rázta, mintha azt
felelné, hogy neki semmi köze az egész perpatvarhoz. Mark visszafordult hozzám. – Fiam
bűne oly becstelen, hogy más nem harcolhat igazáért, csakis ő.
– Én fogok harcolni érte! – kiáltottam, majd Culhwch lépett oda mellém, s kezdett
erősködni, hogy ezt a küzdelmet ő fogja megvívni Tristan nevében. A király meredten
nézett bennünket, majd felemelte kezét s unott mozdulatot tett.
Kernow lándzsásai, a vörös hajú és a kopasz férfi parancsnoksága alatt, pajzsfalat
formáltak a király intésére. Két ember mélyen sorakoztak fel, és az első sor
áthatolhatatlan falat formált pajzsaiból, miközben a hátsók a magasba emelték pajzsaikat,
hogy az elöl állók fejét védelmezzék. Azután, mintegy parancsszóra, valamennyien a
földbe szegezték fegyverüket.
– A szemét fattyai – sziszegte Culhwch, amint megértette, mi fog most történni. –
Megtörjük a soraikat, Lord Derfel? – kérdezett rám.
– Ha az istenek is úgy akarják, Lord Culhwch – feleltem bosszúra szomjasan.
Negyvenen sorakoztak fel Kernow embereiből, szemben mi hármunkkal. A negyven
katona lassan araszolt előre összezárt pajzsfalában, a sisakok pereme alól meredt
tekintettel figyelve minden mozdulatunkat. Nem hordoztak lándzsát, s nem vonták elő
pengéiket sem. Nem megölni, csupán kiiktatni akartak bennünket.
És Culhwch meg én rájuk rontottunk. Évek óta nem kellett már pajzsfalat feltörnöm, de az
ősi téboly most is felülkerekedett rajtam, amint Bel, majd Ceinwyn nevét sikoltottam, és a
Hywelbane hegyével a legközelebbi katonának támadtam. A férfi lebukott, én pedig
abban a pillanatban nekivetettem vállam a pontnak, ahol a két szomszédos Pajzs éle
t a l á l k o z o t t .
A fal megtört, és én diadalittasan üvöltöttem fel, amint a Hywelbane markolatgombjával
lecsaptam a férfi tarkójára, majd előredöftem, hogy kiszélesítsem a hasadékot. Egy
csatában embereim mostanra felzárkóztak volna mögém, hogy ékként hasítsanak az
ellenség oldalába és vérével itassák a földet, ám ezúttal senki sem követett, és nem
fegyverek szegeződtek ellenem, csak pajzsok és pajzsok, így bármennyit is lengettem a
Hywelbane pengéjét magam körül, azok a pajzsok áthatolhatatlan rengetegként fogtak
körbe. Megölni egyetlen lándzsást sem mertem, hisz az ellenség jól láthatóan még az
ütközet előtt félrehajította fegyverét, s így nem maradt egyéb választásom, mint hogy
próbálom elrémíteni őket. Azt ők is tudták, hogy nem tehetek komoly kárt bennük, így a
pajzsok gyűrűje egyre szorosabbra zárult körülöttem, amikor pedig a Hywelbane halott
acélként állapodott meg kezem között, Kernow pajzsai hirtelen előrelendültek.
Hallottam, hogy Arthur kurta parancsot ad, és gyanítottam, Culhwch emberei avagy saját
lándzsásaim a segítségünkre siettek volna, ha Arthur vissza nem rendeli őket. Arthur nem
akart véres küzdelmet vagy viszályt Kernow és Dumnonia közt. Csupán egyszer s
mindenkorra véget akart vetni ennek a kínos ügynek.
Culhwch hasonlóképp csapdába esett. Dühödten vetette magát kínzóira, fattyaknak,
kutyáknak és férgeknek címezte őket, ám Kernow emberei tartották magukat a
parancshoz. Egyikünket sem érhette bántalom, de oly szorosan fogtak körül bennünket a
katonák és a pajzsok, hogy Iseulttal együtt csak nézhettük, amint Kernow bajnoka előlép,
földnek szegezi a kardját és kurtán biccent hercege felé.
Tristan tudta, hogy meg fog halni. Előhúzta a szalagot hajából és kardja pengéjére
kötözte, majd csókot lehelt a vászonszalagra. Azután kitartotta kardját, érintette vele a
bajnok pengéjét, és előrerontott.
Cyllan hárított. A két kard csengése hosszan verődött vissza a cölöpkerítésről, majd újabb
visszhangot vetett, amint Tristan másodszor is támadt, ezúttal gyors oldalvágást ejtve
pengéjével, ám Cyllan ezúttal is hárítani tudott. Könnyedén, szinte unottan tette ezt.
Tristan még kétszer támadt, azután már csak fenntartotta csapásai ütemét, s a tőle
telhető gyorsasággal igyekezte lebírni Cyllan ellenállását, de csupán saját karját
fárasztotta, és abban a pillanatban, hogy lélegzethez próbált jutni és hátrébb lépett, a
bajnok előrevetette magát.
Gyönyörűen kivitelezte azt a csapást. Ha csupán azzal törődöm, milyen hozzáértéssel
használja fegyverét, magam is csodálattal adózom előtte. Könyörtelenségében is kegyes
csapás volt, hisz egyetlen szempillantás alatt rabolta el Tristan lelkét. A hercegnek még
arra sem maradt ideje, hogy pillantást vessen a csarnok árnyékában meghúzódó kedvese
felé. Elkerekedett szemmel meredt gyilkosára, miközben átvágott torkából ömleni kezdett
a vér és pirosra festette fehér inget, azután kezéből kihullt a penge, s amint a lélek egy
utolsó sóhajjal elhagyta testét, hang nélkül elvágódott a porban.
– Igazság tétetett, felséges uram – jelentette be Cyllan komoran, amint előhúzta pengéjét
Tristan nyakából és arrébb lépett. A minket körülvevő lándzsások, akik közül egy sem
mert a szemünkbe nézni, lassan hátrébb húzódtak. Szemem elé emeltem a Hywelbane-t,
ám az ezüst penge képét lassan feloldották a könnyeim. Hallottam Iseult sikolyát, amint
férje emberei megölték a hat lándzsást, kik elkísérték Tristant Dumnoniába. Lehunytam a
s z e m e m .
Nem akartam látni Arthurt. Nem akartam beszélni Arthurral. Felkapaszkodtam a
hegyfokra, ahol fohászt mormoltam isteneimnek, könyörögve nekik, hogy térjenek vissza
Britanniába, és amíg imádkoztam, Kernow emberei levitték Iseultot a tengerpartra, ahol a
két sötét hajó várakozott. De nem vitték őt haza magukkal. Uí Liatháin hercegnőjét, az alig
tizenöt nyarat megélt gyermeket, aki nemrég még mezítláb ugrándozott a hullámok között,
és akinek a hangja alig volt több homályos sóhajnál vagy az elhalt hajósok tengeri szelek
hátán utazó szellem hangjánál, egy cölöphöz kötözték, a cölöp köré odahordták a
Halcwm partjainál heverő temérdek uszadékfát, és ott, férje bocsánatot s könyörületet
nem ismerő szeme előtt a királynőt elevenen megégették. Kedvesének testét ugyanazon
máglyára '76etették.
Nem Arthur társaságában tértem vissza. Nem akartam szót váltani vele. Hagytam
elmenni, és aznap éjjel abban a sötét csarnokban húztam meg magam, ahol a
szerelmesek is aludtak. Ezután utaztam haza Lindinisbe, és csak ekkor vallottam meg
Ceinwynnek a lápon elkövetett mészárlást, mikor ártatlanokat öltem le, csak hogy esküm
megtartsam. Beszéltem neki Iseult kínhaláláról. A lángokról és a borzalmas sikolyokról,
férjének részvétlen tekintetéről.
Ceinwyn magához szorított. – Tudtad, hogy ily keménység rejtezik Arthurban? – kérdezte
h a l k a n .
– Nem.
– Egyedül ő áll köztünk és a borzalmak közt – suttogta Ceinwyn. – Mivé lennénk az ő
keménysége nélkül?
Ha lehunyom a szemem, még most, ennyi év után is látom azt a tengerből előlépő
gyermeket, a mosolygó arcot, a bőréhez tapadó fehér haját, a törékeny testet, és a
karokat, amint szerelmese felé rebbennek. Nem hallhatom meg úgy egy sirály rikoltását,
hogy ne őt látnám magam előtt, miként látni is fogom egészen halálom percéig, és
halálomban, bárhová is vetődjék a lelkem, őt fogom ott találni, a gyermeket, akit Camelot
áldozott fel egy rideg király és egy rideg törvény kedvéért.
A kerekasztalnál tett esküt követően évekig nem láttam se Lancelotot, se talpnyalóit.
Amhar és Loholt, Arthur ikerfiai, Lancelot ventai fővárosában éltek, ahol lándzsások
csapatait bízták a gondjaikra, noha úgy tűnt, egyedül a tavernákban vitézkednek. Dinas
és Lavaine szintúgy Ventában maradt, ahol a római istennek, Merkurnak emelt templomot
igazgatták, és szertartásaik pompáját egyedül azok a ceremóniák múlták felül, melyeket
Lancelot palotájában, a Sansum püspök által felszentelt templomban rendeztek. Sansum
gyakori látogatónak számított Ventában, és útjáról visszatérve mindig azt jelentette, hogy
a nép kellőképpen elégedett Lancelottal, amit mi úgy értettünk, hogy egyelőre még nem
szegülnek nyíltan ellene.
Lancelot és kegyeltjei maguk is sokat vendégeskedtek Dumnoniában, leggyakrabban a
Tengeri Palotában, noha gyakorta átrándultak Durnovariába is, hogy részt vegyenek az
ünnepségeken, míg jómagam egyszerűen távol maradtam az ilyen alkalmaktól, mikor
hírét vettem érkeztüknek, és se Arthur, se Guinevere nem erőltette a jelenlétem. A fényes
temetésre sem hívtak meg, mely Lancelot anyja, Elaine halálára következett.
Lancelot, az igazat megvallva, nem bizonyult rossz királynak. Nem volt persze Arthur, így
mit sem törődött a törvény igazságával, az adók mértékletességével vagy az utak
állapotával – az ilyen dolgok egyszerűen hidegen hagyták –, de miután ezekre egyik
korábbi uralkodó sem fordított figyelmet, a különbséget senki sem vette észre. Lancelot
Guinevere-rel együtt csupán önnön kényelmével törődött, és hozzá hasonlóan ő is
remekbe szabott, szobrokkal teli palotát építtetett magának, melynek élénk színekre
festett falait természetszerűleg tükrökkel aggatta teli, hogy egész álló nap saját
tükörképében gyönyörködhessen. Az ilyen fényűzésekre az adókból teremtette elő a
pénzt, és ha Belgae népe súlyos adóteher alatt is nyögött, legalább a szászoktól
megszabadult. Cerdic meglepő módon tartotta magát Lancelotnak adott szavához, és a
rettegett szász lándzsások soha nem fosztogatták Lancelot gazdag földjeit.
De nem is volt szükségük a fosztogatásra, hisz Lancelot maga hívta őket királyságába. A
háború hosszú esztendei alatt a földek elnéptelenedtek, és az erdőségek egyre nagyobb
falatokat haraptak ki maguknak a termőterületekből, ezért Lancelot Cerdic népét
telepítette le királyságában. A szászok pedig örök hűséget fogadtak Lancelotnak,
megtisztították a földet, új falvakat építettek, megfizették a rájuk kirótt adót, és még
lándzsásaikkal is erősítették a király seregét. A palotaőrség, mint hallottuk, már csakis
szászokból állt. A szász testőröket, így hívta őket, magasságuk és hajszínük alapján
válogatta össze. Akkoriban ugyan nem láttam őket, de mikor végül találkoztam velük, úgy
tűnt, valamennyien szálas, szőke férfiak, és tükörfényesre csiszolt csatabárdot
hordoznak. A szóbeszéd szerint Lancelot sarcot fizetett Cerdicnek, noha Arthur dühödten
tiltakozott, mikor a Tanácsban rákérdeztek, hogy igaz-e ez. Arthur helytelenítette, hogy
szász telepeseket hívunk be országunkba, de ebben a kérdésben, sietett hozzátenni,
Lancelot döntése a mérvadó, nem a miénk, s egyedül az fontos, hogy béke van. A béke,
úgy tűnik, mentség mindenre.
Lancelot még kérkedett is azzal, hogy keresztényi hitre térítette szász őreit, és saját
kikeresztelkedése, úgy tetszett, nem csupán színlelés, de szívből jövő buzgalom volt,
legalábbis Galahad, aki gyakorta felkereste Lindinist, így mondta. Sokat beszélt a
templomról, melyet Sansum Ventában felépített, és elmondta, hogy minden egyes nap
kórus énekel, és papok egész serege szolgálja a kereszt misztériumát. – Minden olyan
gyönyörű – szólt Galahad vágyakozóan. Ez még azelőttre esett, hogy láttam Isca híveinek
tébolyát vagy hogy egyáltalán fogalmam lehetett volna ilyen őrület létezéséről, ezért nem
kérdeztem rá, hogy Ventában is így gyakorolják-e a hitet, vagy hogy fivére igyekszik-e
messiásnak látszani Dumnonia keresztényeinek szemében.
– A kereszt felvétele megváltoztatta fivéredet? – kérdezte Ceinwyn.
Galahad gondosan kivárt, míg az apró kezek kiszabadították a guzsalyra szorult fonalat. –
Nem – vallotta meg. – Azt hiszi, elég naponta egy imát elmondania, és utána úgy
viselkedhet, ahogy neki tetszik. Sajna, sok keresztény gondolkodik így manapság.
– És hogyan viselkedik? – kérdezte Ceinwyn.
– Rosszul.
– Akarod, hogy kimenjek a szobából – kérdezte Ceinwyn kedvesen – hogy ne légy
zavarban, amint feltárod a szíved Derfelnek? Azután csak kiáltanál, ha aludni szeretnél
t é r n i .
Galahad felnevetett. – Unatkozik, úrnőm, és a maga módján próbál unalmán
felülkerekedni. Vadászik. – Miként azt Derfel s jómagam is tesszük. Mi rossz a
v a d á s z a t b a n ?
– Lányokra vadászik – szólt Galahad komoran. – Nem bánik velük rosszul, de nem hagy
nekik sok választást. Vannak, akik még kedvelik is, és valamennyiüknek pénzt ad, ám
ettől még a szajháivá teszi őket.
– Ahogyan a királyok tenni szokták – jegyezte meg Ceinwyn szárazon. – Ez minden?
– Órákat tölt annak a két szánalmas druidának a társaságában – folytatta Galahad –, és
senki sem tudja, mi szüksége egy keresztény királynak erre, noha ő állítja, hogy csakis
barátság fűzi őket együvé. Költőket fogad, tükröket gyűjt, s gyakorta felkeresi Guinevere
Tengeri Palotáját.
– Mi célból? – kérdeztem.
– Beszélgetnek, úgy mondják – vonta meg a vállát Galahad. – Úgy mondják,
beszélgetnek a vallásról. Vagy még inkább vitáznak róla. Guinevere nagyon is buzgó hívő
l e t t .
– Isis hívője – csóválta fejét Ceinwyn. A Kerekasztalnál tett esküt követő években
valamennyien hallottuk, hogy Guinevere egyre inkább visszavonul sötét vallásának
rejtelmeibe, a Tengeri Palotát lassan egyetlen Isisnek emelt szentéllyé változtatja, és
szolgálóit, kik kellemben s küllemben nem szenvednek hiányt, Isis papnőinek keni fel.
– A Legfőbb Istennő – szólt Galahad becsmérlő hangon, majd gondosan keresztet vetett,
hogy távol tartsa magától a pogány gonoszt. – Guinevere láthatóan hiszi, hogy istennője
végtelen hatalom birtokosa. Nem hinném, hogy Arthur kedvelné az ilyen praktikákat.
– Beleunt már – vetette közbe Ceinwyn, amint az utolsó szál fonalat is letekerte, majd a
guzsalyt lefektette a cséve mellé a földre. – Rendre amiatt panaszkodik – folytatta –, hogy
Guinevere másról se hajlandó beszélni vele, mint a vallásról. Rettentő unalmas lehet neki
mindez. – Erre a beszélgetésre még jóval azelőtt került sor, hogy Tristan Dumnoniába
menekült Iseulttal, mikor Arthur még szívesen látott vendég volt a házunkban.
– Fivérem állítja, hogy teljesen megigézik őt Guinevere gondolatai – folytatta Galahad –, s
talán így is van. Állítja, hogy ő a legokosabb asszony Britanniában, és hogy addig meg
nem házasodik, míg hasonmását nem találja.
Ceinwyn felkacagott. – Milyen szerencse, hogy nem tette rám a kezét. Mennyi idős most?
– Harminchárom, úgy hiszem.
– Milyen öreg! – kiáltott fel Ceinwyn, és kedvesen rám mosolygott, amiért én egy évvel
fiatalabb voltam. – És mi történt Adéval?
– Fiút adott neki, de meghalt vajúdás közben.
– Nem! – Ceinwynt mindig felzaklatta, ha gyermekágyi halálról hallott. – Azt mondod, van
egy fia?
– Egy fattya – felelt Galahad helytelenítően. – Peredur, így hívja. Most négyéves, és nem
is rossz fiú. Az igazat megvallva, még kedvelem is.
– Akadt már gyermek, akit te ne kedveltél volna? – kérdeztem szárazon.
– Pemzlifejű – felelte, és valamennyien elmosolyodtunk a régi gúnynév hallatán.
– Elképzelni Lancelotot egy gyermek atyjaként! – csóválta a fejét Ceinwyn meglepetten.
Számomra egy újabb királyi fattyú léte említésre sem volt érdemes, de a nők és a férfiak,
figyeltem meg, mindig másként fogadták az efféle híreket.
Galahad, akárcsak fivére, sosem nősült '6Deg, miként nem tett szert földekre sem, ám ettől
eltekintve boldogan élt, és lefoglalta, hogy Arthur követeként járja a világot. Igyekezett
életben tartani Britannia Testvériségét, noha még én is észrevettem, milyen gyorsan
próbálja letudni az ilyen kötelmeket, ezenfelül keresztül-kasul bejárta az összes brit
királyságot, üzeneteket vitt, vitákat simított el és egy király tekintélyével enyhített a
felmerülő gondokon. Szokás szerint Galahad volt az, aki Demetiába utazott, hogy elejét
vegye Oengus mac Airem powysi portyáinak, és Tristan halála után Iseult végzetének
hírét is ö vitte meg a lány atyjának. Sokáig, hosszú hónapokig nem találkoztunk azután.
Igyekeztem Arthurral sem találkozni. Túlságosan is haragudtam rá ahhoz, hogy
válaszoljak az üzeneteire vagy hogy elmenjek a Tanácsba. A Tristan halálát követő
hónapokban kétszer is eljött Lindinisba, én pedig mindkétszer hűvös, kimért
udvariassággal fogadtam, és mindkétszer otthagytam, amint erre alkalom kínálkozott.
Sokáig elbeszélgetett Ceinwynnel, aki próbált összebékíteni bennünket, de én képtelen
voltam kiverni a fejemből annak az elevenen megégetett gyermeknek a képét.
Azt azonban még én sem tehettem meg, hogy teljességgel figyelmen kívül hagyjam
Arthurt. Mordred második beiktatása rohamosan közeledett, és meg kellett tenni a kellő
előkészületeket. A szertartásra Caer Cadarnben került sor, alig rövidke sétára Lindinistől,
ezért Ceinwynnek és nekem óhatatlanul részt kellett vennünk a tervezgetésben. Még
maga Mordred is érdeklődést mutatott, talán mert felismerte, hogy a ceremónia végre
megszabadítja a gyűlöletes fegyelemtől. – El kell döntened – mondtam neki egy napon –,
ki kenjen fel.
– Arthur teszi, nem igaz? – kérdezte zsémbesen.
– Rendszerint egy druida teszi – feleltem türelemmel –, de ha keresztényi ceremóniát
óhajtanál, akkor választanod kell Emrys és Sansum közt.
Mordred vállat vont. – Legyen Sansum.
– Akkor fel kell őt keresnünk.
Egy csikorgó téli napon mentünk. Egyéb dolgom is akadt Ynys Wydrynben, de elébb
elkísértem Mordredet a keresztény szentélybe ahol egy pap közölte velünk, hogy Sansum
püspök éppen misét mond, ezért várakoznunk kell. – Hát nem tudja, hogy királya jött el
hozzá? – förmedtem rá.
– Megmondom neki, uram – rebegte a pap, és eliramodott a felfagyott földön.
Mordred addig őgyelgett, míg rá nem akadt anyja sírjára, mely mellett a fogcsikorgató
hideg ellenére is tucatnyi zarándok térdepelt. Egyszerű sír volt, alacsony földhalom, kis
kőkereszttel, ami valósággal eltörpült az urna mellett, amit Sansum helyeztetett a sír
mellé, a zarándokok felajánlásainak fogadására. – A püspök rögvest itt lesz – szóltam. –
Várjunk inkább odabent?
Mordred a fejét rázta, és összevont szemöldökkel méregette az alacsony sírhalmot. –
Különb sírt érdemelne – mondta.
– Azt hiszem, igazad van. – Meglepett, hogy egyáltalán véleményt formál a kérdésben. –
Te majd megépítheted.
– Másoknak kellett volna e tisztességben részeltetniük – fordult hozzám alig burkolt
b e c s m é r l é s s e l .
– Felség – kezdtem. – Túlságosan is lefoglalt bennünket a királynő gyermekének
megoltalmazása, hogy sem csontjai sorsa miatt aggódtunk volna. De igazad van, ezzel
még adósai vagyunk.
Mordred rosszkedvűen rúgta arrébb az urnát, majd belekukucskált, hogy lássa a
zarándokok által hátrahagyott szegényes kincseket. A sír mellett fohászkodók arrébb
araszoltak, nem is annyira Mordred miatt, akiben aligha ismerték fel királyukat, hanem
sokkal inkább a nyakamban viselt vas amulett láttán, ami ékesen árulkodott
pogányságomról. – Miért temették? – kérdezte váratlanul Mordred. – Miért nem égették
e l ?
– Mert keresztény volt – feleltem, elrejtve tudatlansága felett érzett szörnyülködésemet.
Elmondtam, hogy a keresztények szerint a test új életre kél Krisztus második
eljövetelekor, míg mi pogányok új árnyéktestet kapunk a másvilágon, ezért nincs
szükségünk a testünkre, melyet máglyán égetünk el, hogy lelkünk ne kísértsen a földön.
Ha nem engedhetünk meg magunknak egy igazi halotti máglyát, akkor elégetjük a halott
haját, és levágjuk fél lábát.
– Sírboltot csináltatok neki – lelkesült fel Mordred, miután befejeztem elmélkedésemet.
Megkérdezte tőlem, hogyan halt meg édesanyja, én pedig újra elmeséltem neki az egész
történetet, miként vette nőül Siluriai Gundleus álnok módon Norwennát, és döfte halálra,
mikor az előtte térdepelt. És azt is elmondtam, miként vett bosszút Nimue Gundleuson.
– Az a boszorka – sziszegte Mordred. Félte Nimuét, ami nem is csoda, hisz az még
ádázabb, még komorabb és még szurtosabb lett az utóbbi években. Teljes
visszavonultságban élt Merlin lakhelyének romjai között, ahol egész álló nap varázsigéket
mormolt, tüzeket gyújtott isteneinek, és csak kevés látogatót fogadott, noha ez sem
gátolta abban, hogy olykor minden előzetes bejelentés nélkül feltűnjön Lindinisben, és
tanácskozzék Merlinnel. Az ilyen ritka alkalmakkor mindig igyekeztem rátukmálni egy
kevés ételt, de ahogy a gyerekek menekültek előle, úgy menekült ő is, vadul forgatva
megmaradt szemét, sártól és hamutól szutykos köpenyébe, mocsoktól összetapadt
ágas-bogas hajába burkolózva. A Tor romjai között töltött remetesége során
rákényszerült, hogy végignézze, miként lesz a keresztény szentély egyre nagyobb,
erősebb és befolyásosabb. A régi istenek, gondolhatta, lemondtak Britanniáról. Sansum
persze alig bírta kivárni Merlin halálát, hogy magáénak követelje a Tort és templomot
emeljen az üszkös romok fölé, csak épp azt nem tudta, hogy Merlin minden földjét rám
ö r ö k í t e t t e .
Mordred, megállva édesanyja sírjánál, eltűnődött a hasonlóságon legidősebb leányom és
elhalt anyja neve közt. Tudattam vele, hogy Ceinwyn Norwenna unokatestvére volt. – A
Morwenna és Norwenna jól ismert nevek Powysban – magyaráztam.
– Szeretett engem? – kérdezte Mordred, és a szó annyira nem illett a szájára, hogy egy
pillanatig döbbenten hallgattam. Talán, gondoltam magamban, mégiscsak Arthurnak lesz
igaza. Talán Mordred is belenő a felelősségbe. Az mindenesetre biztos, hogy a hosszú
évek alatt, melyet a társaságában töltöttem, még egyszer sem hallottam ilyen udvarias
társalgást folytatni.
– Nagyon szeretett téged – feleltem az igazsághoz híven. – Édesanyád akkor volt a
legboldogabb – folytattam –, mikor a karjában tarthatott téged. Odafent – mutattam Merlin
csarnokának és álomlátó tornyának üszkös romjaira a Tor tetején. Ott fenn ölték meg
Norwennát és szakították el tőle gyermekét. Mordred még csecsszopó volt, sokkal kisebb,
mint én, mikor elragadtak anyámtól, Ercétől. Vajon Erce még életben lehet? Mai napig
nem utaztam Siluriába, hogy megtaláljam, és vétkem bűntudattal töltött el. Megérintettem
a nyakamban viselt vasat.
– Mikor meghalok – szólt Mordred –, egy sírban akarok nyugodni vele. És én magam
akarom megépíteni azt a sírt. Kőboltozatot emelek – jelentette ki –, s a testünket
talapzatra emelik majd.
– Beszélned kell a püspökkel – biztattam. – Bizonyos vagyok benne, hogy örömmel a
segítségedre lesz. – Legalábbis addig, gondoltam kaján elégtétellel, amíg nem neki kell
fizetnie a sírboltért.
Épp jókor fordultam hátra, hogy lássam Sansumot átsietni a fagyos földön. Meghajolt
Mordred felé, azután engem is üdvözölt a szentélyben. – Csak remélni tudom, Lord
Derfel, hogy az igazság kutatása hozott el ide?
– Én abban a szentélyben keresem az igazat – mutattam a Tor felé –, de királyom szót
kíván váltani veled a saját ügyében. – Magukra hagytam őket, és felkaptattam lovammal a
Torra, elhaladva egy csapatnyi keresztény mellett, akik éjt nappallá téve fohászokat
mormoltak a Tor lábánál, távol tartandó annak pogány befolyását. Ügyet sem vetve
válogatott szidalmaikra megmásztam a meredek domboldalt, hogy azt találjam, a vízi
kapu utolsó vaspántjáról is leszakadt. Kikötöttem lovam a cölöpkerítés egy megmaradt
csorba karójához, majd magamhoz vettem a ruhákkal és prémekkel teli csomagot, melyet
Ceinwyn készített össze, hogy a szerencsétlenek, akik osztoztak Nimuéval remeteségén,
legalább halálra ne fagyjanak a fogcsikorgató télben. Odaadtam Nimuénak a ruhákat, ő
pedig nemtörődöm mozdulattal dobta le a csomagot a hóra, hogy megragadja ruhám ujját
és berángasson az új kunyhóba, melyet pontosan Merlin álomtornyának helyén épített
meg. A viskóban oly tömény bűz uralkodott, hogy kis híján rosszul lettem, ám őt láthatóan
nem indították meg a pokoli viszonyok. Iszonyú hideg volt aznap, és a nyirkos szél hátán
jeges esővel teli, ólomszürke felhők érkeztek kelet felől, mégis szívesebben ácsorogtam
volna odakint a fagyos záporban, mint idebent a bűzben. – Nézd – mutatott Nimue
büszkén egy üstre, nem az Üstre, de egy közönséges, foltozott konyhai edényre, mely a
tetőgerendáról függött alá, teli valamilyen sötét folyadékkal. Fagyöngyágak,
denevérszárnyak, lenyúzott kígyóbőrök, törött agancsok és gyógyfüvek is lógtak a
szarufákról, melyek olyan alacsonyan húzódtak, hogy meg kellett görnyednem a csípős
füsttel eltelt kalyibában. Csupasz férfi feküdt szalmaágyán a távoli sarokban, és
jelenlétem miatt zsémbelt.
– Csend legyen – hallgattatta el Nimue, majd botot ragadott és belepiszkált a kis tűz fölé
akasztott üst sötét folyadékába, amivel inkább támasztott újabb füstöt, mint meleget.
Megforgatta a botot a sűrű folyadékban, s mikor megtalálta, amit keresett, kiemelte azt a
kotyvarkból. Láttam, hogy egy emberi koponya az. – Emlékszel Balise-ra? – kérdezte
N i m u e .
– Persze – feleltem. Balise, a druida már ifjúkoromban aggastyán volt, és mostanra rég
m e g h a l t .
– Elégették a testét – közölte Nimue –, de a fejét nem, és egy druida feje, Derfel, rettentő
hatalom forrása. Egy férfi hozta el nekem a múlt héten. Eddig egy méhviasszal teli
edényben tárolta. Megvettem tőle.
Ami azt jelentette, hogy én vettem meg a fejet. Nimue folyton kultikus erejű tárgyakat
vásárolt: egy halott gyermek magzatburkát, sárkányok fogát, a keresztények varázserejű
kenyerének darabjait, és most egy halott druida fejét. Azelőtt a palotában járt a nyakamra
és követelt pénzt ezekre a szörnyű dolgokra, míg én idővel egyszerűbbnek nem tartottam,
ha hátrahagyok neki egy kevés aranyat, még ha ez azt is jelentette, hogy elvesztegeti a
pénzem minden furcsa kacatra, amit csak felkínálnak neki. Egyszer egy teljes
aranyöntecset adtam egy olyan birka teteméért, mely két fejjel született, Nimue pedig a
keresztények felé néző sáncra szegezte a dögöt, és hagyta ott megrothadni. Nem
szívesen kérdeztem volna meg, mit fizetett a halott ember fejét tartalmazó bödönért. –
Elfolyattam a viaszt – magyarázta –, és lefőztem a húst a fejről. – Részben ez
magyarázta a kunyhóban uralkodó förtelmes bűzt. – Nincs az a jövendölés – toldotta
meg, miközben megmaradt szeme megcsillant a kunyhó sötétjében –, mely felérne azzal,
ha egy druida fejét vizeletben megfőzzük, és hozzáadjuk Crom Dubh tíz barna füvét. –
Hagyta a koponyát lesüllyedni a sötét folyadék aljára. – Most figyelj – intett.
Valósággal szédelegtem a füsttől és bűztől, de engedelmesen kivártam, míg a folyadék
felszíne végigfodrozódik, megvillan a fényben, majd végül megnyugszik, s nem marad
hátra más, mint egy sóhajnyi füstködbe burkolózó sötét tükör. Nimue közelebb hajolt és
visszatartotta a lélegzetét, én pedig tudtam, hogy baljós jeleket keres a fekete felszínen. A
férfi a szalmaágyon szörnyű köhögésbe kezdett, majd erőtlenül markolászni kezdte az
elnyűtt takarót, hogy meztelenségét rejtse. – Éhes vagyok – panaszolta. Nimue ügyet sem
vetett rá.
Kivártam. – Nagyot csalódtam benned, Derfel – mondta hirtelen Nimue, lélegzetével
felborzolva a sötét tükröt.
– Miért?
– Úgy tudom, egy királynőt égettek meg elevenen a szemed előtt. Mennyire örültem volna
a hamvainak, Derfel – szólt feddőn. – Mi mindenre felhasználhattam volna őket. Igazán
tanulhatnál már valamit. – Elcsendesedett, én pedig nem feleltem. A folyadék újra
lenyugodott, és amikor Nimue legközelebb megszólalt, különös, komor hangja még a
füstöt se rebbentette le a folyadékról. – Két király Cadarnbe – kezdte –, de valaki, aki nem
király, uralkodni fog mindenek felett. A holt házasságra lép, az elveszett megkerül, kard
fekszik egy gyermek nyakán. – Azután rémisztő hangon visongani kezdett felriasztva a
mezítelen embert, aki eszelős igyekezettel húzódott a kunyhó legtávolabbi sarkába, ahol
összekuporodott, kezével betapasztva fülét. – Mondd ezt el Merlinnek – szólalt meg
Nimue ismét szokványos hangján. – Ő tudni fogja, mit jelent.
– Megmondom neki – fogadkoztam.
– És mondd el neki – folytatta kétségbeesett igyekezettel, szurtos karmaival markolászva
kezemet –, hogy láttam az Üstöt is. Mondd el, hogy nemsokára felhasználják. Nemsoká,
Derfel! Mondd ezt el neki!
– Megmondom – bólintottam, azután már képtelen voltam tovább elviselni a pokoli bűzt,
és kivontam magam a szorításából, hogy kihátráljak a fagyos esőbe.
Nimue követett a kunyhón kívülre, és megragadta köpenyem sarkát, hogy beburkolja
magát a hideg ellen. Elkísért a kicsorbult vízi kapuig, és furcsán jókedvűnek tűnt. –
Mindenki azt hiszi, hogy vesztésre állunk, Derfel – mondta. – Mindenki azt hiszi, hogy
azoké a koszos keresztény kutyáké lesz az ország. De nem lesz igazuk. Az Üst
hamarosan megmutatkozik, Merlin visszatér, és az Istenek ereje elszabadul a földön.
Megálltam a kapunál és végighordoztam tekintetem a keresztényeken, akik mindig ott
gyülekeztek a domb aljában, hogy széttárt karokkal fohászkodjanak istenükhöz. Sansum
és Morgan rendezte el őket így, hogy imádságukkal tartsák távol a Tor tűzperzselte
csúcsán lakozó istentelen gonoszt. Nimue gúnyosan nézett végig rajtuk. A keresztények
közül néhányan felismerték és a kereszt jelét rajzolták magukra. – Gondolod, hogy a
keresztények győznek, Derfel? – kérdezte váratlanul.
– Attól félek – feleltem, miközben a Tor lábánál felcsapó gyűlölködő kiáltásokat
hallgattam. Eszembe jutottak Isca tébolyba lovalt hívői, és eltöprengtem rajta, hogy ily
ádáz indulatokat vajon meddig lehet még kordában tartani. – Attól félek – ismételtem
k o m o r a n .
– A kereszt nem győzhet – szólt Nimue becsmérlően. – Figyelj csak. – Kihámozta magát
köpenyemből és felemelte nyomorúságos rongyait, hogy felfedje megfonnyadt
meztelenségét a keresztényeknek, majd szemérmetlen mozdulatokkal ringatni kezdte a
csípőjét és vad rikoltást hallatott, mely hosszan visszhangzott a völgy felett. A
keresztények közül többen a kereszt jelét rajzolták magukra, de a legtöbben, figyeltem
meg, ösztönösen kiköptek, hogy távol tartsák maguktól a gonoszt. – Látod – mosolygott
diadalmasan Nimue –, még hisznek az ősi Istenekben. Még hisznek. És nemsoká, Derfel,
bizonyságot is nyernek. Mondd ezt el Merlinnek.
Elmondtam Merlinnek. Megálltam előtte, és közöltem, hogy két király jő majd Cadarnbe,
de olyasvalaki fog ott uralkodni, aki maga nem király, hogy a holt házasul, az elveszett
megkerül, és egy kardot fektetnek majd egy gyermek nyakára.
– Mondd újra, Derfel – nézett fel Merlin, miközben tovább simogatta az ölébe kuporodott
m a c s k á t .
Ünnepélyes hangon elismételtem mindent, majd megtoldottam mondandómat Nimue
ígéretével, hogy az Üst nemsoká felbukkan és hatalma elszabadul. Merlin felnevetett,
megrázta fejét, majd tovább nevetett. Újra végigsimított a macska hátán. – És azt
mondod, egy druida fejét birtokolja? – kérdezte.
– Balise fejét, uram.
Megcsiklandozta a macskát az álla alatt. – Balise fejét elégették, Derfel, hosszú évekkel
ezelőtt. Elégették, azután porrá törték. Semmivé tették. Tudom, mert én magam tettem. –
Lehunyta szemét és elszundikált.
A rákövetkező nyáron, telihold előestéjén, mikor a Caer Cadarn lábánál sorjázó tölgyek
ágai beleroppanni látszottak a levelek súlyába, s amikor a tündöklő napfény megcsillant a
földitökkel, folyókával, füzikével és iszalaggal teliszórt sövényeken, királyunkká avattuk
Mordredet a Caer ősi csúcsán.
Caer Cadarn régi erőssége az év javarészében üresen állt, ám ettől még megmaradt
királyi dombunknak és Dumnonia ünnepei szent helyének. A sáncokra mindig komoly
gondot fordítottunk, noha az erősség belseje már elszomorítóbb képet mutatott a
leromlott viskókkal, melyek a madarak, denevérek és egerek otthonául szolgáló ünnepi
csarnok falának támaszkodtak. Az ünnepi csarnok a Caer Cadarn tágas fennsíkjának alsó
felét foglalta el, míg a magasabban fekvő nyugati részen mohával borított kövek gyűrűje
övezte a palaszürke görgetegkövet, Dumnonia királyságának kövét. Bel itt kente fel félig
isteni, félig emberi fiát, Béli Mawrt első királyunknak, és azóta mindig, még a római
megszállás sötét éveiben is ide jöttek el királyaink, hogy feleskessenek. Mordred ezen a
hegyen született, és kisgyermekként itt is kiáltottuk királyunknak, noha a szertartással
csak királyi rangját nyilvánítottuk ki, és nem róttunk rá semmiféle kötelmet. Most azonban
elérkezett a férfikor küszöbére, ezért a mai naptól kezdve már nem csupán nevében lesz
uralkodónk. Ez a második ünnepség felszabadította Arthurt esküje alól, és felruházta
Mordredet Uther minden hatalmával.
A tömeg korán gyülekezni kezdett. Az ünnepi csarnokot felsikálták, majd lobogókkal és
zöldellő ágakkal díszítették. Mézsörrel és áléval teli hordókat állítottak fel a pázsiton, füst
gomolygott a roppant máglyák felől, melyek felett ökrök, vaddisznók és szarvasok sültek.
Isca tetovált harcosai vegyültek Durnovaria és Corinium elegáns, tógába burkolózó
polgáraival, és mindannyian meghallgatták a fehér köpenyes bárdokat, akik külön erre az
alkalomra megírt énekeikkel Mordred makulátlan jellemét és uralkodásának eljövendő
dicsőségét taglalták. A bárdok szavában sosem lehetett megbízni.
Mordred bajnoka voltam, így a dombon gyülekező urak közt egyedül teljes harci
fegyverzetet viseltem, méghozzá nem azt a foltozott, nyomorúságos öltözetet, melyet a
London körüli csatában, hanem új és mérhetetlenül drága páncélzatot, mely híven
tükrözte nagyságomat. Finom római láncból vert kabátot öltöttem, melyet a nyakrésznél
és az ujjaknál arannyal hánytak ki, térdig érő csizmát, melyen bronzból kovácsolt
szalagok fénylettek, vaslemezekkel bélelt könyékig érő kesztyűt, mely ujjaimat és
felkaromat oltalmazta, és finom, ezüsttel cizellált sisakot, lehajtható díszes nyakvédővel.
A sisak arcvédővel is büszkélkedett, valamint fénylő aranygombbal, melyről frissen fésült
farkasfarok függött alá. A hátamra élénkzöld köpenyt terítettem, a Hywelbane ott függött
az övemen, és pajzsomra a nap tiszteletére nem fehér csillagomat, hanem Mordred vörös
sárkányát festettem.
Culhwch is eljött Iscából. Szorosan magához ölelt. – Micsoda komédia – morogta.
– Nagy és dicső nap ez a mai, Lord Culhwch – szóltam komolykodva.
Culhwch még csak el se mosolyodott, ehelyett komor tekintettel méregette a várakozással
eltelt tömeget. – Keresztények – köpött ki.
– Tényleg sokan eljöttek.
– Merlin itt van?
– Fáradtnak érezte magát – feleltem.
– Úgy érted, több jóérzés van benne annál, hogy idejöjjön – mormolta Culhwch. – És kié
lesz a tisztesség?
– Sansum püspöké.
Culhwch megint csak kiköpött. Szakálla megőszült az elmúlt hónapokban, és egyre
nehézkesebben mozgott, habár megmaradt medvényi termetű, szálas férfiúnak. –
Beszéltél már Arthurral? – akarta tudni.
– Beszélek, ha a szükség úgy hozza – válaszoltam kitérően.
– A barátod akar lenni – tette hozzá Culhwch.
– Nagyon furán mutatja ki a barátságát – feleltem mereven.
– Barátokra van szüksége.
– Akkor szerencsés, hogy ott vagy neki te – vágtam vissza, majd megfordultam, amint a
tülök hangja félbevágta beszélgetésünket. A lándzsások utat nyitottak a tömegben,
pajzsaikat és lándzsanyeleiket használva arra, hogy hátrébb szorítsák a bámészokat, és
az így nyílt folyosón urak, elöljárók és papok menete indult lassan a királyi kör felé.
Felvettem a helyem a menetben, Ceinwyn és a lányaim mellett.
Az aznapi gyülekezet inkább rótta le tiszteletét Arthur, mintsem az új király előtt, hisz
mindannyian az ő szövetségesei voltunk. Eljött Powysi Cuneglas, tucatnyi udvaronca és a
trónörökös, Perddel herceg társaságában, aki atyja kerek, nyílt arcát megörökölve máris
jó megjelenésű ifjúvá cseperedett. Az öreg és nehézkesen vánszorgó Agricola elkísérte
urát, Meurig királyt, és mindkét férfi tógába öltözött az alkalomra. Meurig atyja, Tewdric
még élt, de a vén király már feladta trónját, fejét a papok tonzúrájára borotváltatta, és
visszavonult a Wye völgyének egyik klastromába, ahol belefeledkezett egy keresztény
szövegekből álló könyvtár felállításába, kínosan aprólékos fiára hagyva az uralkodás
nyűgét. Byrthig, aki Gwynedd trónusán atyját követte és mostanra alig két fogát tartotta
meg, nyugtalanul fészkelődött, akárha az egész szertartás szükségtelen időhúzás lenne,
melynek gyorsan a végére kell járni, hogy ő mielőbb elindulhasson a rá várakozó
mézsörös hordók felé. Oengus mac Airem, Iseult atyja és Demetia királya rettegett
Feketepajzsosai társaságában érkezett, míg Lancelotot, Belgae királyát tucatnyi szálas
termetű szász testőre, a gyűlöletes ikerpár, Dinas és Lavaine, és Arthur törvényen kívüli
fia, Amhar és Loholt kísérte.
Arthur, mint láttam, szorosan magához ölelte Oengust, aki örömmel viszonozta a
kedvességet. Úgy tűnt, Iseult kínhalála ellenére nem férkőzött közéjük ellenségeskedés.
Arthur barna köpenyt viselt, talán mert szokott fehér köpenyével sem akarta
elhomályosítani a nap hősének csillogását. Guinevere, mint mindig, most is pompásan
festett vörösesbarna ruhájában, amit ezüsttel szegélyeztek, és a holddal koronázott
szarvasbika képével hánytak ki. Sagramor fekete köntöst viselt, elhozta állapotos szász
feleségét, Mallát, valamint két fiukat is. Kernowból senki sem érkezett.
A királyok, törzsfők és urak lobogói a sáncokra kerültek, ahol frissen festett sárkányos
pajzsot viselő katonák álltak őrt. A kürt hangja újra felharsant, és hangja gyászosan
zengett a napfénnyel teli levegőben, amint húsz makulátlanul öltözött lándzsás a királyi
körhöz kísérte Mordredet, ahol tizenöt esztendővel ezelőtt egyszer már királlyá avatták.
Arra az első ceremóniára télen került sor, a kisgyermek Mordredet pedig prémekbe
burkolták és egy felfordított harci pajzsra fektették. Morgan felügyelte azt az első
szertartást, melyet egy szász fogoly feláldozásával pecsételtek meg, ám ezúttal minden a
keresztény rítusoknak megfelelően zajlott. A keresztények, gondoltam komoran, bárhogy
is vélekedjék Nimue, győzedelmeskedni fognak. Druidák nem is voltak jelen, kivéve talán
Dinast és Lavaine-t, akikre nem osztottak semmilyen szerepet. Merlin békésen szundikált
a lindinisi kertben, Nimue saját magát száműzte a Torra, és ezúttal senkit sem fognak
leölni, hogy az újonnan megválasztott király jövőjét firtassák. Az első alkalommal egy
szász hadifoglyot öltünk meg, a gyomrába döftük a lándzsát, hogy halála lassú és
kínokkal terhes legyen, és Morgan minden gyötrelmes rándulását, minden kiontott
vércseppet árgus tekintettel figyelt, keresve a baljós, árulkodó jeleket. Azok a
jövendölések, amennyire emlékszem, nem voltak túl biztatóak, noha hosszú uralkodást
ígértek Mordrednek. Próbáltam visszaemlékezni a szerencsétlen szász nevére, de csak a
rémült arcot tudtam magam elé idézni, és a tényt, hogy kedveltem őt, ám ekkor hirtelen a
név is felmerült a távoli múlt ködéből. Wlenca! Szegény halálra rémült Wlenca. Morgan
akkor ragaszkodott a halálához, de most, hogy magára vette a kereszt jelét, már csak
Sansum feleségeként volt jelen, és semmilyen szerepet nem játszott a szertartásban.
Elfojtott üdvrivalgás jelezte Mordred érkezését. A keresztények tapsoltak, míg mi
pogányok kötelességtudóan összeérintettük a tenyerünket, azután mindenki
elcsendesedett. A király tetőtől talpig feketébe öltözött, fekete ingbe, fekete nadrágba,
fekete köpenybe, és egy pár fekete csizmába, amik szabása hiába próbálta elrejteni a
megnyomorodott bal lábat. Arany feszület függött a nyakában, és önelégült, torz vigyor ült
kerek, ocsmány arcán, avagy csak a grimasszal próbálta leplezni nyugtalanságát.
Megtartotta szakállát, de a ritkás szőrpamacsok nem sokat javítottak a gumószerű fej
visszataszító megjelenésén. Magában lépett be a királyi körbe és állt meg a királyi kő
m e l l e t t .
Sansum, aki pompásan festett fehér és arany öltözékében, sietett, hogy felvegye a helyét
királya mellett. A püspök magasba emelte karjait, majd minden bevezetés nélkül hangos
imádságba kezdett. Zengő hangja messze elért a tömegben, mely ott örvénylett az urak
és a sáncokon felsorakozott őrök között. – Urunk királyunk – ordította Sansum –, tekints
le a Te fiadra, Mordredre, áldott királyunkra, Britannia napsugarára, az uralkodóra, aki a
Te dumnoniai királyságod új és áldott korba vezeté át. – Megvallom, kicsit kiszíneztem az
imádságot, hisz akkor alig figyeltem oda Sansum dagályos szónoklatára. Bármennyire is
értett Sansum ezen a nyelven, beszédei valahogy mégis mind egyformára sikeredtek,
mindig túl terjengősek lettek, mindig a kereszt túlzó dicséretét zengték, és mindig
igyekeztek a pogányság fertőjét kipellengérezni, ezért inkább a tömeget figyeltem, vajon
hányan tárják szét karjukat és hunyják le szemüket. A legtöbben így tettek. Arthur, aki
mindig késznek mutatkozott tiszteletet mutatni mások vallása iránt, lehajtott fejjel
ácsorgott. Fia kezét szorongatta, míg Gwydre túlsó oldalán Guinevere meredt az égboltra,
szemrevaló arcán rejtelmes félmosollyal. Amhar és Loholt, Arthur Ailleanntől való ikerfiai a
keresztényekkel imádkoztak, míg Dinas és Lavaine csak állt, karját összefonva fehér
köntöse előtt, és Ceinwynre meredt, aki, akárcsak menyegzője napján, ma sem viselt
aranyat vagy ezüstöt. Haja még most is sejtelmes, ezüstös fényben csillogott, és
számomra megmaradt a leggyönyörűbb teremtésnek, aki csak a földet tapodta. Fivére,
Cuneglas király Ceinwyn túloldalán állt, és amikor Sansum egyik, szokásosnál is
terjengősebb gondolatmeneténél elkapta a tekintetem, fanyar mosoly csillant az arcán.
Mordred, aki maga is széttárta karjait, ugyanazzal a kényszeredett mosollyal meredt
v a l a m e n n y i ü n k r e .
Mikor a fohász nagy keservesen véget ért, Sansum megragadta a király karját és
Arthurhoz vezette, aki a királyság oltalmazójaként most új uralkodóval ajándékozta meg
népét. Arthur melegen elmosolyodott, akárha bátorságot akarna plántálni Mordredbe,
majd körülvezette Dumnonia királyi körén, és amint Mordred elhaladt, mindenki, aki maga
nem volt király, térdre hullt előttük. Én, mint a király bajnoka, kivont karddal lépdeltem
mögöttük. Most az egyszer a nap járásával ellentétesen haladtunk, csak hogy
megmutassuk, királyunk Béli Mawr leszármazottja, s mint ilyen, nyugodtan fittyet hányhat
minden élőlények természetes rendjének, habár Sansum püspök természetesen
kijelentette, hogy a nappal szemközt sétálva a király egyszersmind elvetette a pogány
praktikákat is. Culhwch, mint láttam, ügyesen elrejtőzött, így neki nem kellett letérdelnie
az arra haladó király előtt.
Miután két teljes kört leírtak, Arthur a királyok kövéhez vezette és felsegítette Mordredet,
hogy a király egymagában állhasson meg a kő tetején. Legkisebb lányom, Dian, kinek
hajacskáját kukoricavirággal fontuk be az alkalomra, ekkor totyogott előre, hogy szegetlen
cipót fektessen Mordred megnyomorodott lába elé, ezzel jelképezve kötelmét, hogy
gondoskodnia kell népe táplálásáról. Az asszonyok összesúgtak lánykámat látva, amiért
Dian, akárcsak nővérei, megörökölték anyjuk kortalan szépségét. Dian letette a kenyeret,
majd körbefordulva tudakolta, mit is kellene tennie, majd miután nem kapott jelet
ünnepélyesen feltekintett Mordred arcába és abban a pillanatban könnyekben tört ki. Az
asszonyok boldogan felsóhajtottak, amint a gyermek sírva menekült az anyjához, és
Ceinwyn ölébe kapta Diant hogy felszárogassa könnyeit. Gwydre, Arthur fia ezután bőrből
font ostort fektetett a király lábaihoz, annak jelképeként, hogy Mordrednek kötelessége
igazságot tennie országában, azután én magam vittem oda a Gwentben kovácsolt új
királyi kardot, és aranyszálakkal átszőtt fekete bőrmarkolatával előre Mordred felé
nyújtottam. – Felséges uram – kezdtem, mélyen Mordred szemébe nézve –, mától
kötelességed megoltalmazni népedet. – Mordred gúnyos vigyora szertefoszlott, és komor
méltóság költözött a helyébe, ami felélesztette bennem a reménységet, hogy Arthurnak
lesz igaza, és a szertartás ünnepélyessége csakugyan felruházza Mordredet a
képességgel, hogy jó királyunk legyen.
Azután, egyikünk a másik után, átadtuk ajándékainkat. Jómagam egy arannyal és vörös
sárkánnyal díszített sisakot adtam, míg Arthur egy pikkelypáncélt, egy lándzsát, és egy
elefántcsontból faragott dobozt, teli aranypénzekkel. Cuneglas Powys gazdag bányáiból
származó aranyöntecseket kínált fel neki. Lancelot egy jókora arany kereszttel és egy
kisebb, arannyal keretezett elektrum tükörrel ajándékozta meg. Oengus mac Airem két
tömött medveprémet fektetett a lábai elé, míg Sagramor egy aranyból öntött bikafőt tett le
a halom tetejére. Sansum az igaz kereszt egy faszilánkjával gazdagította a királyt, annak
a keresztnek egy darabjával, melyre, mint azt fennhangon bejelentette, egykor magát
Krisztust felfeszítették. A sötét faforgácsot római flaskába zárták és arannyal pecsételték
le. Egyedül Culhwch nem hozott ajándékot. Az igazat megvallva, mikor az ajándékok
átadásra kerültek, és az urak sorban letérdeltek az új király elé, hogy esküt tegyenek,
Culhwcht semerre sem lehetett látni. Jómagam másodikként tettem le az esküt, Arthurt
követve a királyi kőnél, ahol a kincsekkel átellenben letérdeltem és ajkammal Mordred új
kardjának pengéjét érintettem, majd életemre megesküdtem, hogy híven szolgálni fogom.
– Ünnepélyes pillanat volt ez, hiszen királyi esküt tettem, mely minden más eskünek
felette áll.
Akadt a királlyá avatásnak egy új mozzanata is, melynek Arthur kívánságára adtak helyt,
hogy fenntartsák a békét, melyet legfőbb hadúrként Arthur oly gondosan felépített és évek
hosszú során át megőrzött. A ceremónia egyben Britannia testvéri szövetségének
megerősítését is szolgálta, miután Britannia valamennyi jelenlévő királyának csókot kellett
váltania Mordreddel, és szent esküvéssel fogadnia hogy soha nem szít háborút királya
ellen. Mordred, Meurig, Cuneglas, Byrthig, Oengus és Lancelot mind megölelték egymást,
összeérintették kardjuk pengéjét, és esküt tettek rá, hogy megőrzik egymás békéjét.
Arthur sugárzó mosollyal gyámkodott az aktusnál, és Oengus mac Airem, a haramiából
lett király kedélyesen kacsintott felém. Csak jöjjön el az aratás, gondoltam magamban, és
lándzsásai újfent Powys magtárait fosztogatják majd, tegyen uruk bármiféle esküt.
Mikor a királyi esküvések véget értek, magam végeztem be a szertartás utolsó aktusát.
Először odanyújtottam Mordrednek kesztyűs kezem és lesegítettem a királyi kőtömbről,
azután, hogy elvezettem a külső sziklakör legészakibb tagjához, magamhoz vettem királyi
kardját és a csupasz pengét felfektettem a királyság kövére. Ott feküdt, szikrázva a
napfényben, a kard a sziklán, a királyság jelképe, én pedig a király bajnokaként
megtettem a kötelességemet és körbejártam a körön, köpködve és kihívva magam ellen
bárkit, aki meg merné kérdőjelezni Mordred ap Mordred ap Uther jogosultságát ehhez a
földhöz. Menet közben odakacsintottam lánykáimnak, és megbizonyosodtam róla, hogy
köpködés közben legalább egyszer sikerül megtalálnom Sansum pompás köntösét is, ám
ugyanekkora hangsúlyt fektettem rá, hogy egyetlen csepp se érhesse Guinevere hímzett
ruháját. – Mordred ap Mordred ap Uthert ezennel királyunknak kiáltom ki! – harsogtam
újra meg újra. – Ha akad bárki, aki ezt kétségbe vonja, küzdjön meg velem! – Lassan
lépdeltem tovább, kezemben a Hywelbane csupasz pengéjével. – Mordred ap Mordred ap
Uthert ezennel királyunknak kiáltom ki! Ha akad bárki, aki ezt kétségbe vonja, küzdjön
meg velem!
Már kis híján megtettem a kört, amikor hallottam, hogy egy penge reszelős hangon
elősiklik hüvelyéből. – Én kétségbe vonom! – kiáltotta egy hang, majd a tömeg
elszörnyülködve, egy emberként fojtotta vissza lélegzetét. Ceinwyn elfehéredett, és
lányaim, kiket már az is rémített, hogy a szokatlan páncélzatban és vasakban látnak,
rémülten rejtették arcukat vászon szoknyájába.
Lassan visszafordultam és láttam, hogy Culhwch visszatért a körhöz, és most kivont harci
kardjával áll velem szemközt. – Ne – szóltam hozzá –, kérlek.
Culhwch komor arccal lépett a kör közepére és tépte fel a király arany markolatú kardját a
kőről. – Nem ismerem el Mordred ap Uthert a királyomnak – jelentette be ünnepélyes
hangon majd ledobta a királyi kardot a fűbe.
– Öld meg! – kiáltott fel Mordred Arthur mellett állva. – Tedd a kötelességed, Lord Derfel!
– Nem ismerem el, mert nem alkalmas az uralkodásra! – kiáltotta oda a tömegnek
Culhwch. Hirtelen széllökés emelte meg a lobogókat a sáncon és kapaszkodott bele
Ceinwyn ezüstös hajába.
– Parancsolom, hogy öld meg! – kiáltotta Mordred izgatottan.
Beléptem a körbe, hogy farkasszemet nézzek Culhwchhal. A tisztesség úgy kívánta, hogy
küzdjek meg vele, és ha engem megöltek, akkor a király újabb bajnokot választott, és az
egész ostoba perlekedés addig tartott, míg Culhwch sebesülten és összetörten el nem
hullatta vérét Caer Cadarn földjén, vagy még valószínűbben, amíg a kibontakozó
ütközetből Culhwch vagy Mordred pártja győztesen ki nem került. Lerángattam fejemről a
sisakot, kiráztam hajamat a szememből, és kardhüvelyem fölé csatoltam a drága fejvédőt.
Azután, még mindig a Hywelbane-nel a kezemben, magamhoz öleltem Culhwcht. – Ne
tedd ezt – suttogtam a fülébe. – Nem tudlak megölni, barátom, úgyhogy neked kell
megölnöd engem.
– Ez egy varangy, egy féreg, nem király – mormolta ő.
– Kérlek. Nem ölhetlek meg, ezt te is tudod.
Szorosan magához ölelt. – Köss békét Arthurral, barátom – suttogta, majd hátrébb lépett
és visszatolta kardját a hüvelyébe. Felkapta Mordred kardját a fűből, fanyar pillantást
vetett a királyra, azután visszafektette a pengét a sziklára. – Nem harcolok! – kiáltotta,
hogy a dombon mindenki meghallhassa, azután odalépett Cuneglashoz és letérdelt elé. –
Elfogadod az eskümet, felség?
Zavarodott csend hullt ránk, hiszen ha Powys királya elfogadja Culhwch hódolatát, akkor
Powys máris azzal vonja magára az új király haragját, hogy pártját fogja Mordred
ellenségének, ám Cuneglas egyetlen pillanatig sem habozott és Culhwch ajkához emelte
kardja markolatgombját. – Örömmel, Lord Culhwch – felelte. – Örömmel.
Culhwch csókkal illette Cuneglas kardját, majd felegyenesedett és a nyugati kapu felé
indult. Lándzsásai követték, és Culhwch távozásával Mordred magáénak tudhatta a
korlátlan hatalmat az ország felett. Néma csend állt be, majd Sansum üdvrivalgásban tört
ki, a keresztények pedig követték vezetőjüket, s ezzel elismerték új királyukat. A katonák
a király köré gyülekeztek, lelkesen éljeneztek, és láttam, hogy Arthur magára marad. Ő is
odafordult hozzám és elmosolyodott, de én félrekaptam a tekintetem. Visszadugtam
hüvelyébe a Hywelbane-t, azután leguggoltam még most is halálra vált lánykáim elé és
igyekezni megnyugtatni őket, hogy nincs mitől tartaniuk. Rábíztam a sisakom
Morwennára, és megmutattam neki, hogy mozognak az arcvédők előre-hátra a
csuklóvasakon. – El ne törd! – figyelmeztettem.
– Szegény farkas – simogatta meg Seren a sisakra erősített farkat. – Tudod te, mennyi
szegény bárányt megölt?
– Ezért ölik meg a farkast?
– Hát persze.
– Lord Derfel! – csapott fel váratlanul Mordred hangja, s amint felegyenesedtem és
megfordultam, Mordred lerázta magáról hódolóit, hogy a királyi körön átvágva bicegve
felém induljon.
Félúton találkoztunk, ahol meghajtottam előtte a fejem. – Felség.
A keresztények összegyűltek Mordred mögött. Most ők kerekedtek felül, és diadaluk
leplezetlenül kiült az arcukra. – Esküt tettél, Lord Derfel – kezdte Mordred –, hogy
engedelmeskedsz nekem.
– Így igaz, felség.
– Culhwch mégis él – folytatta álmélkodást színlelve. – Hát nem él még mindig?
– Él, felség – feleltem.
Mordred komoran elmosolyodott. – Az esküszegés, Lord Derfel, mindig büntetést
érdemel. Nem erre tanítottál?
– De igen, felség.
– És te, Lord Derfel, az életedre tettél esküt, igazam van?
– Igen, felség.
Mordred megkaparászta ritkás szakállát. – De a lányaid egész csinosak, Derfel, ezért kár
lenne, ha Dumnonia nélkülözni kényszerülne téged. Ezért megbocsátom, hogy Culhwch
még él.
– Köszönöm, felség – mondtam, leküzdve magamban a kísértést, hogy megüssem.
– De egy esküszegés ettől még büntetést érdemel – toldotta meg izgatottan.
– Igen, felség – értettem egyet. – így igaz.
Kivárt egy pillanatot, majd keményen belecsapott arcomba az igazság ostorával.
Felnevetett, és annyira megtetszett neki az arcomra kiülő döbbent kifejezés, hogy
másodszor is megütött. – Megkaptad a büntetésed, Lord Derfel – mondta, majd elfordult.
Talpnyalói felnevettek és lelkesen tapsoltak.
Nem maradtunk az ünnepségre, sem a birkózásra és a színlelt kardcsatákra, sem a
mutatványosok műsorára, a táncoló medvékre és a dalnokok versenyére. A család
gyalogosan tért vissza Lindinisbe. Végigsétáltunk a patak partján, ahol fűzfák és lizinkák
nyíltak. Hazasétáltunk.
Cuneglas egy órán belül követett bennünket. Úgy tervezte, hogy egy hétig velünk marad,
azután tér csak vissza Powysba. – Gyertek ti is velem – vetette fel.
– Esküt tettem Mordrednek, felség.
– Ó, Derfel, Derfel! – Átkarolt és kisétált velem a külső udvarba. – Drága Derfel, te éppoly
reménytelen eset vagy, mint Arthur. Azt hiszed, Mordredet fikarcnyit is érdekli,
megtartod-e esküdet vagy sem?
– Remélem, nem akar ellenségének.
– Ki tudhatja, mit akar? – kérdezte Cuneglas. – Lányokat, talán, esetleg gyors lovakat,
egy menekülő szarvasünőt, és erős mézsört. Jöjj haza, Derfel. Culhwch is ott lesz.
– Mennyire fog nekem hiányozni. – Reméltem, hogy Culhwch talán ott vár rám
Lindinisben, mikor visszatérek Caer Cadarnből, de láthatóan egyetlen pillanatot sem akart
elvesztegetni és máris lóhalálban vágtatott észak felé, nyomában a lándzsásokkal, kiket
azért küldtek ki, hogy megtalálják, mielőtt még a határvonalat átléphetné.
Cuneglas felhagyott a próbálkozással, hogy engem is távozásra bírjon. – Ez az utolsó
haramia Oengus mit keresett itt? – kérdezte zsémbelődve. – Még hogy ő megtartja a
b é k é t !
– Tudja ő is, felség – feleltem –, hogyha elveszíti Arthur barátságát, a lándzsáink elözönlik
az országát.
– Igaza is van – szólt Cuneglas komoran. – Talán épp Culhwchra fogom bízni ezt a
munkát. Maradt Arthurnak bármiféle hatalma?
– Ez Mordredtől függ.
– Tételezzük hát fel, hogy Mordred se teljesen ostoba. Képtelen lennék elképzelni
Dumnoniát Arthur nélkül. – Megpördült, amint egy kiáltás a kapu felől újabb vendég
érkeztét jelezte. Félig már arra számítottam, hogy sárkányos pajzsokat találok, és
Mordred Culhwch nyomában lihegő embereit, ám helyettük Arthur és Oengus mac Airem
érkezett tucatnyi lándzsásával. Arthur habozott átlépni a küszöbömet. – Jó szívvel látsz?
– Természetesen, uram – feleltem, noha nem túl melegen. Lányaim az ablaknál
leskelődtek, s egy pillanattal később máris sikongva rohantak, hogy üdvözöljék Arthurt.
Cuneglas is velük tartott, tüntetőleg ügyet sem vetve Oengus mac Airemre, aki engem
vett célba. Meghajtottam előtte a fejem, de ő máris kedélyesen átkarolt és a vállamat
veregette. Szőrmegallérja verítéktől és zsírtól bűzlött. – Arthur mondja, hogy tíz
esztendeje nem vívtatok egy tisztességes háborút – kezdte. – Ilyen rég lenne, uram?
– Ki fogsz jönni a gyakorlatból, Derfel. Azután lesz valami kis csetepaté, és jön egy
suhanc, hogy kiszaggassa a beleidet és a kutyák elé lökje. Hogy érzed hát magad?
– Öregebbnek, mint amennyire vagyok, uram. Hát te?
– Meg élek – felelte, majd visszasandított Cuneglasra. – Powys királya nem siet
ü d v ö z ö l n i .
– Úgy érzi, felség, hogy lándzsásaid túlságosan is tevékenyek az ő kárára.
Oengus felnevetett. – Munkát kell adnom nekik, Derfel, tudod te, hogy megy ez. A
tunyaság csak bajt szül. így is túl sok a fattyú mostanában. Amellett Írországot is
megszédítették azok a nyomorult keresztények! – köpött ki. – Valami bajkeverő brit,
Padraig, nyavalygó vénlányokká varázsolja az embereimet. Soha nem mertetek kivont
lándzsával jönni ellenünk, ezért azt a kutyát küldtétek, hogy elgyengítsen bennünket.
Manapság, ha egy írnek van egy kis vér a pucájában, Britannia ír királyságaiba kell
menekülnie a keresztények elől. Egy lóherével szédítették meg a jó íreket! El tudod ezt
képzelni? Meghódítani Írországot egy lóherével? Nem csoda, hogy minden valamirevaló
harcos a zászlóm alá sereglik, de mihez kezdjek én velük?
– Megölhetnéd Padraigot? – vetettem fel.
– Már rég halott, Derfel, de a követői nagyon is élnek. – Oengus félrevont az udvar egyik
sarkába, ahol belenézett a szemembe. – Hallom, próbáltad megvédeni a lányomat.
– Így igaz, uram – feleltem. Láttam, hogy Ceinwyn előjön a palotából és magához öleli
Arthurt. Sokáig így maradtak, miközben Arthur tovább beszélt és Ceinwyn korholó
pillantásokat vetett felém. Visszafordultam Oengushoz. – Próbáltam harcolni érte, felség.
– Jó neked, Derfel – szólt könnyedén –, jó neked, bár mindez mit sem számít. Van
lányom bőséggel. Még abban sem vagyok biztos, hogy tudom, melyik volt Iseult. Olyan
vézna, csontos jószág?
– Gyönyörű teremtés, felség.
Felnevetett. – Minden, ami fiatal és csecsekkel bír, gyönyörű az ember szemében, ha
egyszer megöregszik. Van viszont egy igazi szépség is az alomban. Argante, így hívják.
Még össze fog törni néhány szívet, mielőtt elkaparják. Az új király meg arát keres, nem
i g a z ?
– Úgy hiszem.
– Argante épp megtenné a számára – folytatta Oengus. Nem kedvességből ajánlotta
gyönyörűséges leányát Dumnonia királynőjének, hanem mert abban bízott, hogy
Dumnonia oltalmazza meg Demetiát Powys haragjától. – Talán elhozhatnám Argantét
látogatóba – vetette fel. Azután félredobta az esetleges frigy kérdését, és sebhelyes
öklével keményen mellkason vágott. – Figyelj rám, barátom – mondta kényszeredetten. –
Nem éri meg kiesni Arthur kegyeiből Iseult miatt.
– Ezért hozott téged ide, uram? – kérdeztem gyanakvóan.
– Hát persze hogy ezért, ostoba! – kiáltott Oengus boldogan. – És mert ki nem állhatja
azokat a keresztényeket a Caeren. Köss vele békét, Derfel. Britannia nem olyan nagy,
hogy két ilyen rendes ember köpködni kezdjen egymásra. Hallom, Merlin is itt él?
– Arrafelé találod – mutattam a boltíves kapu felé, mely Ceinwyn rózsakertjének határát
jelezte –, már ami megmaradt belőle.
– Megyek és életet rúgok a nyomorult fattyába. Talán ő meg tudja mondani, mi olyan
különleges egy lóherében. És szükségem lenne egy kis varázserőre is, hogy újabb
lányokat nemzzek. – Felnevetett, amint útnak indult. – Kezdek megöregedni, Derfel!
Arthur Ceinwyn és Cuneglas nagybácsi gondjaira bízta három leányomat, azután felém
indult. Vonakodva bár, de a külső kapu felé intettem, és előtte léptem ki a ligetbe, hogy a
szövevényes ágak közt felnézzek Caer Cadarn kivilágított sáncaira.
Megállt mögöttem. – Mordred első beiktatásán – szólalt meg halkan – találkoztunk először
Tristannel. Emlékszel?
Nem fordultam vissza. – Igen, uram.
– Többé már nem vagyok urad, Derfel – mondta Arthur. – Uthernek adott esküm
semmissé lett, bevégeztetett. Nem vagyok urad, de a barátod lenni akarok. – Habozni
kezdett. – És a történtekért – folytatta – a bocsánatodat kérem.
Még most sem fordultam vissza. Nem a büszkeség tartóztatott, de a szememből
előbuggyanó könnyek. – Én is sajnálom.
– Meg tudsz nekem bocsátani? – kérdezte alázatosan. – Lehetnénk újra barátok?
Amint a Caerre meredtem, mindazokra a dolgokra gondoltam, amiért nekem is
bocsánatot kellett volna kérnem. A lápon hátrahagyott ártatlan áldozatokra gondoltam.
Fiatal lándzsás voltam csupán, ám a fiatalság sosem mentség. Nem rajtam áll, gondoltam
magamban, megbocsátani mindazt, amit Arthur cselekedett. Ezt egyedül ő tehette meg. –
Barátok leszünk – válaszoltam –, halálunkig. – Ekkor fordultam csak meg.
Összeölelkeztünk. Uthernek adott eskünk beteljesedett. És Mordred lett felkent királyunk.
NEGYEDIK RÉSZ
Isis rejtelmei
– Iseult gyönyörű volt? – kérdi Igraine.
Elgondolkodtam néhány pillantásig a kérdésen. – Fiatal volt – feleltem végül –, s mint azt
atyja is megjegyezte...
– Tudom jól, mit jegyzett meg az atyja – szakított félbe ingerülten Igraine. Mikor eljön
Dinnewracba, Igraine mindig leül és átolvassa a befejezett pergameneket, mielőtt felülne
a párkányra és elbeszélgetne velem. Ma bőrfüggönyt aggattam az ablakra, így próbálván
távol tartani a fogcsikorgató '68ideget a szobától, melyet alig világít be az asztalomon álló
pislákoló mécsvilág, és amelyet eltelít a csípős füst, mert a szél északról kél, és az
aprócska tűz füstje nem talál magának utat a tetőnyíláson át.
– Oly rég volt már – feleltem fáradtan –, s csupán egy nap és két éjjel láttam őt.
Gyönyörűként él emlékeimben, de felteszem, mindig gyönyörűnek emlékszünk
halottainkra, akiknek fiatalon kellett eltávozniuk.
– A bárdok úgy éneklik, gyönyörű volt – szólt Igraine ábrándos hangon.
– Én fizettem meg őket, hogy ezt énekeljék – jegyeztem meg szárazon. Amiként én
fizettem azért is, hogy Tristan hamvait hazaszállítsák Kernowba. Úgy tisztességes,
gondoltam, ha Tristan holtában hazatérhet szülőföldjére, ezért elvegyítettem csontjait
Iseult csontjaival, hamvait az ő hamvaival, s nem kétséges, hogy jókora rész közönséges
hamuval is, majd lepecsételtem az egészet egy edénybe, melyet a csarnokban találtam,
hol Tristan és Iseult szerelemről szőtt lehetetlen álmait megosztotta egymással. Akkor
még vagyonos voltam, hatalmas úr, rabszolgák, szolgák és lándzsások birtokosa, de
ahhoz mindenképpen elég jómódú, hogy tucatnyi, Tristan és Iseult szerelméről szóló
éneket is megfizessek, melyeket napjainkig zengenek a bárdok Britannia ünnepi
csarnokaiban. Arról is megbizonyosodtam, hogy valamennyi ének Arthurt tegye felelőssé
a szerelmesek haláláért.
– De hát miért tett Arthur ilyet? – kérdezte Igraine.
Maradék kezemmel megdörzsöltem arcomat. – Arthur a rendet imádta úgy –
magyaráztam –, ahogyan mi többiek isteneinket. Nem hinném, hogy ő valaha is imádta
volna az Isteneket. Persze, a létezésükben hitt ő is, hisz nem volt ostoba, de nem
gondolta, hogy még törődnének velünk. Emlékszem, egyszer felnevetett és megjegyezte
micsoda önteltség feltételeznünk, hogy az Isteneknek nem akad különb dolguk, mint
bennünket pátyolgatni. Előfordulhat, hogy nem hagy bennünket nyugodni egy boldogtalan
mezei egér sorsa, kérdezte akkor tőlem. Akkor hát az Istenek miért törődnének velünk?
Ha elvesszük az Isteneket, nem maradt neki egyéb, mint a rend, márpedig az egyetlen,
ami a rendet fenntarthatja, a törvény, és az egyetlen, mely ráveheti a hatalmasokat a
törvény betartására, az eskü. Ilyen egyszerű – vontam meg a vállam. – Természetesen
igaza volt ebben is, ahogyan szinte mindenben.
– Akkor is hagynia kellett volna, hogy éljenek – erősködött Igraine.
– A törvénynek engedelmeskedett – feleltem színtelen hangon. Sokszor megbántam,
hogy a bárdok Arthurt hibáztatták mindenért, de ő megbocsátott nekem.
– És Iseultot elevenen megégették? – borzongott meg Igraine. – És Arthur csak úgy
e n g e d t e ?
– Nagyon kemény tudott lenni – feleltem –, és annak is kellett lennie, mert Isten látja
lelkemet, mi többiek néha nagyon ellágyultunk.
– Meg kellett volna mentenie őket – erősködött Igraine.
– Akkor most nem róluk énekelnének a bárdok – jegyeztem meg epésen. –
Megöregedtek, elhíztak és meghaltak volna. Vagy Tristan esetleg visszatért volna
Kernowba, hogy atyja halála után átvegye a királyságot, s vele Mark többi feleségét is. Ki
t u d h a t j a ?
– Meddig élt még Mark? – kérdezte Igraine.
– Csak még egy évig – válaszoltam. – Súlyos gondjai támadtak a vizeléssel.
– A mivel?
Elmosolyodtam. – Förtelmes egy betegség, úrnőm. Az asszonyok, úgy hiszem, még
hírből se ismerik. Egy unokaöccse lett a király, de neki még a nevére sem emlékszem.
Igraine elfintorodott. – Arra bezzeg emlékszel, ahogy Iseult előszökkent a tengerből –
szólt vádló hangon –, csak mert átázott a ruhája.
Elmosolyodtam. – Akárha tegnap történt volna, úrnőm.
– Galilea tengeréből – folytatta Igraine fennhangon, amiért Szent Tudwal hirtelen belépett
a cellámba. Tudwal alig tíz-tizenegy esztendős vékony fiúcska, fekete hajjal és olyan
arccal, mely valamiért Cerdicet idézi az eszembe. Egy patkány arca. Osztozik Sansummal
mind celláján, mind tekintélyén. Mily szerencsések vagyunk, hogy kis közösségünkben
két szent is akad.
– A szent azt akarja, hogy olvasd ki neki ezeket a tekercseket – követelte Tudwal. Ügyet
sem vetett Igraine-re. A szentek, úgy tűnik, bárdolatlanok lehetnek még a királynőkkel is.
– Mik ezek? – kérdeztem.
– Egy kalmár akarná eladni őket – felelte Tudwal. – Azt állítja, zsoltárok, de a szent
szeme túlságosan fáradt ahhoz, hogy beléjük olvasson.
– Hát persze – bólintottam. Az igazság persze az, hogy Sansum hosszú élete folyamán
sem tanult meg olvasni, Tudwal pedig túl lusta a tanuláshoz, noha már mindannyian
megpróbálkoztunk a tanításával, ezért egy ideje azt színleljük, hogy erőfeszítéseinket
siker koronázta. Gondosan széthajtottam az öreg, kiszáradt és elvékonyodott pergament.
A szöveg latinul íródott, azon a nyelven, melyet nemigen értettem, de a Christus szót
többször is láttam felbukkanni. – Nem zsoltárok – közöltem –, de keresztényi írások.
Gyanítom, hogy a szent evangélium töredékei.
– A kalmár négy aranyat akar érte.
– Kettőt – vágtam rá, pedig mit sem érdekelt, hogy a kolostor megvásárolja-e őket, vagy
sem. Hagytam a tekercset összeugrani. – Említette a kalmár, hogy honnét szerezte őket?
– kérdeztem.
Tudwal vállat vont. – A szászoktól.
– Mindenképp meg kell őriznünk – vélekedtem kötelességtudóan, amint visszaadtam neki
a tekercset. – A kincses kamrában a helyük. – Ahol, gondoltam, Hywelbane is nyugszik, a
kisebb kincsekkel együtt, melyeket régi életemből hoztam magammal. Mindenem ott van,
kivéve Ceinwyn kis arany fibuláját, melyet mindeddig elrejtettem az idősebb szent elől.
Alázatosan megköszöntem a szentnek, hogy kikérte a véleményem, és meghajtottam a
fejem, amint távozott.
– Undorító kis varangy – sziszegte Igraine, amint a fiú elment. A tűz felé köpött. – Te
kereszténynek érzed magad, Derfel?
– Természetesen annak, úrnőm! – tiltakoztam. – Micsoda kérdés! Igraine játékosan
összevonta a szemöldökét. – Csak azért kérdem, mert ma mintha kevésbé tűnnél
keresztényinek, mint amikor elkezdted lejegyezni a történeted.
Ez, gondoltam, jó megfigyelőképességre vall. Amellett igazán helyénvaló észrevétel, noha
nyíltan nem mertem megvallani, hiszen Sansum így is csak az alkalmat várja, hogy
eretnekséggel vádoljon és elevenen megégessen. Akkor bezzeg nem takarékoskodna a
tűzifával, gondoltam, bármennyire is kisajnálja tűzhelyeinkből. Elmosolyodtam. –
Eszembe juttatod a régvolt dolgokat, úrnőm – mondtam –, ez minden. – Pedig nem ez
volt minden. Minél többet gondoltam a régi időkre, annál több régi dolog tért vissza
hozzám. Megérintettem fából ácsolt íróasztalom egyik vasszögét, hogy elűzzem
magamtól Sansum gyűlöletének gonoszát. – Rég felhagytam a pogány szokásokkal –
toldottam meg.
– Bárcsak pogány lehetnék – ábrándozott Igraine, és szorosabbra vonta a vállára terített
hódprém köpenyt. Szeme lázasan fénylik, és az arca annyira eltelik élettel, hogy bizonyos
vagyok benne, ezúttal gyermek fogant a méhében. – Ne mondd el a szentnek, hogy ezt
hallottad tőlem – sietett hozzátenni. – És Mordred? – kérdezte. – Ő is keresztény volt?
– Nem. De tudta, kinek a támogatására számíthat, ezért sok mindent megtett, csak hogy
a keresztényeket elégedettnek lássa. Hagyta, hogy Sansum megépítse a nagy
t e m p l o m á t .
– Hol?
– A Caer Cadarnen. – Elmosolyodtam, amint újabb emlék tért vissza hozzám. – Soha
nem fejezték be, de úgy akarták, hogy a magasztos nagy templom a kereszt formáját
öltse magára. Sansum állította, hogy az 500-ik évben e templomban lesz tanúja Krisztus
második eljövetelének, ezért lerontotta az ünnepi csarnokot, majd a királyi körből
megvetette a templom alapjait, az épületfából pedig annak falait. A királyság kövét persze
meghagyta. Azután fogta a lindinisi palotához tartozó földek felét, és annak bevételeiből
fizette a Caer Cadarn szerzeteseit.
– A te földed?
Megráztam a fejem. – Sosem volt az én földem, mindig csak Mordredé. És Mordred
természetesen kiebrudalt bennünket Lindinisböl.
– Hogy ő lakjon a palotában?
– Hogy Sansum lakjon a palotában. Mordred Uther téli palotájába költözött. Szerette azt a
h e l y e t .
– És hová mentetek ti?
– Találtunk magunknak otthont. – Ermid régi csarnokába költöztünk, az Issa völgyétől
délre. A völgyet persze nem az Issámról nevezték el, hanem egy hajdani törzsfőről, és
Ermid maga is törzsfő volt, aki a folyó déli partján élt. Mikor meghalt, én vásároltam meg a
földjét, s miután Sansum és Morgan beköltöztek Lindinisbe, én átköltöztem oda. A
lányoknak hiányoztak Lindinis szellős folyosói és visszhangos termei, de jómagam
kedveltem Ermid csarnokát. Az öreg, zsúpfedeles épület, melyre jókora tölgyek vetettek
árnyékot, teli volt pókokkal, és Morwenna rettenetesen tartott tőlük, ezért legidősebb
lányom kedvéért én lettem Lord Derfel Cadarn, a Pókok Mészárosa.
– Megölted volna Culhwchot? – kérdezi tőlem Igraine.
– Persze, hogy nem!
– Gyűlölöm Mordredet – jelentette ki.
– Ezzel aligha vagy egyedül, úrnőm.
Néhány pillanatig némán meredt a tűzre. – Muszáj volt őt királlyá emelni?
– Amíg Arthuron állt a döntés, addig igen. Ha rajtam múlt volna? Nem, én Hywelbane-nel
döftem volna agyon, még ha ezzel meg is szegem eskümet.
– Ez olyan szomorú – hajtotta le a fejét Igraine.
– Pedig sok boldogságot megértünk azokban az években – feleltem –, s olykor még azok
után is. Boldogan éltünk. – Még mindig emlékszem a lányok kiáltozására Lindinis
visszhangos falai között, a lábak surranására, az új játékokra, a különös felfedezések
felett érzett izgalomra. Ceinwyn örömteli életet élt, erre termett, és a körülötte lévőket is
megfertőzte minden örömével. És Dumnonia, úgy gondolom, szintúgy osztozott az
örömön. Jól éltünk, és aki keményen dolgozott, vagyont szerezhetett magának. A
keresztények persze forrongtak az elégedetlenségtől, ám ezzel együtt is dicsőséges
éveket éltünk, a béke éveit, Arthur korát.
Igraine átfutotta az újonnan megírt tekercseket, hogy ráakadjon egy jellemző passzusra. –
Ami a Kerekasztalt illeti – kezdte.
– Kérlek – tartottam fel a kezem, hogy elejét vegyem a csalódott tiltakozásnak.
– Derfel – nézett rám szigorúan. – Mindenki tudja, hogy az igenis komoly dolog volt! És
fontos dolog! Britannia legkülönb harcosai, valamennyien felesküdve Arthur szolgálatára,
és valamennyien életre szóló barátok! Ezt mindenki tudja!
– Egy repedezett kőasztal volt, mely a nap végére csak tovább repedezett, és még le is
okádták. Mindannyian a sárga földig leitták magukat.
Igraine felsóhajtott. – Szerintem csak elfelejtetted, mi is történt valójában – söpörte le
könnyedén a kérdést az asztalról, amiből arra következtetek, hogy Dafydd, az írástudó,
aki lefordítja szavaimat a britek nyelvére, megint csak elő fog állni valamivel, ami inkább
Igraine szája íze szerint való. Nem is oly rég magam is hallottam egy mesét, amely szerint
a Kerekasztal hatalmas, fából ácsolt kör volt, mely körött ott gyülekezett Britannia
Testvérisége, csakhogy ilyen asztal sosem létezett, s nem is létezhetett, hacsak ki nem
irtották Dumnonia erdőségeit, hogy összeácsolják.
– Britannia Testvérisége – ismételtem türelmesen – csupán Arthur egyik ábrándos ötlete,
mely soha nem vált valóra. Nem is válhatott! A férfiak királyi esküje felette állt a
Kerekasztal esküjének, amellett Arthuron és Galahaden kívül senki egyetlen pillanatig
sem hitt benne A végére, hidd el nekem, még ő érezte zavarban magát, ha valaki felhozta
előtte a kérdést.
– Bizonyára igazad lehet – mondta Igraine, amivel nyilvánvalóan azt értette, hogy immár
bizonyosan tudja, mennyire nincs igazam. – Tudni akarom azt is – lépett tovább –, hogy
mi lett Merlinnel.
– Idejében megtudod, ígérem.
– Most! – erősködött. – Most mondd el. Csak úgy lassan elfonnyadt?
– Nem – feleltem. – Eljött még az ő ideje. Tudod, Nimue igazat mondott. Lindinisben csak
várakozott. Emlékezz rá, mindig is szeretett színlelni, és azokban az években ősöreg,
haldokló vénségnek színlelte magát, de a felszín alatt, ahová senki sem férkőzhetett, az
erő egy pillanatra sem hagyta el. Ám öregnek ettől még öreg volt, és takarékoskodni
kellett az erejével. Várakozott, kivárta az időt, míg az Üst újra felbukkan. Tudta, hogy
akkor majd szüksége lesz minden hatalmára, de míg ez bekövetkezett, készséggel
hagyta, hogy Nimue tartsa életben a lángot.
– Akkor hát, mi történt? – kérdezte Igraine izgatottan. Kámzsám ujjával beburkoltam
karom csonkját. – Ha az Úr elég soká életben tart, úrnőm, el fogom mondani – feleltem,
és akkor nem is tudtam volna többet mondani. Könnyeimmel küszködtem, amint
visszaemlékeztem Merlin hatalmának utolsó fellángolására, de az a pillanat még messze,
messze járt előttünk a történetben, túl azon az időn is, mikor Nimue jóslata a királyok
eljöveteléről valóra vált.
– Ha nem mondod el – figyelmeztetett Igraine –, én sem mondom el a nagy újságot.
– Állapotos vagy – vágtam rá –, és hidd el, nagyon örülök neki.
– Te szörnyeteg – tiltakozott. – Meg akartalak lepni!
– Ezért fohászkodtál, úrnőm, én pedig érted. Hogyan tehette volna az Úr, hogy nem felel
i m á d s á g a i n k r a ?
Igraine elfintorodott. – Az Úr himlőt küldött Nwyllére, ilyen az Ő kegyelme. Most az egész
testét pettyek és foltok és nedvedző sebek borítják, a király pedig elzavarta őt magától.
– Ennek örülök.
Megérintette a hasát. – Remélem, megéri, hogy uralkodhassék, Derfel.
– Hát fiú? – kérdeztem.
– Fiú hát – válaszolt határozottan.
– Akkor mostantól ezért imádkozom – szóltam jámboran, noha nem tudtam, hogy
Sansum Istenéhez avagy Britannia ősi, vad isteneihez forduljak-e. Oly sok fohászt
elmondtam már életemben, oly rengeteget, és hová jutottam általuk? Ide, ebbe a dombok
menedékébe húzódó nyirkos klastromba, miközben ellenségeink harci énekeiket zengik
csarnokainkban. Ám ez a vég még messze előttünk áll, s Arthur története még korántsem
ért véget. Ha úgy vesszük, még csak alig kezdődött, hiszen mostantól, hogy eltaszította
magától a hatalmat és Mordredet emelte a maga helyére, a megpróbáltatások ideje jött el,
és én Arthurral tartottam, esküim olykor könyörtelenül kemény urával, aki mégis
mindörökre a barátom maradt.
Kezdetben nem történt semmi. Visszatartottuk a lélegzetünket, felkészültünk a
legrosszabbra, és nem történt semmi.
Begyűjtöttük a szénát, levágtuk a lent, azután a rostos szárakat a lenáztató edényekbe
tettük, hogy az egész falu hetekig bűzlött. Learattuk a rozst, árpát és búzát, majd
hallgattuk a rabszolgák énekét a szérűskertben és a megállás nélkül őrlő malomkövek
körül. A szalmával kijavítgattuk a zsúptetőket, és a foltok sokáig ott aranylottak a késő
nyári nap fényében. Leszedtük a gyümölcsöket, összevágtuk a téli tüzelőt, és a
kosárfonók kedvéért megcsupaszítottuk a füzeseket. Földi szedret és diót lakmároztunk,
kifüstöltük a méheket kaptáraikból, a mézet zsákokba préseltük, melyeket a konyhai tüzek
elé függesztettünk fel, ahol Samain éjjelén az ételt is elöl hagytuk halottainknak.
A szászok megmaradtak Lloegyrben, törvényszékeink igazságot osztottak, hajadonok
fejét kötötték be, gyermekek születtek és gyermekek haltak. A fogyatkozó esztendő ködöt
és fagyot hozott. A lábasjószágot lemészárolták, és a lenáztatók megszokássá lett szaga
átadta helyét a cserzőgödrök orrfacsaró bűzének. A frissen szőtt vásznat hamuval,
esővízzel és az év során gyűjtött vizelettel teli hordókban fehérítették, a téli adókat
megfizették, és napforduló idején mi, Mithras hívek leöltünk egy bikát az éves
összejövetelen, melyet a Nap tiszteletére rendeztünk, míg a keresztények ugyanezen a
napon Uruk születését ülték meg. Imbolckor, a hideg évszak nagy ünnepén, kétszáz lelket
lakattunk jól csarnokunkban, és megbizonyosodtunk róla, hogy a láthatatlan Istenek
kedvére három kést teszünk az asztalra és felajánljuk az új évi termés egy részét is. A
bárányok világra jötte szolgált az új életre ébredő év első jeleként, majd lassan elérkezett
a szántás és vetés ideje, és a fákon friss hajtások bukkantak elő. Ez lett Mordred
uralkodásának első új esztendeje.
Az uralom bizonyos változásokat hozott. Mordred magáénak követelte nagyatyja téli
palotáját, és ez senkit sem lepett meg, bár engem már annál inkább meglepett, mikor
Sansum magáénak követelte Lindinist. A Tanácsnak nyújtotta be igényét, állítván, hogy
helyre van szüksége az új iskolának és Morgan szent asszonyokból álló közösségének,
és mert a lehető legközelebb akart élni a Caer Cadarnen épülő új templomhoz. Mordred
helyt adott a kérelemnek, így Ceinwyn és én szedhettük a sátorfánkat, ám Ermid
csarnoka üresen állt, és mi beköltöztünk a folyóvölgy kísérteties, köd ülte mélyére. Arthur
ellene szavazott Sansum kérelmének, ahogy ellenkezett akkor is, mikor Sansum azt
kérte, a kincstár fizesse meg a palotában – szerinte a túl sok neveletlen gyermek
ténykedése nyomán – keletkezett kárt, ám Mordred ezúttal is felülbírálta Arthurt. Mordred
amúgy nem jeleskedett a döntéshozásban, és rendszerint készséggel engedte, hogy
Arthur bíbelődjön a királyság ügyeivel. Arthur, noha nem volt már a király védelmezője,
rangidős tanácsnoknak számított, míg a király maga, inkább kedvelvén a vadászatot, csak
ritkán mutatkozott a Tanácsban. Mordred nem mindig szarvasra vagy farkasra vadászott,
és Arthurral együtt én is kezdtem megszokni, hogy arannyal kárpótoljam a parasztokat
lányuk szüzességéért vagy feleségük szégyenéért. Nem volt kellemes kötelem, de ritka
és szerencsés az a királyság, ahol erre nincs szükség.
Legkisebb leányom, Dian, azon a nyáron betegedett meg. Láz gyötörte, mely nem akart
múlni, vagy még inkább elmúlt, hogy utána újra támadjon, de oly hevességgel, hogy
háromszor is halottnak hittük leánykámat. Mindháromszor Merlin kotyvaléka keltette új
életre, noha az öregember láthatóan nem tudott olyan gyógyfüvet találni, mely egyszer s
mindenkorra száműzte volna a betegséget. Pedig Dian ígérkezett a legéletrevalóbbnak
három leányom közül. A legidősebb, Morwenna, érzékeny gyermek volt, aki anyjukként
gyámkodott húgai felett, lenyűgözőnek találta a háztartás vezetését, és kielégíthetetlen
kíváncsisággal viseltetett a konyha dolgai, sőt még a lenáztatás rejtelmei iránt is. Seren, a
csillag volt szemünk fénye, ki minden tekintetben megörökölte anyja finom megjelenését,
és kiegészítette azt ábrándos, elbűvölő természetével. Órákat töltött a bárdokkal, míg
meg nem tanulta énekeiket és játszani nem kezdett a hárfán. Ám Dian, ahogyan azt
Ceinwyn mindig is szerette megjegyezni, az én lányom volt. Dian nem ismert félelmet.
Megtanult íjjal és nyíllal lőni, imádott lovagolni és már hatéves korában úgy bánt a
gyékénycsónakkal, mint bármelyik környékbeli halászember. Hatéves korában támadta
meg a láz is, és ha az a láz nem lett volna, valamennyien együtt utazunk Powysba,
amikor a királlyá avatásának első évfordulója előtt alig egy hónappal Mordred hirtelen azt
akarta, hogy Arthur és én utazzunk Cuneglas birodalmába.
Ez lett a ritka alkalmak egyike, hogy Mordred felbukkant a Tanácsban. A parancs
váratlansága mindkettőnket meglepett, miként a küldetés jellege is, ám a király elszánta
magát. A be nem vallott, hátsó szándékot akkor még sem én, sem Arthur nem sejtettük,
miként a Tanács egyetlen tagja sem, kivéve Sansumot, aki az ötletet felvetette, és jókora
időbe telt, míg sikerült az egérkirály terve mögé látnunk. Okunk sem volt a gyanakvásra,
hisz a király felvetése egészen ésszerűnek tetszett, jóllehet azt egyikünk sem értette,
hogy miért kell miatta Powysba fáradnunk.
Egy rég elfeledett történet elevenedett új életre. Norwennát, Mordred anyját Gundleus,
Siluria királya ölte meg, s bár Gundleus elnyerte büntetését, a férfi, aki elárulta
Norwennát, megúszta élve. Ligessacnak hívták, és Mordred testőrségének
parancsnokaként szolgált, mikor a király még csecsszopó volt. Ligessac elfogadta
Gundleus aranyát és megnyitotta a Tor kapuit a siluriai király gyilkos szándéka előtt, s bár
Mordredet Morgan biztonságba menekítette, az édesanya halálát lelte. Ligessac, kinek
árulása Norwenna halálát okozta, túlélte a gyilkosságra következő háborút, miként a Lugg
völgyében vívott ütközetet is.
Persze Mordred is hallotta a történetet, és természetes módon érdeklődött Ligessac sorsa
iránt, de végül is Sansum püspök lett az, aki felszította benne a gyilkos haragot. Sansum
valamiképp megtudta, hogy Ligessac egy maroknyi keresztény remete társaságában
Siluria északi hegyei között lelt menedéket, mely akkor Cuneglas uralma alatt állt. –
Fájdalom, hogy keresztény hittársamat kell feladnom – jelentette be az egérkirály
kenetteljesen a Tanács előtt –, de még inkább fáj, hogy egy keresztény is részese lehet
ilyen rút cselszövésnek. Ligessac ma is él, felség – fordult Mordredhez –, és nekünk
kötelességünk, hogy törvényt üljünk felette.
Arthur javasolta, hogy Cuneglast kérjük fel a szökevény elfogására és Dumnoniába
történő küldésére, de Sansum csak a fejét rázta az ajánlat hallatán és állította, hogy
felettébb bárdolatlan dolog lenne a király segítségét kérni egy olyan ügyben, mely ennyire
közelről érinti Mordred becsületét. – Ez Dumnonia ügye, felség – erősködött Sansum –,
és a dumnoniaknak is kell sikerre vezetniük.
Mordred bólintott beleegyezése jeléül, és ragaszkodott hozzá, hogy Arthur és én fogjuk el
a hitszegőt. Arthur, akit ezúttal is meglepett, hogy Mordred egyáltalán kitüntette
jelenlétével a Tanácsot, vonakodni látszott. Miért kellene, akarta tudni, két úrnak is az
áruló nyomába eredni, mikor ezt a feladatot tucatnyi lándzsás is elláthatja? Mordred
gúnyosan elmosolyodott a kérdés hallatán. – Gondolod Lord Arthur, hogy Dumnonia
elesik, míg te és Derfel távol jártok?
– Nem, felség – felelt Arthur –, de Ligessac bizonyára aggastyán már, s aligha lesz két
csapatra szükség az elfogásához.
A király az asztalra csapott öklével. – Anyám meggyilkolása után – vádolta nyíltan Arthurt
– szökni engedted Ligessacot. Lugg Vale-nél Lord Arthur, megint csak szökni engedted
Ligessacot. Tartozol nekem Ligessac életével.
Arthur egy pillanatra megdermedt a vádaskodás hallatán, azután meghajtotta fejét. –
Derfel azonban – mutatott rá – nem tartozik felelősséggel.
Mordred felém sandított. Még mindig gyűlölt a verésekért, melyeket gyermekkorában
kiosztottam rá, és csak remélni tudtam, hogy a királlyá avatásakor adott ütleg, és a
szánalmas kis diadal, hogy kidobhatott bennünket Lindinisből, lelohasztotta
bosszúszomját. – Lord Derfel – mondta, ezúttal is gúnyosan megnyomva titulusomat –
látta a hitszegőt. Ki más ismerhetné fel? Mindkettőtökhöz ragaszkodom. És nem kell
magatokkal vinnetek egy egész sereget – söpörte félre Arthur korábbi akadékoskodását.
– Néhány megbízható ember is megteszi. – Bizonyosan zavarba ejtette, hogy éppen
Arthurnak osztogat ilyen tanácsokat, mert hangja elhalt, és lassan végighordozta
tekintetét a Tanács tagjain, bár ezután igyekezett visszanyerni méltóságának látszatát. –
Még Samain előtt itt akarom látni Ligessacot – emelte fel a hangját –, méghozzá élve.
Mikor a király parancsot ad, az alattvalók engedelmeskednek, ezért hát Arthur és én
észak felé indultunk, fejenként harminc válogatott emberünkkel. Egyikünk sem gondolta
komolyan, hogy ennyi lándzsásra szükségünk lehet, de így legalább lehetőség kínálkozott
rá, hogy lassan eltunyuló embereinket egy kicsit megmozgassuk. Megmaradt harminc
lándzsásom otthon hagytam Ceinwyn védelmére, míg Arthur többi embere vagy
Durnovariában maradt, vagy Sagramort indult megerősíteni, aki még mindig az északi
határt tartotta a szászok ellenében. A szász csapatok szorgalmasan átjártak a határon,
bár nem igyekeztek megszállni bennünket, inkább csak a lábasjószágot és a rabszolgát
fosztogatták, ahogyan azt tették az év egészében. Mi magunk is gyakorta portyáztunk
odaát, de arra azért mindannyian vigyáztunk, hogy a kellemetlenkedésekből ne legyen
nyílt háborúság. A Londonban kovácsolt béke várakozáson felül teljesített, jóllehet Aelle
és Cerdic már annál kevésbé kímélte egymást. A szász vezérek állóháborút vívtak
egymással, míg a belvillongások megkíméltek bennünket hordáiktól. Mi pedig kezdtünk
hozzászokni a békéhez.
Embereim gyalogosan indultak északnak, míg Arthur katonái lovagoltak, vagy legalábbis
lovat vezettek kötőféken, végig a jó római úton, mely elsőként Meurig gwenti királyságába
vezetett el bennünket. A király vonakodva bár, de lakomát adott a tiszteletünkre, ahol
embereink számát papjai jó kétszeresen haladták meg, azután pedig kisebb kitérőt tettünk
a Wye völgyébe, hogy meglátogassuk Tewdricet, aki egy kis zsúpfedeles kunyhóban
lakott, mely feleakkora se volt, mint az épület, ahol keresztény szövegekből álló
gyűjteménye helyet kapott. Felesége, Enid királyné, folyton amiatt zsémbelt, hogy Gwent
fényűző palotáját erre az erdei egértanyára kellett cserélnie, de az öreg király boldogan élt
itt, keresztény elvek szerint, ügyet sem vetve Enid sirámaira. Paszujt, kenyeret vizet tett
elénk, és örömmel hallotta, hogy Dumnoniában is terjed a kereszténység. Kérdeztük a
próféciákról, melyek szerint Krisztus négy év múltán visszatér a földre, és Tewdric
közölte, csak azért imádkozik, hogy ez megtörténjék, bár szerinte Krisztus bevárja az
ezredfordulót, hogy a maga teljes dicsőségében jöjjön el újra. – De hát ki tudhatja? –
kérdezte. – Minden lehetséges. Talán négy év múlva eljő. Micsoda nagyszerű gondolat!
– Bárcsak minden keresztény békében kivárná ezt az időt – sóhajtott fel Arthur.
– Kötelességük felkészíteni a földet az Ő eljövetelére – fordult felé Tewdric szigorúan. –
Át kell téríteniük embertársaikat, Lord Arthur, és meg kell tisztítaniuk e világot bűneitől.
– A keresztények könnyen háborút szíthatnak maguk és bűnös embertársaik közt, ha
nem vigyáznak – mormolta Arthur. Beszélt Tewdricnek a zavargásokról, melyek azután
törtek ki, hogy a keresztények Dumnonia valamennyi városában megpróbálták lerontani
vagy megszentségteleníteni a pogány templomokat. Az Iscában látott események csak a
bajok kezdetét jelezték, és a nyugtalanság futótűzként terjedt. Ennek egyik jele a hal, a
két egymást keresztező vonal, melyet a keresztények a pogány falakra mázoltak és a
szent ligetek fáiba véstek. Culhwchnak lett igaza: a hal csakugyan keresztény jelkép.
– Mert a hal görögül ichthus – okított bennünket Tewdric –, s a görög betűk Krisztus szent
nevét adják. Iesous Christos, Theou Uios, Soter. Jézus Krisztus, Isten fia, Megmentő. Így
igaz, bizony. – Jóízűt kuncogott a magyarázat felett érzett elégedettségében, és
egyszeriben könnyű volt belátni, honnét örökölte Meurig bosszantó tudálékosságát. –
Persze – tette hozzá Tewdric – ha még mindig király lennék, foglalkoznom illene a
felfordulással, ám keresztényként csak üdvözölni tudom. Az alapító atyák szerint számos
jel és csoda kíséri maid az utolsó napokat, Lord Arthur, és városaink nyugtalansága csak
egy e jelek közül. Talán csakugyan közeleg már a vég?
Arthur belemorzsolt egy darabka kenyeret ételébe. – Csakugyan örülsz az ilyen
zavargásoknak? – kérdezte. – Helyesled a pogányok elleni támadásokat? A lerontott és
megcsúfított szentélyeket?
Tewdric a nyitott ajtón át a zöldellő fákra meredt, melyek már a parányi monostor falait
ostromolták. – Gyanítom, másoknak ezt nem lehet könnyű megérteni – kerülte ki az
egyenes választ Arthur kérdésére. – Ti bizonyosan nyugtalanságunk jelének vélitek a
lázongást, Lord Arthur, s nem az Úr kegyelmének. – A kereszt jelét rajzolta magára és
elmosolyodott. – A mi hitünk – magyarázta – a szeretet hite. Istennek szent fia
leereszkedett hozzánk, mikor az Ő élete árán váltott meg bennünket bűneinktől, és mi
mindenben őt keressük, gondoljunk vagy tegyünk bármit. Ő arra buzdított bennünket,
hogy szeressük ellenségeinket, és legyünk jók azokhoz is, akik pedig gyűlölnek
bennünket, csakhogy ezek súlyos parancsolatok, a legtöbb ember számára túl nehéz a
betartásuk. És azt sem szabad elfelednetek, hogy buzgón imádkozunk a mi Urunk Jézus
Krisztus földi visszatéréséért. – Újfent keresztet vetett. – A népek imádkoznak és várják
az Ő második eljövetelét, s közben amiatt rettegnek, hogy ha a pogányok még sokáig
uralják a földet, Ő nem fog leereszkedni hozzájuk, ezért aztán kötelességüknek érzik
tűzzel-vassal irtani az eretnekséget.
– A pogányok kiirtása – jegyezte meg Arthur élesen – aligha helyénvaló egy olyan vallás
esetében, mely szeretetet prédikál.
– A pogányság kiirtása szeretetből fakadó cselekedet – erősködött Tewdric. – Ha ti
pogányok nem vagytok hajlandóak elfogadni Krisztust, akkor bizonyosan a pokolra
kerültök. Nem számít, ha erényes életet is éltetek, attól még az örökkévalóságig a pokol
tüzén égtek majd. Nekünk keresztényeknek szent kötelességünk, hogy megmentsünk
titeket sorsotoktól, s mi ez, ha nem a szeretet jele?
– És ha én nem akarom, hogy megmentsenek? – kérdezte Arthur.
– Akkor el kell viselned azok gyűlölködését, akik voltaképpen szeretnek téged – felelte
Tewdric –, vagy legalábbis el kell viselned addig, míg az izgalom alább nem hagy. És
alább fog hagyni, hidd el nekem. Az ilyen lelkesültség sosem tart soká, és ha Krisztus
Urunk négy év múltával sem bukkan fel újra, akkor meg fognak nyugodni a kedélyek,
legalábbis míg az évezred véget nem ér. – Újra belefúrta tekintetét a fák közé. – Milyen
csodálatos is lenne – telt el hangja álmélkodással –, ha megérhetném, hogy a Megváltó
Britannia földjét tapodja. – Visszafordult Arthurhoz. – De az Ő eljövetelének előjelei, attól
tartok, nem kevésbé baljósak lesznek. A szászok fenyegetése semmiség ehhez. Sok
gondot okoznak mostanság?
– Nem – felelt lassan Arthur –, de a számuk minden évvel tovább nő. Attól félek, nem
soká maradnak már békében.
– Imádkozni fogok, hogy Krisztus előbb térjen vissza, mint ők – bólintott buzgón Tewdric.
– Nem hinném, hogy el tudnám viselni, ha szászok foglalnák el az országot. Nem mintha
ez az én gondom lenne _ sietett hozzátenni. – Meurigra hagytam minden ilyen ügyet. –
Felállt, amint tülök harsant a közeli kápolna felől. – Ideje imádkozni! – jelentette be
boldogan. – Nem kívántok csatlakozni?
Kimentettük magunkat, és másnap reggel felkapaszkodtunk a király klastroma fölött
tornyosuló dombokra, és átkeltünk Powysba. Két éjszakával utóbb elértük Caer Swst, és
találkoztunk Culhwchhal, aki élt és virult új otthonában. Aznap éjjel túl sok mézsört
vettünk magunkhoz, és másnap reggel, mikor Cuneglas és jómagam kilovagoltunk Cwm
Isafba, a fejem kábán szédelgett. A király sértetlenül megőrizte kis házunkat. – Sohasem
tudhatod, mikor lesz rá újra szükséged, Derfel – mondta.
– Talán nemsokára – ismertem el komoran.
– Nemsokára? Remélem, azért nem.
Vállat vontam. – Nem látnak éppen szívesen Dumnoniában. Mordred neheztel rám. –
Akkor kérd meg, hogy oldozzon fel esküd alól.
– Megtettem – feleltem –, de visszautasított. – A királlyá avatást követően kerestem fel,
amikor az arculütés felett érzett szégyenkezés még élénken élt bennem, azután hat
hónappal később újabb kísérletet tettem, és ő megint elutasított. Gondolom, elég agyafúrt
volt ahhoz, hogy tudja, azzal büntethet meg leginkább, ha a szolgálatába kényszerít.
– A lándzsáidra lenne szüksége? – kérdezte Cuneglas, miközben leült az egyik almafa
alá a padra.
– Csak megalázkodásomra – feleltem keserűen. – Úgy tűnik, esze ágában sincs
h á b o r ú z n i .
– Akkor mégsem teljesen tökkelütött – vágta rá Cuneglas szárazon. Ezután
elbeszélgettünk Ceinwynről és a lányokról, majd Cuneglas felajánlotta, hogy Malaine-t, új
druidáját küldi el Dian mellé. – Majaine bámulatos módon ért a gyógyfüvekhez – tette
hozzá. – Sokkal inkább, mint Iorweth. Tudtad, hogy elhalt?
– Hallottam róla. Ha csakugyan tudod nélkülözni Malaine-t, felség, örömmel veszem
a j á n l a t o d .
– Holnap már indulhat is. Nem hagyhatom unokahúgomat szenvedni. Nimue nincs a
s e g í t s é g e d r e ?
– Épp csak annyira, mint Merlin – válaszoltam, megérintve az almafa kérgébe temetkező
elrozsdállt sarló vasát, hogy elűzzem a gonoszt, mely Dian ártatlan életét fenyegeti. –
Őseink istenei – szóltam megkeseredve – elhagyták Dumnoniát.
Cuneglas elmosolyodott. – Soha, Derfel, soha ne becsüld alá az Istenek hatalmát.
Visszatérnek ők még Dumnoniába. – Itt szünetet tartott. – A keresztények szeretik
báránynak hívatni magukat, tudtad ezt? Hát csak figyeld a bégetésüket, ha majd eljönnek
a farkasok.
– Miféle farkasok?
– A szászok – felelt Cuneglas lemondóan. – Tízévnyi békét adtak nekünk, de a hajóik
szakadatlan a keleti partot ostromolják, és érzem, ahogy napról napra nő a hatalmuk. Ha
újra harcba bocsátkoznak velünk, akkor a keresztények örömmel veszik még a pogány
kardokat. – Felállt és vállamon nyugtatta kezét. – A szászokkal még nem végeztünk,
Derfel, még korántsem végeztünk.
Aznap éjjel ünnepséget adott a tiszteletünkre, azután másnap reggel a Cuneglas által
rendelkezésünkre bocsátott vezető nyomában megindultunk dél és a kopár dombok felé,
melyek Siluria régi határmezsgyéjét jelölték.
Egy távoli keresztény közösséget vettünk célba. A keresztények ekkor is csak kis
számban éltek Powysban. Cuneglas könyörtelenül kiebrudalta Sansum hittérítőit, amint
felfedezte a jelenlétüket, ám a keresztények közül többen ennek ellenére megtelepedtek
az országban, elsősorban Siluria földjén. Ez a csoport Britannia-szerte híres volt
szentéletűségéről, melynek számos tanújelét adta, elsősorban azáltal, hogy a legnagyobb
szegénységben, vad és távoli helyen élt. Ligessac e vakbuzgó keresztények körében
talált menedékre, akik, mint azt Tewdric elmondta, önnön testüket sanyargatták, azaz
egymással keltek versenyre, melyikük éli a legnyomorúságosabb életet. Néhányan
barlangokban laktak, míg mások minden fedelet megtagadtak maguktól, egyesek füvön
és rügyeken éltek, és levetkeztek magukról minden öltözéket, mások csalánból szőttek
maguknak inget, töviskoronát tettek a fejükre, és nap mint nap véresre verték magukat,
akárcsak az Iscában látott flagellánsok. Számomra a leghelyénvalóbb büntetésnek éppen
az tűnt, ha meghagyjuk Ligessacot ebben a társaságban, csakhogy egyenes parancsot
kaptunk, és vissza kellett őt vinnünk, ami egyben azt is jelentette, hogy szembe kellett
szállnunk a közösség püspökével, egy Cadoc nevű férfival, kinek ellenségességéről
legendák keringtek.
E legendák intettek bennünket arra, hogy magunkra vegyük vértezetünket, amint egyre
közelebb kerültünk Cadoc hegyek közt megbúvó bagolyvára felé. Nem a legjobb
páncélzatunkat viseltük, már akinél egyáltalán lehetőség nyílt a választásra, hiszen kár
lett volna azt elvesztegetni egy csapatnyi tébolyultra, de valamennyien magunkra öltöttük
sisakunkat, pajzsunkat, és bőrvértezetünket avagy láncingünket. Ha más nem is,
gondoltuk magunkban, de legalább harcedzett külsőnk elrettentheti Cadocot, kinek nyája,
mint azt megtudtuk, alig húsz lelket számlált. – És valamennyien megháborodtak –
tudatta velünk vezetőnk. – Van olyan, amelyik egész évben mozdulatlanul áll! Egy izmát
se mozdítja, azt mondják. Csak áll, mint a babkaró, miközben egyik végén belapátolják az
ételt, a másik végén meg ellapátolják a mocskot. Miféle isten lehet, amelyik ilyet kíván az
e m b e r t ő l ?
A Cadoc menedékéhez vezető földutat keményre döngölték a zarándokok lábai, s az
hosszan kígyózott felfelé a kopár sziklafalon, ahol birkán és kecskén kívül semmilyen
élőlényt sem láttunk. Pásztorokkal nem találkoztunk, noha azok kétségkívül figyeltek
bennünket. – Ha Ligessacnak van egy kevés esze – vélte Arthur –, már rég kereket oldott.
Mostanra biztosan tudnak a jöttünkről.
– És mit mondunk majd Mordrednek?
– Az igazat, természetesen – felelt Arthur komoran. Egy lándzsás egyszerű sisakját és
bőr mellvértjét viselte, de még ez az alantas páncélzat is makulátlannak és előkelőnek
tűnt rajta. Hiúsága sosem szökkent olyan magaslatokba, mint Lanceloté, de azért adott a
tisztaságra, s valahogy ez az egész hegyek közt tett kirándulás sértette tisztaságról és
tisztességről alkotott képét. Az időjárás se sietett oldani nyugtalanságát, a komor,
ólomszürke levegőt a metsző nyugati szél hátán érkező zivatar kavarta fel.
Arthur lehetett bármilyen búskomor, lándzsásaink jókedvét semmi sem ronthatta meg.
Otromba tréfákat faragtak arról, hogy megostromolják Cadoc király erősségét, s máris az
ütközetben szerzett arannyal, harcosgyűrűkkel és rabszolgákkal kérkedtek, jókat nevetve
a túlzásokon, mígnem felértünk a dombok taréjára, és lenézhettünk a völgyre, ahol
Ligessac menedéket lelt. Nyomorúságos hely volt valójában, valóságos sártenger,
melynek felszínén tucatnyi kerek kőkunyhó hánykolódott egy kis, négyszögletes templom
körül. Láttunk néhány csenevész zöldségeskertet, egy sötét tavacskát, néhány ólat,
melyben a közösség girhes kecskéi húzódtak meg, de sáncok nem vártak bennünket.
A völgyet egyedül az a jókora kőkereszt oltalmazta, melybe szövevényes mintákat és a
dicsőségében trónoló keresztény Istent faragták.
A kereszt, amúgy csodálatos kőmívesmunka, jelezte Cadoc földjének határát, és itt, alig
tucatnyi dárdahajításnyira a nyomorúságos településtől, Arthur megállította embereinket.
– Nem háborítjuk birtokát – közölte –, ha enélkül is szót válthatunk vele. – Lándzsájának
boldogabbik végét megtámasztotta a földön, lova patája mellett, és várakozni kezdett.
Tucatnyi keresztény is láthatóvá vált a faluban, de amint valamelyikük meglátott
bennünket, rémülten a templomba menekült, ahonnét néhány perccel később szálas
termetű férfiú tűnt fel és indult el felénk az úton. Valóságos óriás volt, termetre akkora,
mint Merlin, hordónyi mellkassal és roppant lapátkezekkel. Mosdatlan arcára és barna
köpenyére sár és mocsok tapadt, míg ősz, bozontos haját, úgy tűnt, még egyszer sem
kurtította meg. Őszes, elvadult szakálla a csípőjét verdeste, sötétre barnult arcából pedig
széles száj, hangsúlyos homlok és mérgesen villanó szemek fenyegettek bennünket.
Jobb kezében botot hordozott, és a csípőjén hüvely nélküli, elrozsdált kard csüngött.
Egykor használható lándzsás lehetett, és nem kétséges, hogy egy-két kemény csapást
még ma is gondolkodás nélkül kiosztott. – Nem látunk szívesen benneteket – bömbölte
már a távolból –, hacsak nem azért jöttetek, hogy Urunknak ajánljátok szánalmas, esendő
l e l k e t e k e t .
– A mi lelkünket már saját isteneinknek ajánlottuk – felelte Arthur kedvesen.
– Pogány kutyák! – Az óriás, kiről feltételeztük, hogy a hírneves Cadoc, felénk köpött. –
Vassal és acéllal jöttök oda, hol Krisztus gyermekei játszadoznak Isten bárányával?
– Békével jöttünk – tudatta Arthur.
A püspök kiadós köpetet engedett el Arthur lova felé. – Te Arthur, Uther és a sátán fattya
vagy – sziszegte –, és a lelked sem különb mocskos rongycafatnál.
– Te pedig bizonyára Cadoc püspök vagy – felelt Arthur előzékenyen.
A püspök megállt a kereszt mellett és botjával egy vonalat húzott az út porába. – Csak
igaz keresztények és bűnbánók keresztezhetik e vonalat – jelentette ki –, mert ez itt Isten
megszentelt földje.
Arthur kivárt néhány pillanatot, majd komoran elmosolyodott. – Nem szándékozunk
istened földjére lépni, püspök – mondta –, de meg kell kérjelek, hogy adj ki nekünk egy
Ligessac nevű férfiút.
– Ligessac – bömbölte Cadoc, akárha több ezer fős gyülekezethez szólna – Isten áldott
és szent gyermeke. Itt menedéket talált, és sem te, sem az úgynevezett urak nem
zargathatják menedékében.
Arthur tovább mosolyogott. – A király uralkodik e földön, püspök, nem a te istened. Csak
Cuneglas kínálhatna neki menedéket, de ő nem tett ilyet.
– Az én királyom, Arthur – csattant fel büszkén Cadoc hangja – a királyok királya, és ő
parancsolta nékem, hogy ne engedjelek az ő földjére.
– Akkor hát ellenszegülsz? – kérdezte Arthur, némi meglepetéssel a hangjában.
– Halálomig! – üvöltötte Cadoc.
Arthur szomorúan rázta meg a fejét. – Én nem vagyok keresztény, püspök – szólt lágyan
–, de úgy tudom, ti prédikáljátok azt, hogy a ti túlvilágotok mennyei örömök helye. –
Cadoc nem felelt, mire Arthur vállat vont. – Akkor csak szívességet teszek, nem igaz, ha
siettetem indulásod? – kérdezte, azzal elővonta az Excaliburt.
A püspök botjával tovább mélyítette az út porába húzott vonalat. – Megtiltom neked, hogy
átkelj e vonalon – kiáltotta. – Megtiltom az Atya, a Fiú, és a Szentlélek nevében! – Azután
felemelte botját és Arthurra mutatott. Egy szemvillanásnyi ideig mozdulatlanná
merevedett, majd széles mozdulatot tett, hogy végigmutasson valamennyiünkön, s
megvallom, abban a pillanatban nekem is végigborsózott a bőröm. Cadoc nem volt
Merlin, és istene közelébe se érhetett Merlin isteneinek, mégis annyira beleborzongtam,
amint a furkós vége engem vett célba, hogy megérintettem vasamat és kiköptem az útra.
– Imádkozni térek, Arthur – közölte Cadoc –, te pedig, ha élni akarsz, hátat fordítasz és
elhagyod ezt a helyet, mert ha elhaladsz e szent kereszt mellett, úgy Jézus Krisztus
Urunk édes vérére esküszöm, a lelkeitek szörnyű kínok között senyvednek majd.
Megismeritek az örökké tartó szenvedést. Az idők kezdetétől az idők végezetéig
átkozottak lesztek, a mennyek boltozatától a poklok legsötétebb bugyráig. – A súlyos átok
végeztével még egyszer kiköpött, azután sarkon fordult és útnak eredt.
Arthur köpenye sarkával letörölte az esőcseppeket az Excaliburről, majd hüvelyébe tolta a
kardot. – Úgy tűnik, itt nem látnak szívesen – szólt szórakozottan, majd visszafordult és
biccentett Bálin, a lovasok rangidős kapitánya felé. – Vidd a lovasokat – parancsolta
Arthur – és kerülj a falu mögé. Bizonyosodj meg róla, hogy senki sem szökhet el. Ha már
a helyeteken lesztek, Derfel és az emberei átkutatják a viskókat. És még valami! – emelte
fel a hangját, hogy mind a hatvan ember hallhassa. – Ellen fognak állni nektek és
keményen küzdeni fognak, de nekünk nincs viszályunk velük, egyedül Ligessac-kal. Nem
foszthatjátok ki őket, és bántalmukra sem lehettek, csak amennyire szükséges. Ne
feledjétek, hogy ti katonák vagytok, míg ők nem azok. Tisztességgel bánjatok velük és
némán fogadjátok a szidalmaikat Szigorúan vonta össze a szemöldökét, majd miután
megbizonyosodott róla, hogy valamennyien megértették, újra elmosolyodott és útjukra
engedte őket.
A harminc páncélos lovas előrelovagolt és elhagyta az utat, hogy a falu peremén
körbelovagolva elérje a viskók mögötti távoli lankát. Cadoc, aki most is ott gyalogolt a
templom felé, feléjük sandított, de nem mutatta jelét meglepetésnek.
– Azon tűnődöm – szólalt meg Arthur –, hogy honnét tudhatta, ki vagyok?
– Híres ember vagy, uram. – Még mindig uramnak hívtam, és erről sosem tudtam vagy
akartam leszokni.
– A nevem talán ismert, de nem az arcom. Legalábbis errefelé nem.
– Egy vállrándítással elintézte a rejtélyt. – Ligessac mindig is keresztény volt?
– Amióta csak ismerem. Noha nem a legjobbak közül való. Elmosolyodott. – Erényes
életet élni öregkorban a legkönnyebb.
Vagy legalábbis úgy gondolom. – Figyelte, amint a lovasok elvágtáznak a falu mellett, és
lovaik vasalt patái jókora rögöket hasítanak ki az átázott talajból, majd a magasba emelte
lándzsáját és visszafordult embereimhez. – Ne feledjétek! Nincs fosztogatás! –
Eltűnődtem rajta, hogy mit is lehetne találni ezen a nyomorúságos helyen, de Arthur tudta,
hogy a lándzsások mindenhol szemet vetnek valamire. – Nem akarok bajt – tudatta
Arthur. – Megkeressük az emberünket, és már itt sem vagyunk. – Puhán érintette Llamrei
véknyát, és a fekete kanca engedelmesen megindult előre. Gyalogosan követtük,
csizmáink talpával kitörölve a vonalat, melyet Cadoc rajzolt fel a díszes kőkereszt mellé.
Akárhogy is, nem csapott le ránk az Úr tüzes villáma.
A püspök mostanra elérte a templomot és megállt a bejáratánál, majd mikor visszafordult
és meglátott bennünket, eltűnt az épületben.
– Tudták, hogy jövünk – fordult hozzám Arthur –, úgyhogy Ligessacot aligha találjuk itt.
Attól tartok, csak az időnket vesztegetjük. – Egy bárány vágott keresztül előttünk, és
Arthur visszafogta a lovát, hogy utat engedjen neki. Láttam, hogy megborzong, és tudtam,
mennyire sérti a rengeteg mocsok, mely már-már Nimue Torának elhanyagoltságával
v e t e k e d e t t .
Cadoc akkor tűnt fel újra a templom ajtajában, mikor alig száz lépésnyirejártunk onnét.
Mostanra lovasaink is felsorakoztak a falu mögött, de Cadoc még arra sem vette a
fáradtságot, hogy hátrafordulva végigmérje őket. Csupán hatalmas tülkét vette ajkához,
és a hang sokáig visszhangzott a kopár domboldalak között. Újra megszólaltatta a kürtöt,
majd vett egy mély lélegzetet, hogy utoljára még belefújjon.
És hirtelen egy ütközet kellős közepén találtuk magunkat.
Nagyon is jól tudták, hogy jövünk, és ennek megfelelően készültek. Bizonyára Powys és
Siluria valamennyi kereszténye Cadoc védelmére sietett, és ezek az emberek most
mindenfelé feltünedeztek a völgyet körülölelő dombok taréján, míg mások előrohantak a
viskókból, hogy eltorlaszolják mögöttünk az utat. Akadtak, akik lándzsát és pajzsot
hordoztak, mások csak sarlókat és vasvillákat, de valamennyien magabiztosnak tűntek.
Sokan közülük a gyülevészhadakban szolgálhattak a háború idején, és az Úrba vetett
hitükön felül leginkább az plántált önbizalmat a szívükbe, hogy legkevesebb kétszázan
sorakoztak fel ellenünk. – Az ostobák! – kiáltott Arthur dühödten. Gyűlölte a felesleges
erőszakot, és tudta, hogy a mészárlás ezek után már elkerülhetetlen. Nem kétellette,
hogy mi győzünk, hisz egyedül Isten elvakult hívei képesek arra, hogy magukra
haragítsák Dumnonia legvitézebb hatvan harcosát. – Bolondok! – Újra kiköpött, majd
végigmérte a falut, miközben még több fegyveres tűnt fel a viskókból. – Te itt maradsz,
Derfel – fordult hozzám. – Csak tartsd meg őket, a többit én elintézem. – Elvágtázott a
falu túlsó oldalán várakozó lovasok felé.
– Pajzsgyűrűbe – szóltam csendesen. Alig harmincan voltunk, és kettős pajzsgyűrűnk
olyan apróra sikeredett, hogy bizonyosan könnyű célpontnak tűnt az üvöltő keresztények
szemében, akik most rohanni kezdtek lefelé a lankákon, hogy elpusztítsanak bennünket.
A pajzsgyűrű sosem számított népszerűnek a katonák körében, mert a kör külső
kerületén a lándzsák hegye messze esett egymástól, és minél kisebb kört vontunk, annál
nagyobb rés tátongott közöttük, de embereim értették a dolgukat. Az első sor letérdelt, a
katonák összeérintették pajzsaik élét és a lándzsák boldogabbik végét ledöfték maguk
mögött a földbe. Mi a második sorban az első sor előtt támasztottuk a földre pajzsainkat,
hogy a támadóknak kettős, bőr és keményfa fallal kelljen megütközniük, azután
mindannyian egy-egy térdeplő harcos mögé álltunk, és a fejük felett előre szegeztük
lándzsáinkat. A mi dolgunk volt megvédeni az első sort, míg az övék az, hogy kitartsanak
egy helyütt. Kemény, véres munka várt ránk, de amíg a térdeplő katonák magasan
tartották pajzsaikat és mereven előreszegezték lándzsáikat, mi pedig megvédtük őket,
addig a pajzsgyűrű biztonságban kitarthatott. Emlékeztettem az első sort kiképzésükre, és
hogy ők csak akadályt állnak, a gyilkolást ránk többiekre kell hagyniuk. – Bel legyen
veletek – tettem hozzá.
– És Arthurral – toldotta meg Issa lelkesen.
Mert a mészárosmunka javarésze Arthurra várt. Mi lettünk a csali míg ő a hóhér, és
Cadoc emberei úgy vetették magukat a csalira, akár kiéhezett lazac a horogra tűzött
légyre. A falusiak rohamát maga Cadoc vezette, feje felett lóbálva rozsdás kardját és
nagy, kerek pajzsát, melyre fekete keresztet mázoltak ugyan, ám mögötte még most is
látszott Siluria rókájának elmosódott vonala, mely ékesen árulkodott arról, hogy a férfi
valamikor Gundleus soraiban szolgált.
A keresztény horda nem is próbált pajzsfalat formálni, mellyel győzelemre vihette volna
támadását, ehelyett a régi harcmodorban támadt, melynek gyakorlásáról még a rómaiak
szoktattak le bennünket. A régi időkben, mikor a rómaiak épp csak megérkeztek
Britanniába, a törzsek egyetlen üvöltő, mézsörtől feltüzelt csőcselékként rontottak az
ellenségre. Egy ilyen roham félelmetes látvány, ám fegyelmezett katonák könnyűszerrel
visszaverik, és az én harcosaimnak fegyelem terén aligha akadt párjuk.
Noha félelmet kétségkívül éreztek. Én magam is féltem, hisz egy ilyen roham rémisztő
látvány, és rosszul fegyelmezett katonák ellen valóban hasznosnak bizonyul. Ez volt az
első alkalom, hogy saját szememmel is láthattam, hogyan küzdöttek őseink. Cadoc
keresztényei féktelen szilajsággal rontottak ránk, egymást közt versengve, ki ér előbb a
lándzsáinkhoz. Rikoltoztak és szitkokat fröcsögtek felénk, és úgy tűnt, valamennyien
eltökélték magukat, hogy vagy hősök lesznek, vagy vértanúk. A vad tülekedésben még
asszonyokat, sőt gyermekeket is felfedezni véltem, akik sikoltozva lengették botjaikat és
s a r l ó i k a t .
– Bel! – kiáltottam fel, amint az első férfi próbálta átugrani a térdeplő sort és felszegezte
magát lándzsámra. A lándzsa hegye átjárta testét, akár egy sütnivaló mezei nyúlét, én
pedig eltaszítottam, lándzsástól-mindenestől, hogy a gyűrűn túl elzuhanó test akadályt
képezzen a többi keresztény előtt. A következő támadót már a Hywelbane ölte meg, s
ezalatt hallottam, hogy lándzsásaim harci éneküket zengik, amint az ellenséget csépelik,
döfik és aprítják. Olyannyira értették a dolgukat, oly sebesen és fegyelmezetten harcoltak.
Az unalmas, egyhangú kiképzés megtette a magáét, s bár a legtöbben évek óta nem
hadakoztunk, örömmel fedeztük fel, hogy ösztöneink éppoly gyorsak, mint hajdanán,
márpedig aznap csupán ösztöneinknek és tapasztalatainknak köszönhettük, hogy életben
maradtunk. Az ellenség üvöltő, dühödt hordája minden oldalról körülvette pajzsgyűrűnket
és felénk döfködött lándzsáival, de a külső gyűrű sziklafalként állt ellen a rohamnak, a
halott és haldokló támadók hegyei pedig oly magasra tornyosultak előttünk, hogy lassan
eltakarták előlünk a támadókat. Az első egy-két percben, mikor a terep a pajzsgyűrű körül
még mentes volt az akadályoktól, és az ellenség a közelünkbe tudott férkőzni, még
elkeseredett küzdelem folyt, ám miután a holtak és haldoklók megoltalmaztak bennünket,
már csakis a legbátrabbja próbált elérni bennünket, s kínálkozott fel a belső gyűrűben
harcoló tizenöt katonának, kik gyakorlatozás gyanánt használhatták lándzsáikat és
kardjukat. Fürgén hadakoztunk, lelkesen támogattuk egymást, és könyörtelenül
végeztünk minden támadóval.
Maga Cadoc is korán belevetette magát a küzdelembe és hatalmas, rozsdás kardját
lengetve rontott ránk. Meglehetősen értette a dolgát, és igyekezett áttörni a térdelők
gyűrűjén, hiszen ő is tudta, hogyha a külső gyűrű megszakad, akkor a többi már csak
percek kérdése. A Hywelbane pengéjével elhárítottam egy öles csapást, majd széles
oldalvágással lecsaptam rá, ám a pengét valósággal megakasztotta a püspök szutykos
hajzata, de azután már Eachern, a szívós ír lándzsás, aki Mordred fenyegetése ellenére
kitartott mellettem, lándzsájával Cadoc arca felé döfött. Egy mellette elszisszenő penge
lemetszette ugyan Eachern lándzsájának hegyét, de ő a lándzsa másik, vasalt végével
ugyanabban a pillanatban lecsapott a püspök homlokára. Cadoc egy pillanatig döbbenten
állt, rothadt fogakkal teli szája értetlenül tátogott, majd a férfi teljes hosszában elvágódott
a sárban.
Utolsóként egy ágas-bogas hajú asszony próbált ránk rontani, aki felkapaszkodott a
hullahegyekre és szitkokat köpködött felém, miközben igyekezett átugrani a külső
gyűrűben térdeplő harcosokat. Megragadtam a hajánál fogva és engedtem, hogy
kicsorbítsa sarlóját a vértemen, azután berángattam a gyűrűbe, ahol Issa egyetlen jól
irányzott taposással összetörte a koponyáját. És ebben a pillanatban Arthur is támadásba
lendült.
Harminc lovas rontott előreszegezett lándzsákkal a keresztény csőcselékre. Mi, úgy
számítom, talán ha három percen át védekeztünk, ám amint Arthur megérkezett, a csata
egy szemvillanás alatt véget ért. A vágtázó lovasok beékelődtek a tömegbe, és valóságos
véroszlopot láttam az ég felé szökni, amint a lándzsák a helyükre kerültek, azután
támadóink már fejvesztve menekültek, és Arthur, aki mostanra eldobta lándzsáját és
Excaliburrel hadakozott, kiáltozni kezdett, hogy harcosai fejezzék be az öldöklést. – Csak
tereljétek el őket! – üvöltötte. – Tereljétek őket el innen! – A lovasok kis csapatokra váltak
szét, melyek szétszórták a rémült túlélőket és a díszes kereszt felé hajtották őket.
Embereim lassan megnyugodtak. Issa még most is a bezúzott koponyájú asszonyon
ücsörgött, míg Eachem a lándzsahegyét kereste. Két harcos a külső pajzsgyűrűből
csúnya sebesülést szerzett, és a második sorból valakinek bezúzták az állkapcsát, ám
ettől eltekintve sértetlenül megúsztuk, miközben körülöttünk huszonhárom halott és
legkevesebb ugyanennyi súlyosan sérült támadó feküdt. Cadoc, akit Eachern csapása
terített le, még élt. Embereim összekötözték kezét-lábát, és fittyet hányva Arthur
parancsára, hogy mutassunk tiszteletet az ellenség iránt, levágtuk haját és szakállát, csak
hogy megszégyenítsük. Köpködött és átkokat szórt ránk, mire mocskos szakálla
fonataival tömtük be a száját, és úgy tereltük vissza a faluba.
És ott akadtam rá Ligessacra. Nem menekült el, egyszerűen csak ott várakozott a
templom kis oltára mellett. Öregember volt már, ősz és töpörödött, aki jámborán megadta
magát nekünk még akkor is, mikor levágtuk a szakállát és hajából font durva kötelet
vetettünk a nyaka köré, hogy megmutassuk, elítélt hitszegőt hurcolunk magunkkal. Mintha
még örült is volna, hogy ennyi év után újra találkozhat velem. – Mondtam nekik, hogy nem
győzhetnek le – szólt hozzám –, hogy Derfel Cadarnt nem győzhetik le.
– Már vártak bennünket? – kérdeztem.
– Már egy hete tudtunk a jöttötökről – felelte, miközben engedelmesen felemelte kezét,
hogy Issa összekötözhesse a csuklóját. – Még akartuk is, hogy gyertek. Azt gondoltuk, itt
az esély arra, hogy megszabadítsuk Britanniát Arthurtól.
– Miért akartatok ilyet tenni? – kérdeztem tőle.
– Mert Arthur a keresztények ellensége, azért – válaszolt Ligessac.
– Ez nem igaz.
– Mit tudsz te erről, Derfel? – kérdezte Ligessac. – Előkészítjük Britanniát Krisztus
második eljövetelére, és meg kell tisztítanunk az országot a hitetlenektől! – Fennhangon,
dacos kihívással mondta ezeket, majd vállat vont és elvigyorodott. – De mondtam nekik,
hogy Arthurt és Derfelt nem ölhetik meg. Mondtam Cadocnak, hogy ehhez túl jók vagytok.
– Felállt és követte Issát kifelé a templomból, majd a kapuban visszafordult felém. –
Felteszem, most meg fogok halni? – kérdezte.
– Dumnoniában – bólintottam.
Megvonta a vállát. – Szemtől szembe találkozom a Teremtővel, ugyan mi félnivalóm
lenne a haláltól?
Én is követtem a szabadba. Arthur felszabadította a püspök szájat, és Cadoc most
veszettül káromkodott. Megcsiklandoztam a püspök frissen borotvált állat a Hywelbane
hegyével. – Tudták, hogy jövünk – tudattam Arthurral –, és azt tervezték, hogy
mindkettőnket megölnek.
– Kudarcot vallottak – vonta meg a vállát Arthur, és félrekapta a fejét hogy elkerülje a
püspök arra repülő köpetét. – Tedd el a kardod – parancsolta.
– Nem akarod megölni? – hitetlenkedtem.
– Az lesz a büntetése, hogy itt kell élnie – döntötte el Arthur. – Én ugyan nem juttatom a
m e n n y o r s z á g á b a .
Megkaptuk hát Ligessacot és hazafelé indultunk, s eközben egyikünk sem töprengett el
azon, amit Ligessac a templomban felfedett előttünk. Állította, hogy már egy teljes hete
tudtak érkezésünkről, csakhogy egy héttel ezelőtt mi még Dumnoniában voltunk, s nem
Powysban, ami azt jelentette, hogy onnét küldött valaki értesítést. Soha nem gondoltunk
volna arra, hogy egy dumnoniai személyhez kössük a kietlen hegyek közti mészárlást,
sokkal inkább a keresztények vakbuzgóságának tudtuk be, s nem újabb hitszegésnek.
Manapság a keresztények persze másként beszélnek. Azt mondják, Arthur rátört Cadoc
rejtekére, megerőszakolta asszonyait, megölte embereit és megrabolta kincseit, pedig én
nem láttam semmiféle erőszakot, csakis azokat öltük meg, akik megpróbáltak megölni
bennünket, és megrabolni való kincsekbe sem botlottam – de ha még lett is volna ilyen,
Arthur akkor sem érintette volna. Eljött még az idő, nem is oly soká, mikor láttam Arthurt
könyörtelenül öldökölni, ám áldozatai akkor is mind pogányok lettek, a keresztények
mégis erősködnek, hogy Arthur ellenségként lépett fel, és Cadoc vereségének híre csak
még inkább felszította gyűlöletüket. Cadocból élő szentet faragtak, és közelgett már az
idő, mikor a keresztények másként se nevezték Arthurt, csak Isten Ellenségeként. Ez az
esztelen gyűlölködés elkísérte hátralévő napjaiban.
Bűnének persze nem azt rótták fel, hogy betört néhány keresztény koponyát Cadoc
völgyében, hanem sokkal inkább, hogy megtűrte a pogányságot azokban az években,
mikor még ő kormányozta Dumnoniát. Az a mégoly elvakult keresztények fejében sem
fordult meg, hogy Arthur maga pogány volt, s mint ilyen, sokkal inkább a kereszténységet
tűrte meg. Egyszerűen azért ítélték el, mert hatalmában állt volna felszámolni az eretnek
hitet, és mégsem tette ezt. Ez a bűn tette őt Isten Ellenségévé. S persze azt sem
felejtették el, miként érvénytelenítette Uther egyházi adómentességre vonatkozó
t ö r v é n y é t .
Azért nem minden keresztény gyűlölte ilyen engesztelhetetlenül. A lándzsások közül, akik
aznap velünk harcoltak Cadoc völgyében, legalább tucatnyian maguk is keresztények
voltak. Galahad mindenkinél jobban kedvelte őt, és akadtak mások, mint Emrys püspök,
akik csendben támogatták, csakhogy az egyház azokban a hangos időkben, Krisztus földi
uralma első ötszáz esztendejének vége felé, nemigen figyelt oda a csendes,
tisztességben megőszült emberekre, hanem sokkal inkább odafigyelt a vakbuzgó
fanatikusokra, akik azt kiáltották a világot meg kell tisztítani a pogányság bűnétől, ha újra
akarják látni a földre szállt Krisztust. Ma már persze tudom, hogy Urunk Jézus Krisztus
hite az egyetlen igaz hit, és hogy igazságának dicsőséges fényénél minden más hit
semmivé foszlik, ám mindezt nem számítva még ma sem értem, miként lehetett Arthur,
minden vezetők közt a legigazságosabb és legpártatlanabb, az Isten Ellensége.
Akárhogy is legyen, bőségesen adtunk okot Cadocnak a főfájásra, Ligessac nyakába
saját szakállából font kötelet vetettünk, és elindultunk hazafelé.
Arthur és én a Cadoc völgyének határát jelző nagy kőkereszt mellett váltunk szét. Ő
északnak vitte Ligessacot, azután keletnek fordult, hogy fellelje a jó római utakat, melyek
visszavitték Dumnoniába, míg én úgy döntöttem, mélyebbre hatolok Siluriába, hogy
megtaláljam anyámat. Issát és négy másik lándzsásomat vettem magamhoz, a többieket
elengedtem Arthurral.
Megkerültük Cadoc völgyét, ahol a sebesült és vérző keresztények bánattól sújtott
csapata lassan gyülekezett, hogy komor imádságot mondjon halottaiért, azután átkeltünk
a csupasz sziklahegységen és leereszkedtünk a meredek, zöldellő völgyekbe, melyek a
Severn-tenger felé törtek. Nem tudhattam, merre él Erce, de gyanítottam, hogy nem lesz
nehéz őt megtalálnom, ha már Tanaburs – a druida, akit a Lugg völgyében megöltem –
maga kereste fel, hogy rettenetes átkot mondjon rá, és egy szász rabszolgát, akit egy
druida személyesen átkozott el, sokaknak ismerniük kellett. Így is lett.
A tenger mellett élt, egy aprócska faluban, ahol az asszonyok sót főztek, a férfiak halat
fogtak. A falusiak elhúzódtak embereim szokatlan pajzsdíszét látva, míg én
bekukkantottam egy viskóba, ahol egy gyermek rémülten mutatott a szász asszony háza
felé, mely a part fölé tornyosuló meredek sziklaszirt tetejére ült fel. Még csak háznak se
nevezhettem, csupán hevenyészett menedéknek, melyet uszadékfából ütöttek össze, és
hínárral, szalmával fedtek le. Tűz égett a kunyhó előtt a szabadban, a lángok felett
tucatnyi tengeri hal pörkölődött, és még több fojtogató füst gomolygott a zsarátnok felől,
mely valamivel arrébb, a sófőző üst alatt izzott. A meredély lábánál hagytam lándzsám és
pajzsomat, majd megmásztam a meredek kaptatót. Egy macska sziszegett felém, amint
előregörnyedve benéztem a sötét viskóba. – Erce? – szólongattam. – Erce?
Valami mozdult az árnyak között. Roppant, sötét alak, mely lehámozta magáról a bőrök
és szakadozott rongyok rétegeit, hogy visszanézzen rám. – Erce? – kérdeztem. – Te vagy
E r c e ?
Mire is számítottam? Több mint huszonöt esztendeje nem láttam anyámat, azóta, hogy
Gundleus lándzsásai kiszakítottak a karjából és odaadtak Tanabursnek, aki feláldozott
farkasvermében. Erce eszelősen sikoltozott, mikor elragadták tőle gyermekét, majd Siluria
rabszolgájává alacsonyították, és minden bizonnyal halottnak hitt engem, míg Tanaburs
fel nem fedte, hogy életben maradtam. Nyugtalan fejemben, miközben Siluria meredek
völgyein át dél felé haladtam, öleléseket, könnyeket, megbocsátást és boldogságot
l á t t a m .
Ehelyett egy nagydarab asszony várt rám, kinek szőke haja koszos szürkévé fakult, és aki
nehézkesen mászott elő a prémek és rongyok halma alól, hogy gyanakodva végigmérjen.
Hatalmas teremtés volt, nagy halom romló hústömeg, himlőhelyekkel és hegekkel tarkított
arca kerek, akár egy pajzs, szeme apró és véreres. – Valaha Ercének hívtak – szólt
reszelős hangon.
Kihátráltam a viskóból, megszédülve a rothadás és a vizelet bűzétől. Az asszony követett,
súlyosan, négykézlábra ereszkedve, hunyorogva a reggeli napfényben. – Te vagy Erce? –
kérdeztem döbbenten.
– Valaha annak hívtak – ismételte, majd nagyot ásítva felfedte fogatlan száját. – Most
Enna vagyok. – Itt kivárt egy pillanatot. – Bolond Enna – tette hozzá szomorúan, majd
végigmérte finom ruháimat, gazdagon díszített övemet és magas szárú csizmáimat. – Ki
vagy te, uram?
– A nevem Derfel Cadarn – feleltem –, és Dumnoniából jöttem. – A név láthatóan semmit
sem mondott neki. – A fiad vagyok – toldottam meg.
Nem adta jelét, hogy megértette volna szavaimat, ehelyett lerogyott a szánalmas viskó
mellett, mely vészesen meghajolt roppant súlya alatt. Egyik kezével benyúlt a testén viselt
rongyok közé és megvakarta mellét. – Az összes fiam meghalt – mondta végül.
– Tanaburs ragadott el – emlékeztettem –, hogy egy farkasverembe hajítson.
A történet semmit sem mondott neki. Ott feküdt a fal tövében, s hatalmas teste görcsösen
remegett az erőfeszítéstől, melyet a puszta lélegzés okozott neki. A macskával kezdett
játszadozni, majd a Severn-tenger végtelen tükrére meredt, melynek távolában, az
égbolton függő ólomszürke viharfelhők alatt elmosódott, sötét vonal jelölte Dumnonia
partvonalát. – Volt egyszer egy fiam – mondta végül –, akit feláldoztak az Isteneknek egy
farkasveremben. Wygga, ez volt a neve. Wygga. Erős, belevaló kölyök.
Wygga? Wygga! A förtelmes név néhány pillanatig ott visszhangzott bennem. – Én
vagyok Wygga – szóltam végül, máris gyűlölve a szász nevet. – Új nevet kaptam, miután
kimenekítettek a veremből – magyaráztam neki. Szászul beszélgettünk, azon a nyelven,
melyet immár folyékonyabban beszéltem, mint ő, hisz neki hosszú évek óta nem nyílt
alkalma használni.
– Ó, nem – rázta a fejét összeráncolt homlokkal. Láttam, amint egy tetű előmerészkedik
bozontos haja mögül. – Nem – erősködött –, Wygga még csak kisfiú volt. Csak egy kisfiú.
Az első fiam, igen, és ők elvették tőlem.
– Életben maradtam, anyám – mondtam. Egyszerre felkavart és lenyűgözött ez a
találkozás, ugyanakkor mélyen megbántam, hogy elindultam őt megkeresni. – Túléltem a
vermet, és emlékszem rád. – így volt igaz, noha emlékeimben anyám karcsún és
törékenyen élt, akár Ceinwyn.
– Csak egy kisfiú – folytatta Erce álomittas hangon. Lehunyta a szemét, és egy pillanatra
már azt hittem, elnyomta az álom, ám ezután úgy tűnt, üríteni kezdte vizeletét, mert
vékony patak indult meg a rongyok között és iramodott végig a sziklákon a tengeri
szélben vergődő tűz felé.
– Beszélj Wyggáról – kértem.
– Nem volt könnyű – mondta –, mikor Uther fogságba ejtett. Hatalmas férfi volt Uther, egy
hatalmas sárkánnyal a pajzsán. – A tetű felé lendítette a kezét, mire az visszairamodott a
hajába. – Madognak adott – folytatta –, és Madog uradalmában született meg Wygga.
Olyan boldogok voltunk Madoggal. Jó uram volt, kedves a rabszolgáihoz, de jött Gundleus
és megölte Wyggát.
– Nem ölte meg – erősködtem. – Tanaburs nem mondta el?
A druida nevének említésére megborzongott és szorosabbra vonta össze magán
nyomorúságos rongyait. Nem szólt semmit, de néhány pillanat múltával könnyek
csillantak meg szeme sarkában.
Egy asszony kapaszkodott felfelé a csapáson. Lassan és gyanakvóan közeledett felénk,
sötét pillantásokkal méregetve, amint felküzdötte magát a sziklaszirt tetejére. Mikor végre
biztonságban érezte magát, gyorsan eliramodott mellettem és lekuporodott Erce mellé. –
A nevem Derfel Cadarn – szólítottam meg a jövevényt –, de valamikor Wyggának hívtak.
– Az én nevem Linna – felelte az asszony a britonok nyelvén. Fiatalabb volt nálam, de
küzdelmes élete mély barázdákat vájt az arcába, meggörbítette hátát és megmerevítette
csontjait, a sófőző tüzek korma pedig elfeketítette a bőrét.
– Te vagy Erce leánya? – találgattam.
– Enna leánya – javított ki.
– Akkor hát a féltestvéred vagyok – tudattam vele.
Láttam, hogy nem hisz nekem, és miért is tette volna? Senki sem került ki élve a
farkasveremből, én mégis megtettem, s ezáltal az Istenek kegyeltjévé és Merlin
szolgájává lettem, de mit mondhatott a történetem ennek a két megfáradt és rongyos
a s s z o n y n a k ?
– Tanaburs! – szólt hirtelen Erce, és mindkét kezét felemelte, hogy elűzze magától a
gonoszt. – Ő vette el Wygga apját! – jajveszékelte, és előre-hátra kezdett ringatózni. –
Belém hatolt és elvette Wygga apját! Megátkozott, megátkozta Wyggát és megátkozta a
méhemet. – Most már patakban folytak a könnyei, és Linna karjára fektette anyja fejét,
miközben feddő pillantásokat vetett rám.
– Tanabursnek – mondtam – nem volt hatalma Wygga felett. Wygga megölte őt, mert
neki volt hatalma Tanaburs felett. Tanaburs nem vehette el Wygga apját.
Anyám, ha hallotta is szavaimat, nem hitt nekem. Leánya karjai közt, tehetetlenül
rázkódott a zokogástól, és a könnyek végigszaladtak himlőhelyes, szurtos arcán,
miközben visszaemlékezett Tanaburs átkának foszlányaira. – Wygga fogja megölni atyját
– ismételgette –, Wygga lesz az, ezt mondta az átok, ö lesz, aki megöli atyját.
– Akkor hát Wygga még él – mutattam rá.
A rázkódás hirtelen abbamaradt, és Erce felnézett rám, majd megrázta a fejét. – A holtak
visszatérnek, csak hogy gyilkoljanak. A halott gyermekek! Látom őket, uram, odakint –
mutatott a tenger felé –, a kis halott testeket, amint a bosszút szomjazzák. – Újra
ringatózni kezdett leánya karjában. – És Wygga fogja megölni atyját. – Megint hevesen
zokogni kezdett. – Mikor Wygga atyja olyan remek férfi volt! Micsoda hős. Hatalmas és
erős. És Tanaburs elátkozta. – Szipogni kezdett, majd egy altatódal foszlányait
dúdolgatta, azután felült és beszélni kezdett atyámról. Elmondta, hogyan hajózott
embereivel Britanniába, és kardjával miként teremtett fényes otthont magának. Erce, úgy
tűnt, ebben az otthonban szolgált, szász ura pedig ágyába vitte, és ő életet adott nekem,
oly erős életet, melyet még Tanaburs druida sem vehetett el tőlem. – Gyönyörű férfi volt –
mondta Erce atyámról –, olyan szép, jóvágású férfi. Mindenki félte a nevét, de hozzám jó
volt. Mennyit nevettünk együtt.
– Mi volt a neve? – kérdeztem, és azt hiszem, már azelőtt tudtam a választ, hogy
megadta volna.
– Aelle – suttogta alig hallhatóan. – Én szép, jóképű Aellém. – Aelle. Füstköd örvénylett
fejemben, és agyam egy pillanatra éppúgy megzápult, akár anyámé. Aelle? Aelle fia
l e n n é k ?
– Aelle – ismételte Erce ábrándos hangon. – Én szép, jóképű Aellém.
Nem maradt több kérdésem, így rávettem magam, hogy odatérdeljek anyám elé, és
magamhoz öleljem a lomha testet. Megcsókoltam mindkét orcáját, és magamhoz
szorítottam, mintha visszaadhattam volna az életből, mellyel ő ajándékozott meg, de
bármennyire is átadta magát ölelésemnek, anyám képtelen volt elfogadni a tényt, hogy a
fia vagyok. A tetvei közül többet megörököltem.
Linna elkísért lefelé a dombon, én pedig megtudtam, hogy egy helybeli halászemberhez
ment feleségül, és hat gyermeke maradt életben. Aranyat kapott tőlem, több aranyat, mint
amennyit egész életében látni remélhetett, vagy talán amennyinek a létezését valaha is
sejthette. Hitetlenkedve meredt a kis fémrudakra.
– Anyánk még ma is rabszolga? – kérdeztem.
– Mindannyian azok vagyunk – mutatott körbe a nyomorúságos településen.
– Ezzel megválthatod a szabadságotokat – intettem az arany felé –, ha akarod.
Linna vállat vont, és én megértettem, hogy a szabadság aligha hozna változást az
életében. Magam is megválthattam volna szabadságukat, ha megkeresem urukat, aki
kétségkívül jó messze élt ettől a helytől, mindenesetre az arany, ha bölcs beosztással élik
fel, megkönnyíthette napjaikat, akár rabként, akár szabadon éltek. Egy napon,
fogadkoztam magamban, még visszatérek ide, és próbálok ennél is többet tenni.
– Vigyázz anyánkra – kértem Linnát.
– Vigyázok, uram – bólintott kötelességtudóan, és látszott, hogy még ezek után sem hisz
n e k e m .
– A saját fivéredet nem kell uradnak hívnod – kérleltem, de nem akadt semmi, amivel
meggyőzhettem volna.
Hátrahagytam őt és visszasétáltam a partra, ahol embereim várakoztak a csomagokkal. –
Hazamegyünk. – Még csak nemrég kelt fel a nap, és hosszú menetelés elé néztünk.
H a z a i n d u l t u n k .
Haza, Ceinwynhez. Haza lányaimhoz, akiknek ereiben brit királyok vére elegyedett a
szász ellenség nemesi vérével. Mert én Aelle fia voltam. Megálltam a tenger felett zöldellő
domboldalon, és eltöprengtem az élet különös fordulatain, de értelmet nem találtam
bennük. Aelle fia voltam, de vajon mi változott ettől? Nem magyaráztam és nem értettem
meg semmit. A végzet megkerülhetetlen. Hazaindultunk.
Issa volt az, aki elsőként látta meg a füstöt. Mindig is olyan szemmel büszkélkedett, akár
egy sólyom, és azon a napon, mikor ott álltam a dombtetőn és próbáltam értelmet lelni
anyám szavai mögött, Issa meglátta az elmosódott füstcsíkot a tenger túlsó partján. –
Uram? – szólított meg, és először nem is válaszoltam, annyira belekábultam mindabba,
amit megtudtam. Nekem kell megölnöm atyámat? És ez az atya Aelle lenne? – Uram! –
sürgetett Issa, felrázva gondolataimból. – Uram, uram, füstöt látok.
Déli irányba, Dumnonia felé mutatott, és én először azt hittem, hogy a fehérség pusztán
sápadtabb folt az esőfelhők közt, ám Issának nem voltak kétségei, és két lándzsásom is
váltig állította, hogy nem felhőt vagy esőt látunk. – Arrafelé is, uram – szólt egyikük nyugat
felé mutatva, ahol újabb fehér folt mosódott bele a szürke háttérbe.
Egy tűz még lehetett véletlen, talán egy leégett csarnok vagy egy felperzselt mező, ám a
nyirkos időben a földek aligha kaphattak lángra, és olyant még életemben nem láttam,
hogy egyszerre két csarnok is tüzet fogott volna, hacsak nem az ellenség vetett rájuk
l o b o t .
– Uram? – siettetett Issa, aki, akárcsak jómagam, Dumnoniában hagyta feleségét.
– Vissza a faluba – adtam parancsot. – Most azonnal.
Linna férje beleegyezett, hogy átvisz bennünket a tengeren. Az út nem tartott soká, hisz a
két partot talán ha nyolc-kilenc mérföld választhatta el egymástól. Ennél '67yorsabb
hazautat nem találhattunk volna, még ha lándzsásaim inkább kedvelték is a hosszú,
száraz utat a nedves, rövid út ellenében. Az átkelés várakozásainknak megfelelően
keserves megpróbáltatásnak bizonyult. Nyirkos szél kélt nyugat felől, még több felhővel
és hideg esővel, a felkorbácsolt hullámok pedig rendre átcsaptak lélekvesztőnk
peremdeszkái felett. Egész úton megállás nélkül a vizet mertük, miközben a rongyos
vitorlák dagadoztak, csapkodtak és dél felé rángattak bennünket. Csónakosunk, egy Balig
nevű férfiú és mellesleg a sógorom, kijelentette, hogy nincs ahhoz fogható öröm, mint
amikor a hajó repül a fürge szélben, és bömbölve mondott köszönetet Manawydannek a
kitüntető kegyért, míg Issa halálra váltan kapaszkodott az árbocba, én magam az utolsó
falat ételt is kiokádtam magamból, és mindannyian hálát rebegtünk, mikor a délután
közepén biztos talajra tehettük a lábunkat, alig három-négy órányira otthonunktól.
Megfizettem Baligot, majd nekivágtunk a sík, felázott vidéknek Egy falucska húzódott meg
nem messze a parttól, melynek lakói szintúgy látták a füstöt és halálra voltak rémülve,
amiért is ellenségnek hittek bennünket. A falut kis templom uralta, alig több zsúpfedeles
viskónál, melynek oromzatára fakeresztet szegeztek, ám keresztény gazdái mind egy
szálig eltűntek. A hátramaradt pogányok egyikétől megtudtuk, hogy a keresztények
valamennyien útra keltek kelet felé. – A papjukat követték, uram – tette hozzá a férfi.
– De miért? – kérdeztem. – És hová mentek?
– Nem tudjuk, jó uram. – A távolban gomolygó füstre sandított. – Visszatértek a szászok?
– Nem – biztosítottam, és csak remélni tudtam, hogy nem tévedek. A füst innét alig
hat-hét mérföldnyire szökött az égre, és kételltem, hogy akár Cerdic, akár Aelle ilyen
mélyen hatolhatott volna Dumnoniába. Ha ezt megtették, Britannia elveszett.
Tovább siettünk. Abban a pillanatban mindannyian csak arra tudtunk gondolni, hogy
mielőbb a családunk mellett legyünk, és ha őket már biztonságban tudhatjuk, még mindig
ráérünk kideríteni, mi is történt valójában. Két utat is választhattunk Ermyd csarnoka felé.
Egyikük, a hosszabbik, a szárazföldön vezetett és négy-öt órába is betartott, míg a másik
egyenesen keresztülvágott Avalon tengeri ingoványain és álnok mocsarain, a fűzfákkal
szegélyezett, náddal benőtt lápokon, ahol a dagály hamar tőrbe csalhatta a tapasztalatlan
utazót. Csapások, sőt fából ácsolt pallóutak is húzódtak a kiterjedt lápvidéken, melyek
elvezettek odáig, ahol a visszanyesett fűzfák sorakoztak, és ahol a halászok varsáikat
kirakták, ám közülünk senki sem ismerte ezeket az utakat. Mégis az alattomos ösvényt
kellett választanunk, mert ennek révén érhettünk a legsebesebben haza.
Mire az est leszállt, vezetőt is találtunk magunknak. Akárcsak a lápon lakók zöme, ő is
pogány maradt, s miután megtudta, ki vagyok, készséggel ajánlotta fel segítségét. Az
ingovány közepén, sötét tömegként a lanyhuló fények közt, ott magasodott a Tor. Először
oda kell mennünk, tudatta vezetőnk, hogy megkeressük Ynys Wydryn hajósainak egyikét,
ki gyékény csónakján átvihet bennünket az Issa völgyének sekély vizein.
Még javában esett, mikor elhagytuk a mocsárban megbújó települést, az esőcseppek ott
kopogtak a csónak gyékényén és az ingovány tükrén, ám alig egy órán belül a sápadt,
tejfehér holdvilág lassan előtűnt a nyugat felé vitorlázó felhők mögül. Utunk palánkhidak
alatt és fűzfavesszőből font szövevényes varsák mellett kígyózott követhetetlenül, a lápi
fények között, melyek láttán vezetőnk ősi varázsigéket motyogott, elűzendő a posvány
lidérceit. Bizonyos éjjeleken, mesélte el furcsa kék fények villódznak a mocsárvidék felett,
azoknak a szellemei, kik a vízből, iszapból és sásból szőtt labirintusban veszejtették
magukat. Elhaladtunkban rikoltozó vadmadarakat riasztottunk fel fészkeikből, és a
rémülten verdeső szárnyak sötét árnyékot vetettek az esőtől terhes égboltra. Vezetőnk
egész úton beszélt hozzánk, mesélt a láp alatt alvó sárkányokról, és a hullaevőkről, kik a
posványok mélyén csak arra várnak, hogy lehúzhassák az utazót. Egy halott ember
gerincéből készített láncot viselt a nyakában, az egyetlen biztos ellenszert a szörnyűségek
ellen, melyek utunkon kísértettek bennünket.
Számomra úgy tűnt, hogy a Tor jottányit sem került közelebb, de csak türelmetlenségük
űzött csúf játékot velünk, hiszen méterről méterre, zsombékról zsombékra, de egyre
közelebb értünk, s amint a roppant földhalom egyre magasabbra és magasabbra tört
előttünk az égen, elmosódott fény foltokat figyelhettünk meg a lábánál. Ekkora fényt
csakis egy jókora máglya vethetett, és mi először azt hittük, a Szent Tövis szentélye
kapott lángra, ám amint közelebb értünk, a lángok nem lettek egyre fényesebbek, és
ebből gyaníthattuk, hogy valamiféle örömtüzet látunk, talán valami homályos keresztény
szertartás fényét. Valamennyien jelet rajzoltunk magunkra a gonosz ellen, azután végre
elértük a partot, ahonnét egyenes út vezetett a lápról Ynys Wydryn magasabban fekvő
f a l u j á i g .
Vezetőnk itt hagyott el bennünket. Inkább választotta a lápi lidérceket a veszedelmek
helyett, melyeket Ynys Wydryn tüzeinek fénye jelzett, ezért elém térdepelt. Nekiadtam
utolsó aranyaimat, azután felsegítettem a földről és köszönetet mondtam neki.
Öt lándzsásommal gyalogosan vágtunk keresztül Ynys Wydryn kis településén, melyet
halászok és kosárfonók laktak. A házakban sötétség honolt, a közökben a kutyákon és
patkányokon kívül lélek sem járt. Egyenesen a cölöpkerítés felé vettük az irányt, mely a
szentélyt övezte, s bármennyire is láttuk a tüzek izzó füstoszlopát a kerítés felett, még
most sem tudhattuk, mi történik odabent. Utunk keresztülvezetett bennünket a szentély
főkapuján, és amint közelebb értünk, láttam, hogy két lándzsás áll őrt a bejáratnál. A
nyitott kapun át kiáradó fények megcsillantak egyikük pajzsán, és a pajzson azt a jelvényt
láttam, melyre itt Ynys Wydrynben a legkevésbé számítottam. Lancelot halászsólyma volt
az, a hallal a karmai közt.
Saját pajzsainkat a hátunkra kötöztük, így a fehér csillagok láthatatlanok maradtak, s bár
lándzsásaim magukon viselték jellegzetes farkasprém díszüket, az őrök bizonyosan
barátnak gondoltak bennünket, mert nem próbáltak meg feltartóztatni. Ehelyett, azt
gondolván hogy a szentélybe térünk, félreálltak utunkból, s csak mikor már félig odabent
voltunk, és kíváncsiságunk még tovább hajtott bennünket akkor ismerte fel a két
lándzsás, hogy nem közébük tartozunk. Egyikük fegyvere nyelével igyekezett elzárni
előlem az utat. – Ki vagy? – hívott ki maga ellen.
Félretoltam a lándzsát, majd még mielőtt kiáltásával riaszthatta volna társait, kirángattam
az őrt a kapu elé, miközben Issa a cimboráját kapta el. Hatalmas tömeg gyülekezett
odabent a szentélyben, de valamennyien háttal álltak nekünk, és így nem láthatták a
tülekedést a kapu előtt. Miként nem is hallhattak semmit, hiszen a tömeg kántált és
énekelt, hangzavarába fojtva az általunk ütött neszeket. Lerángattam foglyomat az útról,
be a sűrű árnyak közé, ahol letérdeltem mellé. A lándzsámat elhagytam, mikor
elvonszoltam a kapu mellől, ezért most az övemben viselt rövid kést húztam elő. –
Lancelot embere vagy? – kérdeztem.
– Igen – sziszegte válaszként.
– És mit kerestek itt? – akartam tudni. – Ez itt Mordred országa.
– Mordred király halott – felelte, halálra váltan a torkának szegeződő pengétől. Nem
szóltam, hisz annyira megdöbbentett a hír, hogy egy hosszú pillanatig azt sem tudtam, mit
mondhatnék. A férfi bizonyosan azt hitte, hogy hallgatásom küszöbönálló halálát jelzi,
mert kétségbeesetten vergődni kezdett. – Valamennyien meghaltak! – kiáltotta.
– Kik?
– Mordred, Arthur, valamennyien!
Egy szemvillanásnyi ideig úgy tűnt, mintha az egész világ fenekestől fordult volna ki
önmagából. A férfi reményvesztetten elszánta magát az utolsó küzdelemre, de a torkának
feszülő kés hamar jobb belátásra térítette. – Hogyan? – kérdeztem.
– Nem tudom!
– Hogyan? – követeltem a választ immár hangosabban.
– Nem tudjuk! – erősködött. – Mordredet megölték, mielőtt ideértünk volna, Arthurról meg
azt mondják, Powysban lelte halálát.
Intettem egyik emberemnek, hogy tartsák meg nyugodtan foglyainkat. Azután számolgatni
kezdtem az órákat, mióta Arthurt utoljára láttam. Alig néhány napja váltunk el Cadoc
keresztjénél, és Arthur hazaútja nyilván hosszabbra nyúlt az enyémnél, ezért ha meghalt,
a halálhíre mielőttünk semmiképp se érhette el Ynys Wydrynt. – Királyod is itt van? –
kérdeztem a férfit.
– Igen.
– De miért? – tudakoltam.
Az elsuttogott válasz alig lépte át a hallhatóság határát. – Hogy átvegye a királyságot,
u r a m .
Vászoncsíkot szaggattunk a két férfi köpenyéből, összekötöztük karjukat, lábukat, és a
szájukat is betömtük, hogy ne riaszthassák társaikat. Belöktük u337 .ket az árokba, és
mindkettejüket óvtuk attól, hogy pisszenésnyi hangot is adjanak, majd öt emberemmel
odalopakodtunk a szentély kapujához. Be akartam kukkantani néhány pillanatra, hogy
lássam, mit tehetnék, és azután már indultunk is volna hazafelé. – Húzzatok köpenyt a
sisakokra – parancsoltam embereimnek –, és fordítsátok ki pajzsotokat.
Sisakunkat köpenyeink anyagába burkoltuk, hogy elrejtsük az árulkodó farkakat, és lefelé
tartottuk pajzsainkat, hogy senkinek se tűnhessen fel festett jelvényem, majd óvatosan
besorjáztunk a mostanra őrizet nélkül álló szentélybe. Az árnyékokban mozogtunk,
hátulról kerülve meg az izgatott tömeget, míg el nem értük a kőalapokat, melyeket
Mordred parancsára húztak fel, Norwenna majdani sírszentélyének kezdeteként. A tömeg
feje felett, a halott királyné befejezetlen síremlékének legfelső kősorán húzódtunk meg,
ahonnét jól láthattuk, miféle különös dolgok történnek a tüzek kettős sora közt, melyek
bevilágították Ynys Wydryn éjszakáját.
Először azt hittem, újabb keresztényi szertartást látok, amilyent Iscában is, hiszen a tüzek
közti teret táncoló asszonyok, révülten imbolygó férfiak, kántáló papok töltötték ki
sikolyaikkal és jajveszékelésükkel. Az elragadtatásban úszó sorok között ostoros
szerzetesek jártak, akik rendre lecsaptak a csupasz hátakra, minden alkalommal újabb
öröm kiáltásokat csalva elő a hívekből. Egy asszony a szent tövis előtt térdepelt. – Jöjj, Úr
Jézus – rikoltozta. – Jöjj! – Egy pap tébolyultan csapkodta korbácsával, olyan erővel, hogy
az asszony csupasz háta úszott a vérben, de minden új csapás csak fokozta
kétségbeesett fohászának hevét.
Már épp leugrottam volna a síremlékről és visszatértem volna a kapuhoz, mikor
lándzsások tűntek elő a szentély épületeiből, és durván félrelökték maguk előtt a híveket,
hogy megtisztítsák a teret a szent tövist bevilágító tüzek közt. Elrángatták az eszelősen
sikoltozó asszonyt is. Egyre több lándzsás érkezett, és ketten közülük egy hordszéket
vittek, mögöttük pedig Sansum püspök következett, aki egy csapat tarka ruhákba öltözött
papot vezetett. Lancelot és hívei a papokkal tartottak, itt volt Bors, Lancelot bajnoka,
valamint Amhar és Loholt, bár a szörnyű ikreket, Lavaine-t és Dinast semerre sem láttam.
A tömeg még nagyobb ricsajban tört ki, amint meglátta Lancelotot A karjukat nyújtogatták
felé, sőt le is térdepeltek, amint elhaladt mellettük. Fehérre festett pikkelypáncélját viselte,
melyről szent esküvéssel állította, hogy egykor a görög hős, Agamemnon harci öltözéke
volt, míg e mellé fekete sisakját öltötte, a kiterjesztett hattyúszárnyakkal. Hosszú,
hollófekete haját fényesre olajozta, és hagyta a vállára borított vörös köpenyre omlani. A
Krisztus-penge ott függött az oldalán, míg lábán magas szárú, vörös bőrcsizma
pompázott. Szász testőrei szorosan mögé zárkózva követték, valamennyien ezüst
páncélingben, a kezükben öles csatabárddal, melyek visszatükrözték a körülöttük
ugrándozó lángokat. Morgant nem láttam, bár egy csapatnyi fehérbe öltözött szent
asszony hiábavaló kísérleteket tett rá, hogy hallhatóvá tegye zsoltárát az izgatott tömeg
üvöltözése és kántálása felett.
Az egyik lándzsás karót vitt magával, melyet most leszúrt a szent tövis mellett előkészített
lyukba, és én már attól tartottam, hogy valami szerencsétlen pogányt készülnek
megégetni, ezért gyorsan kiköptem, hogy elűzzem magamtól a gonoszt. Az áldozatot a
hordszékben hozták. A hordszéket cipelő két katona most a szent tövis felé fordult, hogy
terhét gondosan a karóhoz kötözze, és mikor hátrébb léptek, én pedig végre tisztán
láthattam magam előtt művüket, rá kellett döbbennem, hogy nincs szó se áldozatról, se
égetésről. Nem pogányt kötöztek a karóhoz, hanem keresztényt, és nem kivégzés zajlott
a szemünk előtt, hanem éppenséggel esküvő.
És ekkor Nimue különös, baljóslatú szavai jutottak eszembe. A holt házasságra lép.
Lancelot, a vőlegény most megállt karóhoz kötözött kedvese mellett, ki igazi királynő volt,
egykor Powys, majd Dumnonia hercegnője, végül Siluria királynője. Norwenna, Uther
felséges urunk menye, Mordred anyja, aki már tizennégy esztendeje elhalt. Tizennégy
hosszú esztendeje feküdt már sírjában, hogy most kiássák, és maradványait a szent tövis
mellett egy karóhoz kötözzék.
Döbbent borzadállyal meredtem rá, majd jelet rajzoltam a gonosz ellen, és
végigsimítottam vértezetem vasán. Issa megérintette a karom, mintha arról akarna
megbizonyosodni, hogy nem hagymázas rémálmában képzel ilyen szörnyűséget.
A halott királynő alig volt több csontváznál. Fehér kendőt borítottak vállaira, de még a
kendő sem leplezhette az elsárgult bőr lefoszlott csíkjait, a csontokra kapaszkodó
elrothadt hús rögjeit. Koponyáját, mely félrebillent a megfonnyadt testet rögzítő kötelek
felett, csak félig borította a csontokra feszült, pergamenszerű bőr, az állkapocs szabadon
himbálózott, a néhai királyné szeme sötétlő üreg volt csupán rőt tűzfényben játszó halotti
maszkján. Az egyik lándzsás pipacsvirágból font koszorút is elhelyezett koponyáján.
– Mi történik itt? – kérdezte Issa folytott hangon.
– Lancelot magáénak követeli Dumnoniát – suttogtam –, s ha elveszi Norwennát,
beházasodik Dumnonia királyi családjába. – Nem kínálkozott egyéb magyarázat. Lancelot
épp most rabolja meg Dumnonia trónját, és a nagy tüzek közt zajló kísérteties ceremónia
révén teremti meg ennek jogalapját. Feleségül fogad egy halottat, csak hogy Uther
örökösének vallhassa magát.
Sansum csöndet követelt, és az ostoros szerzetesek addig ordítoztak, míg lassan
lelohasztották a tébolyult tömeg izgalmát. Néhol még felcsapott egy-egy asszony sikolya,
és a tömegen ilyenkor ideges rángás szaladt végig, de végül mindenki elcsendesedett. A
kórus hangjai elhaltak, Sansum pedig felemelte karját és fohászkodni kezdett, hogy a
Mindenható Isten áldja meg e férfi és nő, e király és királynő frigyét, majd felkérte
Lancelotot, hogy fogja meg arája kezét. Lancelot kinyújtotta kesztyűs kezét és megemelte
az elsárgult csontokat. A sisak arcvédő lemezei nyitva álltak, és így láthattam, hogy
Lancelot szélesen elvigyorodik. A tömeg lelkes üdvrivalgásban tört ki. Visszaemlékeztem
Tewdric baljós előjelekről szóló értekezésére, és gyanítottam, hogy a keresztények e
szentségtelen menyegzőben is Uruk közelgő eljövetelének egy jelét látják.
– A Szentséges Isten által rám ruházott hatalomnál fogva és a Szentlélek kegyelméből –
kiáltotta Sansum –, mostantól férjnek és feleségnek neveztessetek!
– Merre lehet a király? – kérdezte Issa.
– Ki tudja? – suttogtam vissza. – Talán máris halott. – Azután figyeltem, hogy Lancelot
közelebb húzza Norwenna elfonnyadt kezét, s úgy tesz, mintha csókot lehelne ujjaira. Az
egyik ujj lehullt a porba, amint elengedte a kezet.
Sansum, aki soha nem mulasztotta el a jó alkalmat, ha az prédikálásra kínálkozott,
zengzetes hangján szólította meg a tömeget, és ugyanebben a pillanatban Morgan is
megszólított engem. Nem figyeltem fel a közeledésére, és a jelenlétére is csak akkor,
mikor megéreztem, hogy egy kéz rángatja köpenyem csücskét, és megfordulva a tüzek
fényében megcsillanó arany maszkkal találtam magam szemközt. – Ha észreveszik, hogy
hiányoznak az őrök a kapuból, az egész szentélyt át fogják kutatni – sziszegte –, és akkor
valamennyien halott emberek vagytok. Kövessetek, ostobák.
Bűntudattal telve ereszkedtünk le a sírkamra tetejéről és követtük a fekete alakot, amint
az a tömeg háta mögött, a sötétben haladva elbicegett a nagy templom árnyékáig, hol
megállt és felnézett rám. – Azt mondták, meghaltál – kezdte Morgan. – Hogy Arthurral
együtt megöltek Cadoc emberei.
– Élek, úrnőm.
– És Arthur?
– Három napja még ő is élt, úrnőm – válaszoltam. – Egyikünk sem halt meg Cadoc
v ö l g y é b e n .
– Istennek hála – sóhajtott fel –, Istennek hála. – Azután megragadta köpenyemet, és
közelebb rántotta arcomat az aranyló maszkhoz. – Figyelj, ostoba, uramnak nem volt
egyéb választása.
– Ha te mondod, úrnőm – bólintottam, noha egyetlen szavát se hittem, ugyanakkor
megértettem, hogy a kialakult válságos helyzetben Morgan képességei szerint egyenlő
súllyal igyekszik képviselni mindkét, szívének oly kedves fél érdekeit. Lancelot a trónra
tört, és valakinek biztosítania kellett, hogy Arthur távol legyen, amikor az a tettek mezejére
lép. Ennél is rosszabb, gondoltam, hogy ez a valaki Arthurt és engem a biztos halálba
küldött, amikor elrendezte, hogy Cadoc emberei többszörös túlerőben várakozzanak ránk.
Valaki a halálunkat akarta, és éppenséggel Sansum volt az, aki felfedte előttünk Ligessac
rejtekhelyét és aki az ellen érvelt a Tanácsban, hogy a hitszegő elfogását hagyjuk rá
Cuneglas embereire, s most is Sansum állt előttünk Lancelot és halott arája
társaságában, a tüzekkel bevilágított éjszakában. Mindenfelé az egérkirály mancsának
nyomait láttam, még ha Morgan felét sem tudta mindannak, amit férje eltervezett és
bevégzett. Morgan túl öreg és bölcs volt ahhoz, hogysem megfertőzze a vallási téboly, és
legalább igyekezett biztonságos ösvényt találni magának a körülötte elszabadult
borzalmak közt.
– Esküdj, hogy Arthur életben van! – támadt nekem.
– Nem halt meg Cadoc völgyében – bizonygattam. – Erre megesküdhetem neked.
Egy hosszú pillanatig nem szólt, és azt hiszem, a kemény maszk alatt előbuggyantak
könnyei. – Mondd meg Arthurnak, hogy nem volt más választásunk – kérte.
– Megmondom – ígértem. – Mit tudsz a királyról?
– Mordred halott – sziszegte. – Megölték vadászat közben.
– De ha Arthurról hazudtak – vetettem fel –, tehették ugyanezt Mordredről is.
– Ki tudhatja? – vetett hirtelen keresztet és ragadta meg újra köpenyem. – Gyere –
vezetett végig a templom oldala mellett, egy kis fakunyhó irányába. Valaki foglyul eshetett
a kunyhóban, mert hallottam, hogy öklével csépeli a bőrszíjjal lezárt ajtót. – Asszonyod
mellett lenne a helyed, Derfel – szólt vissza Morgan, miközben jó kezével igyekezett
kibontani a csomót. – Dinas és Lavaine napnyugtakor ellovagolt a csarnokod felé.
Lándzsásokat is vittek magukkal.
Névtelen rémület lett úrrá rajtam, amint lándzsám hegyével sebesen elmetszettem a
bőrszíjat. Abban a pillanatban, hogy a zár megnyílt, az ajtó kivágódott, és Nimue röppent
ki mögüle, karmokként görbítve ujjait, de azután felismerés csillant a szemében, és
hozzám simulva keresett védelmet, mielőtt Morgan felé köpött volna.
– Eredj, ostoba – förmedt rá Morgan –, és ne feledd, ma én mentettelek meg a haláltól.
Megragadtam Morgan mindkét kezét, a jót és az összeégettet is, hogy csókkal illessem
őket. – Ma estétől fogva, úrnőm, az adósod vagyok.
– Eredj, ostoba – húzódott el –, siess! – És mi végigrohantunk a szentély falai mellett, el
az éléskamrák, a rabszolgák viskói és a magtárak mellett, ki a fűzfakapun, mely mögött a
halászok tartották gyékénycsónakjaikat. Két kis lélekvesztőt kötöttünk el, és hosszú
lándzsanyeleinket használtuk tolórúd gyanánt, miközben visszaemlékeztem Norwenna
halálának napjára, mikor Nimue és én éppen így menekültünk el Ynys Wydrynből. Akkor,
miként most is, Ermid csarnoka felé tartottunk, és akkor, miként most is, az ellenség által
megszállt országon át menekültünk.
Nimue nemigen tudta, mi történik Dumnoniában. Lancelot, mint elmondta, egyszerűen
csak jött és királynak kiáltotta ki magát, míg Mordredről csak annyi híradással szolgált,
amennyit Morgantől már tudhattunk – a királyt vadászat közben megölték. Elmondta,
miként jöttek el a lándzsások a Torra és hurcolták el a szentélybe, ahol Morgan a
kunyhóba zárta. Azután, mint hallotta, a keresztények felkapaszkodtak a Torra,
lemészároltak mindenkit, akit csak ott találtak, majd lerontották a kunyhókat, és máris
templomot kezdtek építeni a megmenekített épületfából.
– Így hát Morgan mentette meg az életed – jegyeztem meg.
– A tudásom akarja – vágta rá Nimue. – Másként hogyan tudná, mihez kezdjen az Üsttel?
Ezért indult Dinas és Lavaine a csarnokodhoz, Derfel. Hogy megtalálja Merlint. –
Beleköpött a vízbe. – Ahogy mondtam – tette hozzá. – Szabadon engedték az Üst
hatalmát, s most sem tudják, miként hasznosítsák saját céljaikra. Két király jött el
Jadambe. Az egyik Mordred, Lancelot a másik. Ma délután ment el, hogy felálljon a
királyság kövére. És ma éjjel a holt házasságra lépett.
– Azt is mondtad – emlékeztettem keserűen –, hogy egy kard fekszik majd egy gyermek
nyakán. – Kétségbeesetten löktem bele lándzsámat a zavaros vízbe, hogy haladásunkat
siettessem és mielőbb Ermid csarnokához érjünk. Ahol gyermekeimet hagytam. Ahol
Ceinwynt hagytam. És amerre a siluriai druidák és lándzsásaik három órával előttem
ellovagoltak.
Lángok világították be a hazafelé vezető utat. Nem azok a tüzek, melyek Lancelot
menyegzőjének fényét emelték, hanem a frissen gyúlt lángok, melyek Ermid csarnokánál
csaptak a magasba. Félúton járhattunk a völgyben, mikor a tüzek felszökkentek, hogy
hosszú visszfényt verjenek a fekete víztükrön.
Imát rebegtem Gofannonhoz, Lleullawhoz, Belhez, Cernunnoshoz, Taranishoz, s minden
Istenekhez, legyenek bárhol, hogy akár csak egyikük is ereszkedjék alá a csillagok
birodalmából és mentse meg családomat. A tüzek egyre magasabbra csaptak, a lángoló
szalma szikráitól izzó, gomolygó füst kelet felé sodródott szegény, sors üldözte
Dumnoniánk felett.
Néma csendben haladtunk, mióta csak Nimue bevégezte meséjét. Issa szemében
könnyek csillantak. Scarach, a bátor ír leány miatt aggódott, akit feleségül vett, és velünk
együtt azon töprengett, mi történhetett a lándzsásokkal, akiket csarnokom védelmére
hagytunk. Elegen lehettek, hogy feltartóztassák Dinas és Lavaine támadóit? A lángok az
ellenkezőjéről tanúskodtak, és mi egyre sebesebben döfködtünk lándzsanyelünkkel, hogy
haladásra ösztökéljük gyékényeinket.
A sikolyokat is meghallottuk, amint közelebb értünk. Alig hatan voltunk lándzsások, én
mégsem haboztam vagy próbáltam meg kerülő úton közelíteni, ehelyett egyenesen
nekivezettük a gyékényeket a cölöpkerítést szegélyező partoldalnak. Azután, közvetlenül
Dian kis gyékénycsónakja mellett, melyet Gwlyddyn, Merlin szolgálója készített,
kiugrottunk a partra.
Később már össze tudtam rakni annak az éjszakának a történéseit. Gwilym, kit
hátramaradt embereim parancsnokának tettem meg, míg én Arthurral messze északon
jártam, meglátta keleten a távoli füstöt, és gyanította, hogy nemsokára rájuk kerülhet a
sor. Valamennyi emberét őrségbe állította, azután megvitatta Ceinwynnel, hogy talán
csónakba kellene szállniuk és a mocsárban rejtezniük, míg a baj elmúlik. Ceinwyn nemet
mondott. Malaine, fivére druidája olyan főzetet adott Diannek, mely leverte ugyan a lázat,
ám a gyermek még nem kapott erőre, amellett senki sem tudhatta, mit jelez a füst. Hírnök
sem érkezett valamiféle figyelmeztetéssel, ezért Ceinwyn keletnek küldött két lándzsást,
hogy járjanak a dolog után, és nyugodtan várakozott a cölöpkerítés mögött.
A szürkülettel nem érkeztek meg a hírek, csak a jókora megkönnyebbülés, hisz kevés
lándzsás utazott éjszaka, és Ceinwyn a sötétben még nagyobb biztonságban tudhatta
magát, mint nappal. A sáncokról látta a lángokat a völgy túlsó oldalán, Ynys Wydrynnél,
és eltűnődött rajta, mit jelenthetnek, ám a többiekkel együtt ö sem hallotta közeledni
Dinas és Lavaine lovasait az erdő fái közt. A lovasok a csarnoktól jó távolságra leszálltak
nyergükből, kikötötték állataikat a fákhoz, hogy a fakó, ködbe burkolózott hold alatt
gyalogosan lopakodjanak el a cölöpkerítésig. Míg Dinas és Lavaine emberei ostrom alá
nem vették a kaput, Gwilym azt sem sejthette, hogy meg fogják támadni. Két felderítője
nem tért vissza, az erdőbe nem állított őrszemet, és az ellenség máris a kapun dörömbölt,
mikor végre riadót fújtak. Az alig embermagas kapu nem jelenthetett akadályt, és az
ellenség első, páncélját, lándzsáját és pajzsát levetkőzött sorai még azelőtt megmásztak
a védőfalat, hogy Gwilyn emberei felállhattak volna. A kapu őrsége harcolt, majd elesett,
és az első támadók közül épp elegen maradtak életben, hogy felemeljék a kapu rúdját,
utat engedve Dinas és Lavaine állig felfegyverzett lándzsásainak. A lándzsások közül
tizen Lancelot szász őrei közül kerültek ki, míg a többiek Belgae királyára felesküdött
briton harcosok voltak.
Gwilym emberei megtettek minden tőlük telhetőt, és a csarnok kapujában kétségbeesett
küzdelem vette kezdetét. Maga Gwilym is itt lelte halálát, hat emberével együtt. Hat
további harcosom hevert az udvaron, ahol felgyújtották a magtárat – ennek lángjai
világították be utunkat a tavon át, és most, hogy elértük a nyitott kaput, e zsarátnok fényei
tárták fel előttünk a borzalmakat.
A csata még nem ért véget. Dinas és Lavaine jól eltervezték csalárdságukat, de
embereiknek nem sikerült áttörniük magukat a csarnok kapuján, és megmaradt
lándzsásaim továbbra is megtartották a nagy épületet. Láttam, hogy pajzsaikkal és
lándzsáikkal zárják le a boltíves kaput, és hogy embereim az egyik fentebb eső ablakból
is a támadókat gyötrik. Két jó vadászom húzódott meg az ablak mögött, az ő nyilaik
gátolták meg abban Dinas és Lavaine embereit, hogy a lángokban álló magtárról lobot
vessenek a csarnok zsúpfedelére. Ceinwyn, Morwenna és Seren valamennyien a
csarnokba húzódtak, miként Merlin, Malaine, és a legtöbb asszony és gyermek is, aki a
kerítésen belül élt, ám körülvették és számban messze felülmúlták őket, majd az ellenség
druidái rátaláltak legkisebb lányomra, Dianre is.
Dian az egyik kunyhóban aludt. Gyakorta így tett, csak hogy régi szoptatós dajkája
társaságában legyen, aki egyik kovácsomhoz ment feleségül. Talán éppen arany
hajacskája árulta el, avagy Dian merészen ellenállt foglyulejtőinek és a szemük közé
köpte, hogy atyja úgyis bosszút áll mindezért.
És most Lavaine, fekete köntösbe öltözve, '64erekán üres kardhüvellyel, az én Dianemet
szorongatta a karjai közt. Lánykám parányi lábai kétségbeesetten kalimpáltak a kis fehér
köntös alatt, amint legjobb képességei szerint igyekezett szabadulni, ám Lavaine bal
karjával szorosan tartotta derekát, míg a jobbjával csupasz pengét tartott a torkához.
Issa megmarkolta a karomat, nehogy tébolyultan a vértbe öltözött lándzsásokra vessem
magam, kik az ostromlott csarnokkal szemközt sorakoztak fel, és akik legkevesebb
húszan lehettek. Semerre sem láttam Dinast, de gyanítottam, hogy a többi ellenséges
lándzsással a csarnok hátsó felénél várakozik, hogy elvághassa a kimenekülök útját.
– Ceinwyn! – kiáltotta Lavaine mélyen zengő hangján. – Jöjj elő! A királyom téged akar!
Letettem a lándzsát és elővontam a Hywelbane-t. A penge reszelősen kaparta a hüvely
t o r k á t .
– Jöjj elő! – kiáltott újra Lavaine.
Megérintettem a beágyazott csontot kardom markolatán, majd imát rebegtem
isteneimnek, hogy ma éjjelre tegyenek bosszúálló démonná.
– Holtan akarod látni a porontyodat? – kiáltott Lavaine, és Dian felsikoltott, amint a penge
nekifeszült a torkának. – Az embered halott! – üvöltött Lavaine. – Powysban halt Arthurral,
és nem fog segíteni rajtad. – Még közelebb húzta a pengét, és Dian újra felsikoltott.
Issa megtartotta kezét a karomon. – Még ne, uram – suttogta. – Még ne.
A pajzsok szétváltak a csarnok kapujában és Ceinwyn lépett ki a szabadba. Fekete
köpenyt viselt, melyet szorosan összevont a nyakán. – Engedd el a gyereket – utasította
Lavaine-t nyugodt hangon.
– Elengedem, amint idejössz hozzám – felelte Lavaine. – Királyom a társaságod óhajtja.
– Királyod? – kérdezte Ceinwyn. – Miféle király lenne az? – Nyilván ő is felismerte az
éjszakai támadókat, ha másképp nem, a pajzsdíszekről mindenképp, de nem igyekezett
megkönnyíteni a dolgot Lavaine számára.
– Lancelot király – jelentette be Lavaine. – Belgae és Dumnonia királya.
Ceinwyn szorosabbra vonta a köpenyt vállán. – És mi az, amit Lancelot király kíván
tőlem? – kérdezte. Mögötte, a csarnok hátsó végének árnyékában, a lángoló magtár rőt
fényénél, kirajzolódott Lancelot többi lándzsásának alakja. Elkötötték a lovakat
istállómból, s most érdeklődéssel figyelték Ceinwyn és Lavaine összecsapását.
– Ma éjjel, úrnőm – magyarázta Lavaine –, királyom új arát vett maga mellé.
Ceinwyn vállat vont. – Ugyan mi szüksége rám akkor?
– Arája, úrnőm, nem adhatja meg királyának azon kiváltságokat, melyet egy újdonsült férj
jogosan vár el menyegzőjének éjszakáján. Te, úrnőm, annál inkább a kedvére leszel
majd. Oly kötelesség ez, mellyel igen régóta tartozol neki. Amellett – toldotta meg Lavaine
–, immár megözvegyültél. Új férfira lesz szükséged.
Összerándultam, de Issa újra megmarkolta a karom. Az egyik Lavaine-hez közeli szász
testőr nyugtalanul nézett körül, és Issa a maga dermedt némaságában azt javasolta,
várjunk, amíg ő is megnyugszik.
Ceinwyn néhány pillanatra leeresztette fejét, majd újra felnézett. – Ha veled megyek –
kérdezte színtelen hangon –, élni hagyod leányomat?
– Élni fog – ígérte Lavaine.
– És a többiek? – mutatott Ceinwyn a csarnok felé.
– Ők is – felelte Lavaine.
– Akkor hát engedd el leányomat – követelte Ceinwyn.
– Előbb jöjj ide – vágta rá Lavaine –, s hozd magaddal Merlint is. – Dian rugdosni kezdte
csupasz lábával, de ö megfeszítette a kardot és ezzel csendesítette el. A magtár lángoló
teteje most roskadt be, szikrákat és tüzesen izzó szalmaszálakat köpködve az éjszakába.
A szikrák némelyike elérte a csarnok tetejét, és erőtlenül felizzott. Az átázott szalma egy
ideig még kitartott, de tudtam, hogy hamarosan a csarnok teteje is lángra lobbanhat.
Megfeszültem és készen álltam a rohamra, ám ekkor Merlin tűnt fel Ceinwyn mögött.
Szakállát, mint láttam, újra befonta, hosszú botját hordozta magával, és sokkal
egyenesebben, fenyegetőbben állt meg, mint hosszú évek óta bármikor. Jobbjával
átkarolta Ceinwyn vállát. – Engedd el a gyermeket – parancsolta.
Lavaine a fejét rázta. – Varázslatot űztünk a szakálladdal, öregember, ezért nincs
hatalmad felettünk. De ma éjjel még szeretnénk elbeszélgetni veled, míg királyunk kedvét
tölti Ceinwyn hercegnővel. Mindketten – követelte – azonnal jöjjetek ide.
Merlin felemelte botját és célba vette vele Lavaine-t. – Következő teliholdkor – mondta –,
a tenger partján fogod bevégezni. Te és testvéred, mindketten kínhalált haltok, és
halálsikolyaitok a hullámok hátán járja majd a világot, az idők végezetéig. Engedd el a
g y e r m e k e t .
Nimue felszisszent mögöttem. Lassan felemelte a földről levetett lándzsámat, és
megemelte a bőrkötést kísértetiesen üres szemgödréről.
Lavaine-t nem indította meg Merlin baljóslatú jövendölése. – Következő teliholdkor –
felelte – egy bika vérében főzzük majd ki szakállad maradványait, és Annwyn férgeinek
adjuk rühes lelkedet – köpte. – Mindketten – parancsolta – jöjjetek ide.
– Engedd el a lányom – követelte Ceinwyn.
– Amint ideérsz – ígérte Lavaine –, ő szabad lesz.
Néma csend állt be. Ceinwyn és Merlin egymás közt sugdolózott. Morwenna felsírt a
csarnokban, és Ceinwyn visszafordult, hogy megnyugtassa, majd megragadta Merlin
kezét és elindult Lavaine felé. – Ne így – kiáltotta neki Lavaine. – Uram, Lancelot király
azt akarja, hogy mezítelenül jöjj el hozzá. Uram csupaszon vitet keresztül az országon,
csupaszon a városokon, csupaszon királyi ágyába. Szégyent hoztál rá, úrnőm, és ma éjjel
százszorosán visszafizeti neked szégyenét.
Ceinwyn megtorpant és meredten nézett rá. Ám Lavaine csak nekiszorította a pengét
Dian torkának, a gyermek felsikoltott a fájdalomtól, és Ceinwyn ösztönösen letépte a
fibulát, mely köpenyét összefogta, és a sötét anyagot elhullatva látni engedte egyszerű,
fehér öltözékét.
– Vedd le a ruhád, úrnőm – utasította Lavaine durva hangon –, vedd le, különben a
lányod meghal.
Ekkor indultam rohamra. Bel nevét sikoltottam és eszelős őrültként vetettem magam
rájuk. Embereim velem tartottak, és még több emberem tört ki a csarnokból, mikor
meglátta a pajzsunkra festett fehér csillagot és a sisakunkon lebegő szürke prémet.
Nimue velünk együtt támadt, sikoltozva és jajveszékelve, és láttam, hogy az ellenség
lándzsásai rémült értetlenséggel fordulnak felénk. Egyenesen Lavaine-re rontottam.
Meglátott, felismerte arcomat, és vonásaira kiült a rémület. Ezúttal keresztény papnak
adta ki magát és kis feszületet viselt a nyakában. Nem most volt itt az ideje, hogy
Lancelot emberei druidaként utazzák végig Dumnoniát, viszont annak nagyon is ideje volt
már, hogy Lavaine meghaljon, és én isteneim nevét rikoltozva rontottam rá.
Egy szász testőr termett előttem, és fénylő csatabárdja sziporkázva verte vissza a tüzek
fényét, amint a súlyos penge a koponyám felé lendült. Pajzsommal hárítottam a csapást,
melynek erejébe belesajdult a karom, majd előrecsúsztattam a Hywelbane-t,
megcsavartam a pengét a zsigerei között és máris kirántottam, hogy következő
ellenségemre vessem magam. Issa egy másik szásszal végzett, és Scarach, Issa tüzes ír
felesége is előrontott a csarnokból, hogy rövid lándzsájával lecsapjon egy sebesült
szászra, míg Nimue saját lándzsámat egy másik harcos belei közt forgatta meg. Újabb
csapást hárítottam pajzsommal, majd leterítettem a rám támadó lándzsást Hywelbane-nel
és kétségbeesetten keresni kezdtem Lavaine-t. Láttam, ahogy elrohan, Diannel a karjai
közt. Igyekezett elérni fivérét a csarnok mögött, amikor lándzsásaim elébe kerültek, ő
pedig visszafordult, meglátott és a nyitott kapu felé menekült. Pajzsként tartotta maga elé
D i a n t .
– Élve akarom! – bömböltem és felé rohantam az örvénylő, tüzes káoszon keresztül.
Újabb szász támadt rám, istene nevét üvöltve, én pedig a Hywelbane egyetlen
csapásával torkára forrasztottam a szót. Azután lssa rémülten kiáltott, és én vasalt paták
dübörgését hallottam, amint a csarnok túlsó végét őrző lándzsások lovaim nyergére
kaptak, hogy így siessenek bajtársaik segítségére. Dinas vezette a rohamot, aki
testvéréhez hasonlóan fekete köntösbe, keresztény papnak öltözött.
– Állítsátok meg őket! – üvöltöttem. Újra meghallottam Dian sikolyát. Az ellenség harcosai
már menekülőre fogták a dolgot, noha számban messze felülmúltak bennünket, ám a
fekete éjből váratlanul felbukkanó vad harcosok megdermesztették a szívüket, és Nimue,
aki tébolyultan rikoltozva hadonászott véres lándzsájával, bizonyára bosszúálló
démonnak tűnt a szemükben, aki a lelküket jött felzabálni. Fejvesztett menekülés
kezdődött. Lavaine kivárta, míg fivére közelebb ér a lángoló magtárhoz, és pengéjét
eközben egy pillanatra sem vette el Dian torkáról. Scarach, aki Nimuéhoz hasonlóan
eszelős igyekezettel vetette magát a küzdelembe, a közelükbe került ugyan, de nem
merte kockáztatni leányom életét. Az ellenséges harcosok közül többen felkapaszkodtak
a kerítésre, mások a kitárt kapu felé iramodtak el, míg a maradékot a viskók közti
árnyakban vágták le embereink. Akadtak néhányan, akik a fejvesztetten rohanó lovak
közé vegyülve el tudtak menekülni.
Dinas egyenesen felém tartott. Felemeltem pajzsomat, felrántottam a Hywelbane-t és
üvöltve hívtam ki magam ellen, de ő az utolsó pillanatban elfordította fehér szemű lovát,
és amint fivére közelébe ért, előrehajolt a nyeregben és kinyújtotta a karját. Scarach az
utolsó pillanatban vetette félre magát a sebesen vágtázó harci mén útjából, amint Lavaine
elkapta Dinas életmentő kezét. Ledobta Diant, és miközben tovább rohantam a ló után,
láttam, ahogy lánykám elterül az úton. Lavaine kétségbeesetten csüngött fivérén, ki
éppoly kétségbeesetten kapaszkodott a nyeregkápába, amint az állat tovább vágtázott
velük. Rájuk förmedtem, hogy maradjanak és harcoljanak, de az ikrek már bevágtáztak az
erdő sötétjébe, hová az ellenség többi túlélője is menekült. Átkoztam hitvány lelküket. A
kapuban álltam, és férgeknek, hitszegőknek, gyáva kutyáknak címeztem őket.
– Derfel? – szólongatott Ceinwyn. – Derfel?
Felhagytam a szitkokkal és odafordultam hozzá. – Élek – ziháltam – Élek.
– Ó, Derfel! – jajveszékelt, és ekkor láttam meg, hogy Ceinwyn Diant szorítja karjában, és
hogy Ceinwyn fehér ruhája nem fehér többé, hanem vérvörös.
Odarohantam hozzá. Dian görcsös mozdulatlanságban feküdt anyja karjai közt, én pedig
elvetettem kardomat, letéptem a sisakot a fejemről és térdre zuhantam mellettük. – Dian?
– suttogtam. – Drágaságom?
Láttam, ahogy a lélek megrebben a pillái mögött. Látott engem – látnia kellett –, és látta
édesanyját, mielőtt eltávozott volna. Egy pillanatra végighordozta rajtunk tekintetét, azután
fiatal lelke szárnyra kapott, puhán, akár az éjszakai szellő a sötétben, akár a megrebbenő
gyertyaláng. A kíméletlen acél felszakította torkát, amint Lavaine felugrott fivére
ölelésébe, és kicsi szíve mostanra feladta a hiábavaló küzdelmet. De előtte még látott
engem. Tudom, hogy látott. Látott, azután eltávozott, én pedig karommal magamhoz
öleltem törékeny testét, és zokogtam, akár egy gyermek.
Sirattam az én kis drágaságomat, Diant.
Négy sértetlen foglyot ejtettünk. Egyikük a szász testőrségből került ki, a többiek Belgae
lándzsásai voltak. Merlin kikérdezte őket, s miután végzett, én mind a négyüket miszlikbe
aprítottam. Lemészároltam őket. Elvakult dühömben gyilkoltam, s zokogtam mindvégig –
A mérhetetlen veszteség vakká tett mindenre, kivéve Hywelbane súlyát és az üres
elégtételt, hogy pengém a húsukba vájja magát. Egyiket a másik után, embereim előtt,
Ceinwyn előtt, Morwenna és Seren rémült tekintete előtt, lemészároltam azt a négy
embert, s mikor végeztem, és a Hywelbane vérben úszott pengéje hegyétől a
markolatgombig, tovább aprítottam az élettelen testeket. Karjaimat vérük áztatta,
haragomban az egész világot erre a sorsra juttattam volna, és mégsem kaphattam vissza
az én Dianemet.
Még többet akartam gyilkolni, de a sebesültek torkát már felvágták, s nem maradván több
lehetőség a bosszúra, talpig véresen siettem oda halálra vált leányaimhoz, hogy szorosan
magamhoz öleljem őket. Képtelen voltam abbahagyni a zokogást, és ők velem sírtak. Úgy
szorítottam őket, akárha életem múlna az övéktől, majd elvittem őket oda, ahol Ceinwyn
még most is Dian élettelen testét ringatta. Gyengéden lefeszítettem és élő gyermekeink
köré fontam Ceinwyn karját, azután elvettem Dian parányi testét és a lángokban álló
magtárhoz léptem. Merlin velem tartott. Megérintette botjával Dian homlokát, azután
kurtán bólintott. Ideje engedni, tudatta a bólintás, hogy Dian lelke átkeljen a kardok hídján,
de én előbb még megcsókoltam, földre fektettem testét, majd késemmel lemetszettem
egy tincset aranyló hajacskájából és gondosan eltettem a tarsolyomba. Mikor ez is
meglett, felemeltem, még egyszer utoljára megcsókoltam, és a lángok közé vetettem
testét. Haja és piciny fehér ruhája felizzani látszott a tűzben.
– Rakjatok a tűzre! – förmedt Merlin embereimre. – Rakjatok rá! Lerontottak egy kunyhót,
hogy kohóvá szítsák a tüzet, melyben Dian teste semmivé hamvadt. Lelke máris
árnytestét kereste a Túlvilágon, miközben halotti máglyája dübörögve tört a sötét égre, és
én ott térdepeltem a lángok előtt, kiürült, bosszúra szomjas lélekkel.
Merlin emelt fel. – Mennünk kell, Derfel.
– Tudom.
Megölelt, és hosszú ideig tartott öles karjai közt, akárha atyám lenne. – Bárcsak
megmenthettem volna – suttogta a fülembe.
– Megpróbáltad – mormoltam, és önmagam átkoztam, amiért oly sokáig időztem Ynys
W y d r y n n é l .
– Jöjj – mondta Merlin. – Pirkadatig még hosszú utat kell megtennünk.
Magunkhoz vettük azt a keveset, amit elvihettünk. Félrehajítottam véres páncélomat,
melyet aznap éjjel viseltem, és arannyal szegélyezett jó láncingemet öltöttem fel helyette.
Seren három kiscicát hozott el bőr tarisznyájában, Morwenna egy guzsalyt és néhány
ruhát, míg Ceinwyn jobbára élelmet csomagolt. Nyolcvanan indultunk útnak, lándzsások,
családtagok, szolgák és rabszolgák, és indulás előtt valamennyien belevetettek egy-egy
kisebb tárgyat a halotti máglyába, többségében egy darabka kenyeret. Gwlyddyn, Merlin
szolgálója, Dian gyékénycsónakját hozta el, hogy lánykám átkelhessen a Túlvilág tavain
és ingoványain.
Ceinwyn, aki Merlinnel, és Malaine-nel, fivére druidájával gyalogolt, megkérdezte, mi
történik a gyermekekkel a Túlvilágon. – Játszadoznak – felelte Merlin régi tekintélye
hangján. – Almafák alatt játszadoznak, és a jöttödet várják.
– Boldogság várja – biztosította róla Malaine. Magas, ösztövér, meggörnyedt férfiú volt,
aki Iorweth botját hordozta. Láthatóan megindították az éjszaka szörnyűségei, és
nyugtalanul tekingetett Nimue mocskos, vérrel pettyezett köntösére. Nimue szemtapasza
eltűnt a kavarodásban, ágas-bogas haja csatakosan tapadt a koponyájára.
Ceinwyn, miután megbékélt Dian végzetével, jött és felzárkózott mellém. Én még mindig
magamban vívódtam, eltelve lelkiismeretfurdalással, amiért megálltam végignézni
Lancelot hátborzongató menyegzöjét, de legalább Ceinwynnek sikerült megnyugodnia. –
Ez volt a végzete, Derfel – csitítgatott –, és most már boldog. – Megragadta a karomat. –
És te élsz. Azt mondták, meghaltál. Arthurral együtt.
– Ő is él – állítottam. Néma csendben haladtunk egy ideig, a két druida fehér köntösét
követve. – Egy napon – fogadtam meg – megtalálom Dinast és Lavaine-t, és a haláluk
rettenetes lesz majd.
Ceinwyn megszorongatta a karomat. – Mikor olyan boldogok voltunk. –
Reményvesztetten sírva fakadt, és én próbáltam fellelni a szavakat, melyekkel
megvigasztalhatnám, miközben magam sem találtam rá magyarázatot, miért akarhatták
az Istenek elragadni tőlünk Diant. Mögöttünk, bevilágítva az éjszakai égboltot, Ermid
csarnokának tüzei szöktek a csillagok felé. A csarnok zsúpteteje végül csak tüzet fogott.
Régi életünk egyszer s mindenkorra hamvába halt.
A tó mellett kígyózó ösvényt követtük. A hold előcsusszant a viharfelhők mögül, hogy
ezüstös fényében fürdesse a nádast, a fűzfákat, és a tó éji szellőben fodrozódó tükrét.
Tovább haladtunk a tenger felé, jóllehet egy pillanatig sem gondoltam arra, mit teszünk
majd, ha odaérünk. Lancelot emberei keresni fognak, ebben bizonyos lehettem, és
valahogy el kellett érnünk a biztonságot.
Merlin kikérdezte foglyainkat, mielőtt végeztem volna velük, és most megosztotta velünk,
amit megtudott. Nem lettünk sokkal okosabbak. Mordreddel állítólag vadászat közben
végeztek, az egyik fogoly azt állította, hogy egy bosszúszomjas atya ölte meg, kinek a
lányát megbecstelenítette. A szóbeszéd azt tartotta, hogy Arthur is odalett, így Lancelot
joggal kiáltotta ki magát Dumnonia királyának. A keresztények örömmel látták őt a trónon,
abban a vak hitükben, hogy Lancelot afféle Keresztelő Szent János, aki Krisztus
eljövetelét zengi be.
– Arthur nem halt meg – erősködtem. – Csapdát állítottak, és mindkettőnknek ott kellett
volna vesznünk, de kudarcot vallottak velünk. Miként lehet – kérdeztem –, ha alig három
nappal ezelőtt élve láttam Arthurt, hogy Lancelot ily hamar értesült a haláláról?
– Nem hallhatott róla – szólt Merlin nyugodt hangon. – Csak reménykedik ebben.
Kiköptem. – Sansum és Lancelot – kiáltottam dühödten. – Lancelot elrendezte Mordred
halálát, míg Sansum a mienket. így Sansum megkapta a keresztény királyát, Lancelot
pedig Dumnoniát.
– Csakhogy ti életben maradtatok – vetette közbe Ceinwyn csendesen.
– Ha Arthur él – mondtam –, és Mordred halott, akkor a trón Arthurt illeti.
– Csak ha legyőzi Lancelotot – jegyezte meg Merlin szárazon.
– Persze, hogy legyőzi Lancelotot – vetettem oda megvetően.
– Arthur meggyengült – figyelmeztetett Merlin tőle szokatlan tapintattal. – Sok jó emberét
elveszítette. Mordred őreit mind leölték, miként Caer Cadarn lándzsásait is. Cei és
emberei lscában haltak, vagy ha nem, menekülni kényszerültek. A keresztények felkeltek,
Derfel. Hallottam, hogy a hal jelét festették házukra, és ha egy ház nem viselte a jelet,
minden lakóját lemészárolták. – Komor csendben baktatott egy ideig. – Megtisztítják
Britanniát, hogy felkészítsék istenük eljövetelére.
– De Lancelot nem ölte meg Sagramort – kiáltottam, reménykedve, hogy igazat szóljak. –
És Sagramor valóságos sereg élén áll.
– Sagramor él – biztosított róla Merlin, majd közölte a szörnyű éjszaka legszörnyűbb hírét
–, csak épp Cerdickel harcol. Számomra úgy tűnik – ment tovább –, hogy Lancelot és
Cerdic megegyeztek egymás közt Dumnonia felosztásáról. Cerdicé lesznek a
határvidékek, Lancelot megtartja a többit.
Nem tudtam, mit is mondhatnék. Az egész olyan értelmetlennek tűnt. Cerdic szabadon
garázdálkodik Dumnoniában? És a keresztények felkeltek, csak hogy Lancelotot tegyék
meg királyuknak? Mindez oly gyorsan történt, alig néhány nap alatt. Még semmi jelét sem
láttuk, mikor elhagytuk Dumnoniát.
– Pedig nagyon is voltak jelei – olvasott Merlin a gondolataim közt. – Voltak jelei, csak
épp egyikünk sem vette őket komolyan. Ki törődött vele, hogy néhány keresztény halat
mázol a háza oldalára? Ki figyelt oda ezekre az eszelősökre? Annyira hozzászoktunk
papjaik tirádáihoz, hogy már oda se figyeltünk rá, mit beszélnek. És ugyan melyikünk hitt
benne, hogy az istenük négy év múlva fel fog bukkanni Britannia földjén? Igenis akadtak
jelek, Derfel, csak mi önhittségünkben nem láttuk meg őket. Ám mindezt a szörnyűséget
mégsem ez okozta.
– Sansum és Lancelot okozta – bólintottam.
– Az Üst okozta – állította Merlin. – Valaki felhasználta, Derfel, és a hatalma elszabadult
ezen a földön. Gyanítom, hogy Dinas és Lavaine tette, de nem tudták, hogy hajtsák az
uralmuk alá, így hagyták elszabadulni.
Néma csendben baktattunk tovább. A Severn-tenger lassan feltűnt előttünk, ezüstösen
csillogó fekete tükör a lebukó holdkorong alatt. Ceinwyn halkan tovább sírdogált, én pedig
megragadtam a kezét. – Megtudtam – szóltam hozzá, hogy elvonjam figyelmét a bánatról
–, ki az apám. Éppen tegnap tudtam meg.
– Az atyád Aelle – vetette oda Merlin közömbös hangon. Értetlenül meredtem rá. –
Honnét tudod?
– Az arcodra van írva, Derfel, az arcodra van írva. Ma éjjel, mikor berontottál a kapun,
csak egy fekete medveprém kellett volna hozzá, hogy teljesen ő legyél. – Elmosolyodott.
– Emlékszem rád, mikor még őszinte kisfiú voltál, csupa kérdés és fojtott izgalom, de ma
éjjel az Istenek harcosaként jöttél el, vasba és acélba öltözött bosszúálló fenevadként.
– Igaz ez? – kérdezte Ceinwyn.
– Igen – vallottam meg, előre félve válaszát. Pedig nem volt okom félelemre.
– Akkor Aelle nagy ember lehet – mondta Ceinwyn határozottan, majd bágyadtan
elmosolyodott. – Herceg uram.
Elértük a tengert és északnak fordultunk. Csakis Gwentbe vagy Powysba mehettünk,
melyet még nem fertőzött meg vallási téboly, ám ösvényünk véget ért egy helyen, hol a
part homokfövenye beleveszett a fehéren tajtékzó hullámokba. Tőlünk balra feküdt a
mérhetetlen tenger, jobbra Avalon ingoványa, és úgy tűnt, reménytelenül csapdába
estünk, ám Merlin tudatta, hogy nincs miért aggódnunk. – Pihenjünk – javasolta –, s
nemsoká itt a segítség. – Elnézett kelet felé, hogy lássa a mocsár fölé tornyosuló
dombokat és a felettük izzó fényt. – Pirkadatkor – jelentette be –, amint a nap korongja
felkel, megérkezik a segítség. – Leült, hogy játszadozni kezdjen Serennel és a cicáival,
míg mi többiek lefeküdtünk a homokba, magunk mellett csomagjainkkal. Bárdunk, Pyrlig
belekezdett Rhiannon szerelmi énekébe, melyet Dian minden éneknél jobban szeretett.
Ceinwyn egyik karjával magához húzta Morwennát és görcsösen rázkódott a néma
zokogástól, míg én az ólomszürke hullámokra meredtem és bosszúról álmodoztam.
A nap felkelt, újabb tündöklő nyári nap ígéretével kecsegtetve Dumnoniát, csakhogy ma
vasba öltözött lovasok járják a vidéket, akik valamennyien bennünket keresnek. Az Üstöt
avatatlan kezek használták fel, a keresztények Lancelot zászlai alá sereglettek, a rettenet
megállíthatatlanul terjedt az országban. Arthur műve minden eresztékében megroppant.
Aznap reggel nemcsak Lancelot emberei kutattak utánunk. A lápi népek is hallották, mi
történt Ermid csarnokánál, miként azt is megtudták, hogy az Ynys Wydrynnél lezajlott
kísérteties ceremónia nem volt egyéb, mint keresztény esküvő – márpedig a keresztények
minden ellensége igényt tarthatott az ingoványon élők barátságára, így csónakosok,
halászok és vadászok keresztül-kasul bejárták a mocsárvidéket, hogy nyomunkat leljék.
Két órával napkelte után bukkantak ránk, és észak felé vezettek az ingovány csapásain,
ahová egyetlen ellenségünk sem merészkedett. Napnyugtára, immár magunk mögött
tudva a lápot, közel jártunk Abona városához, ahonnét búzával, cseréppel, ónnal és
ólommal megrakott hajók indultak Siluria partjai felé. Lancelot emberei vigyázták a
rómaiak által épített kikötőt, ám Belgae emberei szétszóródtak az országban, és a hajók
figyelésére alig húsz ember jutott, közülük is sokan megdézsmálták a
mézsörrakományokat és a sárga földig leitták magukat. Valamennyiükkel végeztünk. A
halál már korábban látogatást tett Abonában, és tucatnyi pogány holtteste hevert
szerteszét a rakodóparton. A vakbuzgó keresztények, akik a mészárlást végbevitték, már
elmentek, hogy csatlakozzanak Lancelot seregéhez, és a városban maradt népek halálra
váltan mesélték el, mi történt, miközben váltig esküdöztek ártatlanságukra, végül
elreteszelték előlünk ajtaikat, melyek kivétel nélkül a hal jelét viselték magukon. Másnap
reggel a dagály hátán elvitorláztunk a siluriai Isca felé, ahol egykor Lancelot ült udvart,
míg bele nem unt országa egyhangúságába.
Ceinwyn mellém telepedett a hajón. – Különös – jegyezte meg –, hogy az új király mindig
új háborút jelent.
– Miért? – kérdeztem.
Vállat vont. – Uther meghalt, és addig véget nem ért a küzdelem, míg Arthur meg nem
ölte atyámat, azután békében éltünk, most pedig Mordred került a trónra, és mi megint
csak háborúban állunk. Akárcsak az évszakok, Derfel. Háborúk jönnek, háborúk mennek.
– A vállamra hajtotta fejét. – És most mi fog történni? – kérdezte.
– Te és a lányok északnak indultok, Caer Swsbe – feleltem –, én pedig maradok és
h a r c o l o k .
– Arthur is harcolni fog? – kérdezte.
– Ha Guinevere-t megölték – feleltem –, addig küzd majd, míg egyetlen ellensége is
életben lesz. – Semmit sem hallottunk Guinevere felől, de a fékevesztetten tomboló
keresztény erőszak láttán valószínűtlennek tűnt, hogy őt békében hagyták volna.
– Szegény Guinevere – sóhajtott fel Ceinwyn –, és szegény Gwydre. – Nagyon kedvelte
Arthur fiát.
Az Usk-folyó partján értünk szárazföldet, végre biztonságban, a Meurig uradalmához
tartozó vidéken, és innét gyalogosan indultunk tovább északra, Gwent fővárosa, Burrium
felé. Jóllehet Gwent keresztény királyság volt, nem fertőzte meg a téboly, mely
végigsöpört Dumnonián – a keresztényi mértékletesség megőrzéséhez, úgy tűnt, itt is
elegendő, ha az ország uralkodója elutasítja magától a pogányságot. Meurig
természetesen Arthurt okolta mindenért. – Véget kellett volna vetnie a pogányságnak –
jelentette ki.
– De miért, felség? – kérdeztem. – Arthur maga is pogány.
– Krisztus hitének igazsága a napnál is világosabb, gondolhatnánk – felelte Meurig. – Ki
nem képes felismerni a történelem irányváltásait, az csak önnön magát okolhatja. A
kereszténység a jövő, Lord Derfel, a pogányság pediglen a múlt.
– Nem túl fényes jövő az – jegyeztem meg gúnyosan –, ha négy év múltával véget ér.
– Nem vég az! – kiáltotta Meurig. – Kezdet! Mikor Krisztus Urunk újra alászálla, Lord
Derfel, a dicsőség napjai jövendenek! Valamennyien áldottak leszünk, és örvendezünk
v a l a !
– Kivéve bennünket, pogányokat.
– Természetszerűleg, a pokol sem maradhat üresen. Jóllehet még nektek sem késő
elfogadni az egy igaz hitet.
Ceinwyn és jómagam elutasítottuk a keresztelőre szóló meghívást, és Ceinwyn másnap
útnak is indult Powys felé, Morwenna, Seren, és a többi asszony és gyermek
társaságában. Mi lándzsások szorosan magunkhoz öleltük családtagjainkat, és némán
figyeltük, amint észak felé veszik az irányt. Meurig kíséretet adott melléjük, és én magam
is elküldtem hat jó emberemet, hogy mielőbb térjenek vissza, amint az asszonyok
biztonságban elérik Cuneglas földjét. Malaine, Powys druidája velük tartott, ám Merlin és
Nimue, kik újfent azzal a lázzal kutatták az elveszett Üstöt, mely annak idején a Sötét Útra
hajszolta őket, velünk maradtak.
Meurig király velünk együtt utazott Glevumba. Habár a város Dumnoniához tartozott,
szorosan a gwenti határ mellett feküdt, így földsáncai és cölöpkerítései Meurig országát
vigyázták, aki a maga elővigyázatos módján még idejekorán lándzsásaival töltötte fel az
erősséget, hogy Dumnonia tébolya véletlenül '73e terjedhessen át Gwentre. Fél napunkba
telt, míg elértük Glevumot, és ott, a roppant római csarnokban, mely helyt adott Uther
utolsó főtanácsának, rátaláltam maradék lándzsásaimra, Arthur embereire, és Arthurra
m a g á r a .
Meglátott, mikor a csarnokba léptem, és akkora megkönnyebbülés áradt szét az arcán,
hogy könnyek szöktek a szemembe. Lándzsásaim, kik Arthur mellett maradtak, míg én
délnek indultam, hogy rátaláljak Ercére, hangos üdvrivalgásban törtek ki, majd néhány
percig lelkes ölelések közepette jó és rossz hírek cseréltek gazdát. Beszéltem nekik
Ermid csarnokáról, felsoroltam azokat, akik ott haltak, és biztosítottam őket, hogy
asszonyaik életben maradtak, azután Arthurhoz fordultam. – Megölték Diant.
– Diant? – Azt hiszem, egyszerűen nem akart hinni a fülének.
– Diant – bólintottam, és megint rám törtek azok a nyavalyás könnyek.
Arthur kikísért a csarnokból, és jobb karját a vállamra eresztve elsétált velem Glevum
sáncaira, ahol Meurig vörös köpenyes lándzsásai foglaltak el minden talpalatnyi
küzdőhelyet. Újra el kellett mondanom az egész történetet, kezdve attól a pillanattól, hogy
különváltunk, egészen addig, míg Abonában hajóra nem szálltunk. – Dinas és Lavaine –
ismételte a neveket keserűen, majd elővonta az Excaliburt és csókot lehelt az ezüstösen
fénylő pengére. – A bosszúd az enyém is – szólt szertartásosan, majd visszacsúsztatta a
kardot a hüvelyébe.
Egy ideig nem szólt, csak rágörnyedt a mellvédfalra és végighordozta tekintetét a
Glevumtól délre elterülő széles völgyön. Minden olyan békésnek tűnt. A széna készen állt
a kaszálásra, a réteken pipacsok tarkállottak. – Hallottál valamit Guinevere-ről? – törte
meg Arthur a csendet, és kétségbeesés csendült ki a hangjából.
– Nem, uram.
Összerázkódott, majd próbált erőt venni magán. – A keresztények gyűlölik őt – mormolta
halkan, majd rá korántsem jellemző módon az Excalibur vasát érintette, hogy elűzze a
g o n o s z t .
– Uram – igyekeztem megnyugtatni –, vigyáznak rá. És a palota a tenger mellett fekszik.
Elszökhet, ha veszély fenyegetné.
– Ugyan hová? Broceliandébe? És ha Cerdic hajókat küld? – Néhány pillanatra lehunyta
a szemét, majd megrázta fejét. – Nem tehetünk mást, mint várjuk a híreket.
Mordredről kérdeztem, de semmi olyat nem hallott, amit mi ne tudtunk volna. – Gyanítom,
megölték – felelt színtelen hangon. – Ha sikerült volna elszöknie, már itt lenne.
Hallott viszont híreket Sagramorról, noha ezek sem hoztak megnyugvást. – Cerdic súlyos
károkat okoz neki. Caer Ambra elesett, Callevával együtt, Corinium pedig ostrom alatt áll.
Néhány napig még kitart, mert Sagramor kétszáz lándzsát vont össze a falai között, de a
hónap végére elfogy minden élelmük. Úgy tűnik, újabb háború elé nézünk. – Kurta, érdes
kacajt hallatott. – Neked lett igazad Lancelottal kapcsolatban, nem igaz? Milyen vak
voltam. Még barátomnak hittem. – Nem szóltam, csak felé fordítottam tekintetem, és
legnagyobb meglepetésemre ősz hajszálakat fedeztem fel a halántékán. A szememben
még mindig fiatalnak tűnt, de sejtettem, hogy ha valaki most első ízben találkozna vele,
inkább tartaná javakorabelinek. – Hogyan tudta Lancelot Dumnoniába hozni Cerdicet –
kérdezte dühösen –, és feltüzelni a keresztényeket erre az őrültségre?
– Dumnonia királya akar lenni – feleltem –, amihez szüksége van minden lándzsára.
Sansum pedig főtanácsadó akar lenni, királyi kincstárnok, és minden egyéb.
Arthur megborzongott. – Gondolod, hogy Sansum akart tőrbe csalni bennünket Cadoc
v ö l g y é b e n ?
– Ki más? – kérdeztem. Sansum, aki elsőként kötötte össze a halat Lancelot pajzsán
Krisztus nevével, Sansum, aki oly eszelős dühbe lovallta a keresztényeket, hogy annak
örvén Lancelot Dumnonia trónusára kerülhetett. Nem hiszem, hogy Sansum fikarcnyit is
törődött volna Krisztus közelgő eljövetelével, ám a lehető legtöbb hatalmat akarta
megszerezni magának, és ha Lancelotnak sikerül megtartania a trónt, akkor minden szál
az egérkirály mancsai közt futhatott össze. – Veszedelmes kis féreg – szóltam
bosszúszomjasan. – Már tíz évvel ezelőtt meg kellett volna ölnünk.
– Szerencsétlen Morgan – sóhajtott fel Arthur. Azután elfintorodott. – Hol rontottuk el? –
k é r d e z t e .
– Mi? – kérdeztem méltatlankodva. – Mi nem rontottuk el sehol.
– Soha nem értettük, mit akarnak a keresztények – folytatta –, de mit is tehettünk volna,
ha megértjük? Ők nem érték volna be kevesebbel, csakis a teljes győzelemmel.
– Mi nem tettünk velük semmit – erősködtem –, csakis a kalendárium. Az 500. év tette
őket tébolyulttá.
– Mennyire reménykedtem – sóhajtott fel Arthur –, hogy eltéríthetjük Dumnoniát ettől az
ő r ü l t s é g t ő l .
– Békével ajándékoztad meg őket, uram – mondtam –, és a béke esélyt teremtett nekik
arra, hogy kifőzzék a maguk őrületét. Ha ennyi év alatt mindvégig a szászokkal
hadakozunk, a csata és a túlélés kötötte volna le őket, ám így esélyt kaptak kiélni önnön
o s t o b a s á g u k a t .
Arthur vállat vont. – De mi legyen most?
– Most? – kérdeztem. – Harcolni fogunk!
– Mivel? – kérdezte keserűen. – Sagramor minden erejét leköti Cerdic. Cuneglas elküldi
majd lándzsásait, ebben biztos vagyok, de Meurig nem fog harcolni.
– Nem fog? Mikor letette a Kerekasztal esküjét?
Arthur szomorúan mosolygott. – Ezek az eskük, Derfel. Meddig kísértenek még
bennünket? Úgy tűnik, szomorú napoknak nézünk elébe, ha a férfiak ily könnyedén veszik
azokat. Hiszen Lancelot is letette az esküjét, nem igaz? Meurig mégis azt mondja, hogy
Mordred halálával nincs casus belli – idézte gúnyosan a latin kifejezést, és én
visszaemlékeztem rá, hogy Meurig ugyanezeket a szavakat használta Lugg Vale előtt,
Culhwch pedig még otromba tréfát is űzött belőle.
– Culhwch velünk tart majd – vetettem fel.
– Hogy Mordred földjéért harcoljon? – kérdezte Arthur. – Aligha.
– Hogy érted harcoljon, uram – feleltem. – Ha Mordred halott, te vagy a király.
Fanyarul elmosolyodott a kijelentés hallatán. – Ugyan minek a királya? Glevumé? –
Felnevetett. – Itt vagy te, itt van Sagramor, és a lándzsások, akiket Cuneglas ki tud
állítani, míg Lanceloté egész Dumnonia, és még maga mellett tudhatja Cerdicet is. –
Néma csendben sétáltunk egy ideig. – Lenne persze még egy szövetségesünk, bár aligha
barátunk. Aelle máris előnyére fordította Cerdic távollétét, és visszafoglalta Londont.
Talán Cerdic és ő egymás torkának ugranak?
– Aelle-t – szóltam – a fia fogja megölni, nem Cerdic. Meredt pillantást vetett rám. – Miféle
f i a ?
– Ez az ő átka – válaszoltam –, és Aelle fia én vagyok.
Megállt és dermedt tekintettel nézett, mintha éretlen tréfát űznék. – Te? – kérdezte.
– Igen, uram.
– Bizonyos ez?
– Engedelmeddel, uram, ellenséged fia vagyok.
Egy hosszú pillanatig dermedten nézett, majd nevetni kezdett. A nevetés szívből jött, és
addig nem is maradt abba, míg könnyeket nem csalt elő Arthurból. – Drága Derfel! Ha
Uther és Aelle is tudhatnák! – Uther és Aelle, az életre szóló ellenségek, kinek fiai életre
szóló barátok lettek. A végzet megkerülhetetlen.
– Aelle talán tudja. – Visszaemlékeztem rá miként fedett meg, amiért nem kerestem meg
E r c é t .
– Ő természetes szövetségesünk – jelentette ki Arthur –, akár tetszik neki, akár nem.
Hacsak nem úgy döntök, hogy nem harcolok.
– Nem harcolsz? – kérdeztem elborzadva.
– Vannak idők – fordult hozzám Arthur –, mikor másra sem vágyom, mint magam mellett
tudni Guinevere-t és Gwydrét, és beköltözni egy kis vidéki házba, ahol békében elélhetek.
Még arra is kísértést érzek, Derfel, hogy esküt tegyek: ha az Istenek visszaadják nekem a
családomat, soha többé nem sodrom veszélybe őket. Egy olyan kis házat szeretnék,
amilyen neked is volt Powysban, emlékszel?
– Cwm Isaf – mondtam ki a nevet, és eltűnődtem rajta, miként hitegetheti magát Arthur
azzal, hogy Guinevere is boldog lenne egy ilyen helyen.
– Mint Cwm Isaf – szólt ábrándos hangon. – Néhány állat, kevéske birtok, egy felnevelni
való fiú, egy tiszteletre érdemes király, régvolt dicsőségünk énekei az esti tűzhely mellett.
– Megfordult és újra elnézett dél felé. A völgy keleti felében jókora zöldellő domb
emelkedett meredeken, és Cerdic emberei már nem jártak túl messze annak a vonulatnak
a túloldalán. – Belefáradtam ebbe az egészbe – mormolta Arthur. Egy pillanatig úgy tűnt,
közel áll a könnyekhez. – Gondolj csak bele, mennyi mindent elértünk, Derfel. Gondolj az
utakra, a törvényszékekre, hidakra, a tisztázott nézeteltérésekre, a fejlődésre, melyek
mind semmivé lesznek egy vallási téboly miatt. Vallás! – köpött ki a sáncok felett. –
Érdemes rá egyáltalán Dumnonia, hogy harcoljunk érte?
– Dian lelke érdemes rá – feleltem –, s amíg Dinas és Lavaine él, nem lelhetek
nyugalmat. És imádkozz azért, uram, hogy sose legyen ily okod a bosszúra, még ha
harcolnod is kell. Ha Mordred meghalt, akkor királyságod, ha él, akkor esküd kedvéért kell
k ü z d e n e d .
– Eskük – szisszent fel, és tudom, hogy abban a pillanatban arra gondolt, amit a tengernél
mondott nekem, mielőtt halálra ítélte volna Iseultot. – Eskük – ismételte.
Nem maradt másunk, csak eskünk, hiszen az eskük vezérelnek bennünket a káoszban,
és a káosz magáénak követelte egész Dumnoniát. Csak mert valaki visszaélt az Üst
hatalmával, a borzalmak azzal fenyegettek, hogy valamennyiünket elsöpörnek a világról.
Dumnonia azon a nyáron olyan volt, akár egy hatalmas ostábla, és Lancelot olyan
ügyesen vetette el a kockáit, hogy mindjárt a kezdésnél elfoglalta a tábla jó felét.
Átengedte a Temze völgyét a szászoknak, de az ország többi része a birtokában állt, hála
a keresztényeknek, kik vakon küzdöttek érte, csak mert a pajzsára egy hal mitikus
jelképét festette. Kétlem, hogy Lancelot inkább volt keresztény, mint amennyire Mordred,
ám Sansum térítői mindenfelé elterjesztették a csalárd üzenetet, és így Dumnonia
szegény, becsapott keresztényeinek szemében Lancelot maga lett Krisztus előhírnöke.
Az összes pontot mégsem nyerte meg. Kudarcot vallott Arthur megölésével, és míg Arthur
élt, Lancelot veszélyben tudta magát, ezért mindjárt másnap, hogy Glevumba érkeztem,
igyekezett tisztára pucolni az egész ostáblát. Meg akart nyerni mindent.
Elküldte egy lovasát, aki felfordította pajzsát és fagyöngyágat kötözött lándzsájára. A
lovas üzenetet hozott, mely Dun Ceinachba szólította Arthurt, az ősi sáncerődítménybe,
mely Glevumtól néhány mérföldnyire délre húzódott meg. Az üzenetben Lancelot
követelte, hogy Arthur még aznap jelenjen meg, ugyanakkor szavatolta biztonságát, és
megengedte, hogy annyi lándzsását hozza magával, amennyit csak gondol. Az üzenet
ellentmondást nem tűrő hangvétele kis híján elutasítást váltott ki, ám annak ígéretével
fejeződött be, hogy Arthur egyúttal hírt kaphat Guinevere-ről, hiszen Lancelot is jól tudta,
hogy egyedül így csalogathatja ki Arthurt Glevumból.
Arthur egy órával később indult is. Húszan tartottunk vele, valamennyien teljes vértezetbe
öltözve. Tömött, fehér felhők úsztak a dombok felett, melyek meredeken emelkedtek a
Severn széles folyóvölgyének keleti oldalán. Követhettük volna a csapást, mely ott
kanyargott felfelé a domboldalon, ám azon túl sok hely kínálkozott az orvtámadásra, ezért
déli irányban haladtunk végig a völgyön, a római úton, mely körül mindenfelé színes
virágok tarkállottak az aratásra váró rozs és árpa szálai közt. Egy óra múltával keletnek
fordultunk, és egy sövény mentén lovagoltunk, mely szinte fehérlett a
galagonyavirágoktól, azután átvágtunk egy hangáson, és elértük a meredek, füves
kaptatót, melynek tetején ott magaslott az ősi erősség. A birkák szétszóródtak előttünk,
amint felkapaszkodtunk a domboldalon, melynek meredeksége arra kényszerített, hogy
lecsússzak lovam hátáról és kantáron vezessem az állatot.
A csúcs előtt jó száz lépésnyire álltunk meg, hogy onnét egyedül tegyem meg a hátralévő
távot, és megbizonyosodjam róla, nem akarnak orvul ránk támadni az erősség hosszú
sáncai mögül. Erősen ziháltam és verítékeztem, mire felértem a domb, majd a sánc
tetejére, de a part mögött egyetlen ránk várakozó ellenséget sem láttam. Az igazat
megvallva, az egész erősség elhagyatottnak tűnt, kivéve a két vadnyulat, mely hirtelen
felbukkanásomra riadtan szökdécselt arrébb. A dombtetőn uralkodó néma csend
elővigyázatossá tett, de nem sokkal ezután magányos lovas tűnt fel a csenevész fák
közül, melyek a sáncok északi oldalán nőttek. Lándzsát hordozott, melyet jól láthatóan
lehajított maga mellé, feltartotta kifordított pajzsát, és lassan lecsusszant lova nyergéből.
Tucatnyi társa követte a fák közül, és valamennyien eldobták lándzsáikat, mintha csak
biztosítani akartak volna bennünket, hogy komolyan veszik a fegyvernyugvás ígéretét.
Magamhoz intettem Arthurt, aki felnyargalt a fal tövébe, majd együtt, gyalogosan léptünk
előre. Arthur legfinomabb vértezetét viselte. Nem alázatos kérelmezőként lépett fel,
sokkal inkább fehértollas sisakot és ezüst páncélkabátot viselő magasztos harcosként.
Két férfi lépett ki, hogy beszéljen velünk. Arra számítottam, hogy Lancelotot magát látom
majd, ám ehelyett rokona és bajnoka, Bors közeledett felénk. Bors szálas, sötét hajú és
tömött szakállú, széles vállú harcos volt, aki bikaként tört keresztül ott, ahol ura kígyóként
csusszant át. Nem volt viszályom Borssal, miként neki se velem, de eskünk
rákényszerített bennünket, hogy ellenségként viselkedjünk.
Bors kurtán biccentett üdvözlésként. Ő maga vértezetét viselt, ám társa csak papi köntöst.
Sansum püspök felbukkanása igencsak meglepett, hiszen mindig is leplezni igyekezett,
melyik oldalon áll, és a mi egérkirályunk igencsak bizonyos lehetett győzelmében, ha ilyen
nyíltan merte vállalni Lancelot iránti elkötelezettségét. Arthur megsemmisítő pillantást
vetett Sansumra, majd Borshoz fordult. – Híreid vannak feleségemről – szólt kurtán.
– Él – bólintott Bors – és biztonságban van. Fiaddal együtt.
Arthur lehunyta szemét. Nem is igyekezett leplezni megkönnyebbülését, és egy pillanatig
még szólni is alig tudott. – Hol vannak? – kérdezte, amint összeszedte magát.
– A Tengeri Palotában – válaszolt Bors –, őrizet alatt.
– Asszonyokat tartasz fogságban? – kérdeztem megvetően.
– Azért őrizzük őket, Derfel – felelte Bors éppoly maró gúnnyal –, mert Dumnonia
keresztényei lemészárolják ellenségeiket. És ezek a keresztények, Lord Arthur, nem
kedvelik asszonyod. Uram, Lancelot király, a védelmébe vette őt és fiadat.
– Akkor a te urad, Lancelot király – mondta Arthur –, bizonyára erős kíséret alatt indítja
őket útnak észak felé.
– Nem – vágta rá Bors. Nem viselt fejfedőt, és a kíméletlen nap máris verítéket fakasztott
széles, sebhelyes homlokán.
– Nem? – kérdezte Arthur vészjósló hangon.
– Üzenetem van a számodra, uram – emelte fel a hangját Bors kihívóan –, és az üzenet a
következő. Királyom megengedi, hogy asszonyoddal együtt Dumnoniában élj.
Tisztességgel bánik veled, de csak ha hűséget esküdsz neki. – Itt megállt és feltekintett
az égboltra. Egyike volt ez a baljóslatú napoknak, mikor a hold is osztozott a nappal az
égbolton, Bors pedig a dagadozó korong felé mutatott. – Mire a hold feltelik – mondta –,
meg kell jelenned királyom előtt Caer Cadarnben. Nem hozhatsz magaddal tíz embernél
többet, de miután letetted esküdet, békében élhetsz uram birtokán.
Kiköptem, hogy véleményemet nyilvánítsam, de Arthur feltartott kézzel fogta vissza
haragom. – És ha nem megyek? – kérdezte.
Bárki más pironkodva továbbított volna ilyen üzenetet, ám Borsnak a szeme se rebbent. –
Ha nem jössz – felelte –, úgy királyom joggal feltételezi, hogy háborúságban állsz vele, s
így egybe kell gyűjtenie valamennyi lándzsáját. Azokat is, melyek asszonyodat
oltalmazzák.
– Hogy az ő keresztényei – biccentett állával Sansum felé – megölhessék?
– Bármikor megkeresztelkedhet! – vetette közbe Sansum. Megragadta a fekete köntöse
felett függő keresztet. – Én jótállók a biztonságáért, ha megkeresztelkedik.
Arthur meredten nézte. Azután kimért lassúsággal beleköpött a püspök arcába. Sansum
hátratántorodott. Bors, mint megfigyeltem, remekül szórakozott, és gyanítottam, hogy
aligha fűzi egymáshoz gyengéd kötelék Lancelot bajnokát és lelki atyját. Arthur újra
Borshoz fordult. – Beszélj Mordredről – követelte.
Borst láthatóan meglepte a kérés. – Nincs mit beszélni róla – válaszolta rövid
gondolkodás után. – Halott.
– Te magad láttad a tetemét? – kérdezte Arthur.
Bors újra habozni látszott, majd megrázta a fejét. – Egy férfi ölte meg, kinek lányát
meggyalázta. Ennyit tudok. És hogy uram királyom jött el Dumnoniába, elejét venni a
lázongásnak, mely a gyilkosságot követte. – Megállt, mintha arra számítana, hogy Arthur
még mond valamit, de miután több szó nem hangzott el, újra a hold felé nézett. –
Teliholdig van időd gondolkodni – mondta, mielőtt elfordult volna.
– Egy percre! – fordítottam vissza. – Mi lesz velem? – kérdeztem.
Bors kemény tekintete megállapodott az arcomon. – Veled? – kérdezett vissza
megvetően.
– Leányom gyilkosa az én eskümet is követeli? – kérdeztem.
– Királyom semmit sem kíván tőled – felelte Bors.
– Akkor hát mondd meg neki – kiáltottam –, hogy én annál inkább kívánok valamit tőle.
Mondd meg neki, hogy Dinas és Lavaine lelkét akarom, és ha ez lesz a legutolsó
cselekedetem ezen a világon, akkor is megszerzem tőle. – Bors megborzongott, noha az
ikrek halála mit sem jelentett a számára, majd visszafordult Arthurhoz. – Caer Cadarnben
várunk rád, uram – ismételte, majd útnak indult. Sansum még maradt, hogy ordítozni
kezdjen velünk, miszerint Krisztus a maga teljes dicsőségében tér vissza e világra, és
valamennyi pogány bűnöst eltörölnek a föld színéről, mielőtt még e boldog nap
beköszöntene. Én is leköptem, majd sarkon fordultam és megindultam Arthur nyomában.
Sansum követett bennünket, ott rikácsolt a sarkunkban, majd hirtelen a nevemet kiáltotta.
Ügyet se vetettem rá. – Lord Derfel! – kiáltott újra. – Te szajhák ura! Szajhák szeretője! –
Tudnia kellett, hogy a sértéseivel felkelti indulatom, noha nem haragomra vágyott, sokkal
inkább figyelmemre. – Nem akartalak megsérteni, uram – sietett tudatni, amint
visszafordultam hozzá. – Beszélnem kell veled. Azonnal. – Maga mögé sandított, hogy
megbizonyosodjon róla, Bors már hallótávolságon kívül jár, majd újabb tirádákba kezdett,
megtérésemet követelve, hogy Bors azt higgye, csak zaklatni akar. – Azt hittem te és
Arthur meghaltatok – kezdett el suttogni.
– Te magad rendezted el halálunkat – vádoltam.
Sansum elfehéredett. – A lelkemre, Derfel, dehogy! Nem! Nem! – A kereszt jelét rajzolta
magára. – Az angyalok tépjék ki a nyelvem és vessék a pokol csahosainak, ha hazudok
neked. Megesküszöm a Mindenható Istenre, Derfel, hogy nem tudtam erről. – így
hazudozott, majd fürgén körülnézett, mielőtt tovább folytatta volna. – Dinas és Lavaine –
suttogta – Guinevere-re vigyáz a Tengeri Palotában. Emlékezz majd rá, uram, hogy én,
én voltam, aki ezt elmondta neked.
Elmosolyodtam. – Nem akarod, hogy Bors megsejtse, elmondtad ezt nekem, igaz?
– Nem, uram, kérlek!
– Akkor ez majd segít meggyőzni őt ártatlanságodról – mondtam boldogan, azzal akkora
pofont kevertem le az egérkirálynak, hogy a feje úgy zenghetett, akár szentélyének
legnagyobb harangja. Sansum elterült a földön, hogy még akkor is szitkokat köpdössön
utánam, mikor már messze jártam. Most értettem csak meg, miért jött el Sansum ebbe az
égi erődítménybe. Az egérkirály nagyon is tisztán látta, hogy az életben maradt Arthur
komoly fenyegetés Lancelot trónjára nézve, és semmiképp sem ajánlatos mindenben
elköteleznie magát egy olyan királynak, aki szembehelyezkedik Arthurral. Sansum,
akárcsak felesége, azzal akarta bebiztosítani magát, hogy hálára kötelezett bennünket.
– Mit akart tőled? – kérdezte Arthur, miután beértem.
– Elmondta, hogy Dinas és Lavaine a Tengeri Palotában vannak. Ők őrzik Guinevere-t.
Arthur felmordult, majd felnézett a napfényben elhomályosuló holdkorongra a fejünk
felett. – Hány éjszaka lehet még a teliholdig, Derfel?
– Öt? – találgattam. – Talán hat? Merlin tudni fogja.
– Hat nap a döntésre – mormolta Arthur, majd megtorpant és felém fordult. – Merik őt
bántani?
– Nem, uram – válaszoltam, remélve, hogy igazam lesz. – Ahhoz nem elég merészek,
hogy az ellenségükké tegyenek téged, uram. Ki akarják követelni tőled azt az esküt, hogy
utána egyszerűen elintézzenek. Azután talán őt is megölik.
– Ha pedig nem megyek – sóhajtott fel –, akkor továbbra is a fogságukban tartják. És
amíg ő fogoly, én nem tehetek semmit.
Mögöttünk Bors és emberei felkapaszkodtak lovuk nyergébe, majd ellovagoltak. Mi
néhány pillanatig maradtunk, hogy Dun Ceinach sáncairól elnézzünk nyugat felé.
Britannia talán legcsodálatosabb tája feküdt a lábaink előtt. Messzi mérföldekre elláttunk,
túl a Severnen, Siluria mélyébe, és innét, a magaslesből minden napfényesnek,
zöldellőnek, gyönyörűnek tűnt. Egy ország, melyért érdemes harcba bocsátkozni.
És csak hat éjszakánk maradt, mielőtt a hold újra feltelt volna.
– Hét éjszaka – állította Merlin.
– Ez biztos? – kérdezte Arthur.
– Talán hat – engedte meg Merlin. – Remélem, nem várjátok tőlem, hogy percre
pontosan megmondjam? Nem könnyű kiszámolni. Uthernek is többször megtettem, és
szinte mindig elszámítottam magam. Hat vagy hét, így valahogy. Talán nyolc is.
– Malaine majd kiszámolja – javasolta Cuneglas. Mikor visszatértünk Dun Ceinachról, azt
találtuk, hogy Cuneglas közben megérkezett Powysból. Magával hozta Malaine-t is,
miután találkozott a druidával, aki elkísérte Ceinwynt és a többi asszonyt északra. Powys
királya magához ölelt, majd bosszút esküdött Dinas és Lavaine gaztettéért. Hatvan
lándzsását hozta el kíséretként, és tudatta, hogy másik száz már útnak indult dél felé.
Még többen jönnek, ígérte, hiszen ő maga is háborúra számít, de nagylelkűen máris
rendelkezésünkre bocsátott mindenkit, akinek csak parancsolt.
Hatvan harcosa most Arthur embereivel együtt Glevum nagy csarnokát fogta körül,
melynek falai közt az urak tárgyaltak. Egyedül Sagramor hiányzott, aki megmaradt
lándzsásaival Coriniumot tartotta Cerdic ellenében. Eljött Meurig is, aki képtelen volt véka
alá rejteni bosszúságát, hogy Merlin foglalja el a legnagyobb széket az asztalfőn. Arthur
és Cuneglas Merlin két oldalán ültek, a varázslóval szemközt került Meurig, míg a
megmaradt két helyet Culhwch és jómagam foglaltuk el. Culhwch Cuneglasszal együtt jött
Glevumba, és érkeztével mintha friss légáram kavarta volna fel az erősség áporodott
levegőjét. Culhwch alig várta már, hogy nyílt küzdelemre kerüljön a sor. Kijelentette, hogy
Mordred halálával Arthur lett Dumnonia királya, és ő akár vértengeren is hajlandó
átgázolni, csak hogy unokatestvére trónját védelmezze. Cuneglas és én osztoztunk
harciasságán, miközben Meurig a bölcs elővigyázat előnyeit ecsetelte, Arthur nem szólt
egy szót sem, Merlin pedig mintha aludni tűnt volna. Kétlem, hogy csakugyan aludt, hisz
időnként hamiskás félmosoly csillant az arcán, de a szemét mindenesetre lehunyta,
mintha fikarcnyit sem érdekelné, ami itt elhangzik.
Culhwch otromba gúnyt űzött Bors üzenetéből. Erösködött, hogy Lancelot sosem merné
megölni Guinevere-t, Arthurnak pedig egyebet se kell tennie, mint délre lovagolni
embereivel, és a trónus máris az ölébe hullik. – Holnap! – bömbölte Culhwch. – Holnap
indulunk is! Két nap alatt letudjuk az egészet.
Cuneglas valamivel óvatosabbnak mutatkozott, és azt tanácsolta Arthurnak, hogy addig
mindenképp várakozzanak, míg powysi lándzsásai beérkeznek, ám ezután már háborút
kell hirdetnünk és mielőbb délnek kell vennünk az irányt. – Mekkora lehet Lancelot
serege? – kérdezte.
Arthur vállat vont. – Cerdic szászait nem számlálva? Talán háromszáz ember?
– Semmi az! – bömbölte Culhwch. – Reggeli előtt végzünk az egész bagázzsal.
– Nem számítva az elvakult keresztényeket – figyelmeztette Arthur.
Culhwch tömören elmondta véleményét a keresztényekről, a keresztény Meurig
legnagyobb méltatlankodására. Arthur igyekezett megnyugtatni Gwent ifjú királyát. – Egy
valamiről itt mindenki elfeledkezni látszik – emelte fel a hangját. – Én soha nem akartam
király lenni. Most sem akarok.
Pillanatnyi döbbent csend állt be az asztal körül, majd a csarnok körül gyülekező
lándzsások közül többen hangot adtak ellenkezésüknek. – Hogy mit akarsz – törte meg a
csendet Cuneglas –, annak többé már nincs jelentősége. Az Istenek, úgy tűnik, már
döntöttek a kérdésben.
– Ha az Istenek engem akartak volna királynak – vetette ellene Arthur –, akkor
elrendezték volna, hogy anyám Uther felesége legyen.
– Akkor hát mit akarsz? – kiáltott fel Culhwch értetlenkedve.
– Vissza akarom kapni Guinevere-t és Gwydrét – felelte Arthur halkan. – És Cerdic
vereségét akarom – tette még hozzá, mielőtt egy hosszú pillanatig tanácstalanul meredt
volna az asztal barázdált lapjára. – Élni akarok – folytatta –, élni, mint akárki más. A
feleségemmel és a fiammal, egy kis házban, egy kis birtokon. Békét akarok – mondta, s
most az egyszer nem Britanniáról, csak saját magáról beszélt. – Nem akarom, hogy
értelmetlen eskük irányítsák az életem, nem akarok örökké mások becsvágyával
hadakozni és mások érvényesülésének döntőbírája lenni. Azt akarom tenni, amit Tewdric
király is megtett. Találni akarok magamnak egy zöldellő szigetet, és ott akarok élni.
– És ott is akarsz megrothadni? – adta fel Merlin a színlelést. Arthur elmosolyodott. – Oly
sok a tanulnivaló, Merlin. Miért van az, hogy ha ugyanabból a fémből két kardot
kovácsolunk, az egyik sosem fog rozsdát, míg a másik elhajlik az első csatában? Oly sok
kérdés vár válaszra.
– Fegyverkovács akar lenni – kacsintott össze Merlin Culhwchhal.
– Vissza akarom kapni Guinevere-t és Gwydrét – jelentette ki Arthur konokul.
– Akkor fel kell venned Lancelot esküjét – vélte Meurig.
– Ha elmegy Caer Cadarnbe felvenni Lancelot esküjét – szóltam keserűen –, száz
fegyveres fog várni rá, hogy levágja, akár egy kutyát.
– Nem, ha királyokat viszek magammal – vetette közbe Arthur.
Valamennyien értetlenül meredtünk rá, őt pedig láthatóan meglepte döbbenetünk. –
Királyokat? – törte meg Culhwch a csendet.
Arthur elmosolyodott. – Ha Cuneglas király és Meurig király elkísérnek, nem hinném, hogy
Lancelot bántani merne bennünket. Ha szembesül Britannia királyaival, tárgyalnia kell
velünk, és ha tárgyalni kezdünk, így vagy úgy, de egyezségre jutunk. Tart tőlem, de ha
megtudja, hogy nincs mitől félnie, életben fog hagyni. És életben hagyja a családomat is.
Újra csend lett, míg ezt megemésztettük, azután Culhwch méltatlankodni kezdett. –
Engednéd annak a fattyú Lancelotnak, hogy a királyod legyen? – A csarnok körül
felsorakozott lándzsások közül többen felmordultak egyetértésük jeleként.
– Rokon, rokon! – csitítgatta Arthur Culhwchot. – Lancelot nem gonosz. Gyenge,
megengedem, de nem gonosz. Nincsenek tervei és nincsenek álmai, csupán kapzsi
szeme és fürge ujjai. Megragadja a kincset, amint elébe kerül, azután máris várakozni
kezd, mikor kerül elébe újabb. Most holtan akar látni, mert tart tőlem, de mikor megérti,
hogy az ár túl magas a halálomért, beéri azzal, amit megkaphat.
– A halálodat akarja, ostoba! – csapott le az asztalra Culhwch. – Ezerszer is a szemedbe
hazudik és bizonygatja barátságát, azután az első adandó alkalommal kést küld a bordáid
közé, amint a királyok hazatérnek.
– Hazudni fog – engedte meg Arthur. – Hisz minden király hazudik. Egyetlen királyság
sem maradhat fenn hazugságok nélkül, hiszen a hazugságokat használjuk arra, hogy
megtámogassuk önnön hírnevünket. Bárdokat pénzelünk, hogy nyomorúságos
győzelmeinket fényes diadalokká változtassák, és néha még mi magunk is elhisszük, amit
a fülünkbe énekelnek. Lancelot is hinni szeretne a dalnokoknak, de az igazság az, hogy
gyenge ember és mindennél inkább vágyja az erősek barátságát. Most fél tőlem, mert
ellenségének tart, de amikor felfedezi, hogy nem vagyunk ellenségek, azt is megérti majd,
hogy szüksége van rám. Minden emberre szüksége van, ha meg akarja szabadítani
Dumnoniát Cerdictől.
– És ki hívta Cerdicet Dumnoniába? – tiltakozott Culhwch. – Lancelot!
– Hamarosan meg fogja bánni – szólt Arthur higgadtan. – Cerdicet használta, hogy
learassa a babérokat, de rá fog jönni, hogy Cerdic veszedelmes szövetséges.
– Harcolnál Lancelotért? – kérdeztem döbbenten.
– Britanniáért tenném – válaszolta Arthur határozottan. – Nem kérhetem az emberektől,
hogy meghaljanak egy célért, melyet én sem akarok elérni, de kérhetem, hogy
harcoljanak az otthonukért, az asszonyaikért és gyermekeikért. Ezért harcolok én is.
Guinevere-ért. És hogy legyőzzem Cerdicet, ha pedig vereséget szenved, ugyan mit
számít, ki uralja Dumnoniát? Valakinek meg kell tennie, és ki merem jelenteni, hogy jobb
király válik Lancelotból, amilyen Mordredből valaha is válhatott volna. – Újra néma csend
borult ránk. Kutya vonított a csarnokon túl, majd egyik lándzsásunk tüsszentett. Arthur
végignézett rajtunk, és látta ellenkezésünket. – Ha harcba bocsátkozom Lancelottal –
folytatta –, Britannia oda kerül, ahol Lugg Vale előtt állt. Megint egymással harcolnánk, és
nem a közös ellenséggel. Egy valami számít, és Uther is mindig ehhez ragaszkodott: a
szászoknak nem szabad elérniük a Severnt. És most – emelte fel a hangját – a szászok
mélyebben járnak az országban, mint valaha. Nem akarom a trónért küzdve megadni az
esélyt Cerdicnek, hogy elfoglalja Coriniumot, azután pedig ezt a várost, mert ha beveszi
Glevumot is, kettészakíthatja az országot. Ha harcba bocsátkozom Lancelottal, a szászok
nyernek meg mindent. Elveszik Dumnoniát és Gwentet, azután pedig északnak indulnak,
Powys felé.
– Pontosan – tapsolta meg Meurig Arthurt.
– Márpedig én nem harcolok Lancelotért – kiáltottam dühödten, és Culhwch engem
tapsolt meg.
Arthur elmosolyodott. – Drága barátom, Derfel, nem is gondoltam, hogy Lancelotért
harcolnál, de azt igenis akarom, hogy embereid Cerdic ellen harcoljanak. És ha segítesz
Lancelotnak legyőzni Cerdicet, cserébe megkapod Dinast és Lavaine-t.
Meredten néztem. Egész eddig a pillanatig nem értettem, mennyire előttünk jár
gondolataiban. Míg mi többiek nem láttunk egyebet, mint Lancelot hitszegését, addig
Arthur másra se gondolt, mint Britanniára, és a szükségre, hogy a szászokat távol tartsa
tőlünk. Félresöpörte Lancelot ellenségeskedését, ugyanakkor táplálta bosszúszomjamat,
csak hogy ezt a célt elérje.
– És a keresztények? – kérdezte Culhwch. – Gondolod, hogy visszaengednek majd
Dumnoniába? Gondolod, hogy azok a férgek még örömtüzeket gyújtanak a jöttödre?
Meurig sipítozva tiltakozni kezdett, de Arthur megnyugtatta. – A keresztények haragja
kiélte magát – mondta. – Miután tébolyuk nem kap új tápot, valamennyien hazamennek,
hogy összerakják régi életük törött cserepeit. És ha Cerdicet legyőztük, Lancelot
megbékítheti Dumnoniát. Én pedig nyugodtan élhetek a családommal, miként mindig is
akartam.
Cuneglas lassan hátradőlt székében, hogy felmérje a római falfestmények fennmaradt
foltjait a csarnok mennyezetén, majd kiegyenesedett és belenézett Arthur szemébe. –
Mondd el hát, mit akarsz – kérte.
– Békét akarok – ismételte Arthur türelmesen –, ki akarom űzni Cerdicet, és vissza
akarom kapni a családomat.
Cuneglas Merlinhez fordult. – Nos, uram? – kérte ki az öregember ítéletét.
Merlin mindeddig igyekezett csomót kötni szakállának két fonatára, és most eljátszotta,
hogy megriadt, majd sietősen kioldozta az összegabalyodott szálakat. – Kétlem, hogy az
Istenek is azt akarnák amit Arthur – felelt. – És valamennyien megfeledkeztek az Üstről.
– Ennek az égvilágon semmi köze az Üsthöz – közölte Arthur kéretlenül.
– Mindennek köze van az Üsthöz – közölte Merlin, váratlan és meglepő nyersességgel –,
és az Üst káoszt hoz a fejünkre. Rendre vágysz, Arthur, és azt hiszed, Lancelot odafigyel
majd az értelem szavára, míg Cerdic meghajol kardod előtt, csakhogy a te jól kiszámított
rended a jövőben sem fog jobban működni, mint azt eddig tette. Csakugyan azt hiszed,
hogy a férfiak és asszonyok hálát rebegnek, amiért megteremtetted számukra a békét?
Egyszerűen beleuntak a te békédbe, és kifőzték a maguk bajait, hogy kitöltsék az unalom
ürességét. Az emberek ugyanis nem békére vágynak, Arthur, ők azt akarják, hogy elvond
a figyelmüket a végtelen unalomról, míg te úgy vágyod az unalmat, akár szomjazó a
mézsört. Az okoskodásod nem győzi meg az Isteneket, és az Istenek tesznek róla, hogy
másokat se győzhess meg. Azt hitted, elmenekülhetsz a világ elől, és megjátszhatod a
fegyverkovácsot? Hát nem – villant gonoszkodó mosoly Merlin ajkán, amint a varázsló
magához vette hosszú botját. – Az Istenek – jelentette be Merlin – e pillanatban is bajba
sodornak. – Botjával a csarnok kapuja felé mutatott. – Ím hát a te bajod, Arthur ap Uther.
Valamennyien hátrafordultunk, hogy Galahadet lássuk a nyitott ajtóban. Tetőtől talpig
vasba öltözött, kardja ott függött az oldalán, és öltözetét derékig sárpettyek tarkították. És
vele tartott egy szánalomra méltó, nyomorodott lábú, ellapult orrú, holdvilág képű,
pemzlifejü alak is.
Mert Mordred mégsem halt meg.
Döbbent csend támadt. Mordred bebicegett a csarnokba, és apró malacszeme ékesen
árulkodott nehezteléséről, amiért nem siettünk őt üdvözölni. Arthur meredten nézte
esküjének birtokosát, és én tudtam, hogy fejében lassan lerontja terveinek gondosan
felemelt építményét. Nem köthet okos békét Lancelottal, hisz ura, kihez esküje köti, még
él. Dumnonia élén valóságos király állt, és nem Lancelot volt az, hanem Mordred.
Mordred, aki birtokolta Arthur esküjét.
Azután a csend szilánkokra tört, amint az emberek a király köré csoportosultak, hogy
meghallgassák híreit. Galahad félrelépett, hogy magához öleljen. – Istennek hála, hogy
életben vagy – szólt igaz megkönnyebbüléssel.
Mosolyogva fogadtam barátomat. – Arra számítanál, hogy köszönetet mondok, amiért
megmentetted királyunk életét? – kérdeztem tőle.
– Valaki igazán megtehetné, ha ő már nem fogja. Ilyen hálátlan bestiát se láttam még –
csóválta a fejét Galahad. – Isten tudja, miért él még, mikor oly sok jó ember hal meg.
Llywarch, Bedwyr, Dagonet, Blaise. Mind halottak. – Arthur harcosait sorolta, akik
Durnovariában estek el. Akadtak, akiknek a haláláról már korábban értesültünk, másokról
most hallottunk először. Galahad mindenkinél többet tudott, hisz Durnovariában volt,
mikor Mordred halálhíre felszította a keresztények esztelen lázongását, és megesküdött
rá, hogy lándzsások is szép számmal akadtak a felkelők közt. Gyanította, hogy Lancelot
emberei az Ynys Wydryn felé tartó zarándokok szegényes öltözékében szivárogtak be a
városba, és ezek a lándzsások jártak élen az öldöklésben is. – Arthur embereinek
javarésze a tavernákban mulatott – folytatta a beszámolót –, s így alig állhatott ellen.
Néhányan megmaradtak, de csak a Jóisten tudja, hol bujkálhatnak. – A kereszt jelét
rajzolta magára. – Ezek nem Krisztus művét teljesítik be, Derfel, ezt neked is tudnod kell.
Ez a gonosz munkája. – Sebzett, szinte rémült pillantást vetett rám. – Igazat hallottam
D i a n r ő l ?
– Igen – bólintottam. Galahad szótlanul magához ölelt. Ő maga sosem házasodott, s
gyermeket sem nemzett, de lányaimért valósággal bolondult. Az igazat megvallva,
bolondult minden gyermekért. – Dinas és Lavaine ölte meg – tudattam vele –, s még
életben vannak.
– Tiéd a kardom.
– Tudom – szorítottam magamhoz.
– S ha ennek kell Krisztus munkájának lennie – nézett a szemembe –, akkor Dinas és
Lavaine már nem sokáig szolgálja Lancelotot.
– Nem istenedet hibáztatom – mondtam. – Nem okolok egy istent se. – Odafordultam a
Mordred körül gyülekezők felé. Arthur fennhangon követelt csendet és rendet, a szolgákat
királyhoz illő ruháért és élelemért szalajtották, míg a többiek mind a híreket tudakolták. –
Követelte Lancelot az esküdet? – kérdeztem Galahadtől.
– Nem is tudta, hogy Durnovariában vagyok. Emrys püspökkel maradtam, és a püspök
adott egy szerzetesi csuhát, hogy azt viseljem páncélom felett – kocogtatta meg magán a
láncinget. – Északnak indultam. Szegény Emrys, azt se tudja, mit tegyen. Azt hiszi,
minden keresztény megháborodott, és szerintem igaza is van. Lehet, hogy maradnom és
harcolnom kellett volna, de nem tettem. Elmenekültem. Hallottam, hogy te és Arthur
halottak vagytok, de nem hittem senkinek. Azt gondoltam, megkereslek, erre
belebotlottam a királyba. – Elmesélte, hogy Mordred Durnovariától északra vadkanra
vadászott, és Galahad meggyőződése szerint Lancelot kiküldte embereit, hogy fogják el a
vadászatról megtérő királyt, ám egy falusi lány magára vonta Mordred figyelmét, s mire ő
és társai végeztek vele, már sötétedett, ezért Mordred magának követelte a falu
legnagyobb házát és ételt hozatott. Orvgyilkosai a város északi kapujánál várakoztak, míg
Mordred tucatnyi mérföldre onnét dőzsölt. Lancelot emberei végül úgy döntöttek, hogy
belekezdenek az öldöklésbe, még ha Dumnonia királyának valahogy sikerült is
kicsusszannia a kezük közül. Elkezdték halálhírét terjeszteni, mely révén Lancelot
törvényesen ragadhatta magához a trónt.
Mordred akkor hallott a zavargásokról, mikor az első menekültek megérkeztek
Durnovariából. Társasága gyorsan fogyatkozott, és a falusiak kezdték összeszedni
magukban a bátorságot, hogy végezzenek a királlyal, aki gyalázatot tett leányukon és
megrabolta ételüket. Mordred páni rémületbe esett, és utolsó megmaradt barátaival,
falusinak öltözve menekült észak felé. – Caer Cadarnt próbálták elérni – fejezte be a
történetet Galahad –, hogy királyhoz hű lándzsákra találjanak, ám ehelyett engem találtak.
Otthonod felé vettem volna az irányt, de hallottam, hogy házad népe elmenekült, így
inkább őt hoztam északra.
– Láttál szászokat?
Galahad a fejét rázta. – A Temze völgyét járják. Kikerültük őket. – A Mordred körül
csoportosuló zajos tömegre meredt. – Mi lesz most? – kérdezte.
Mordrednek határozott elképzelései voltak erről. Ott ült kölcsön-köpenyében az asztalnál,
s miközben csak úgy gyömöszölte magába a kenyeret és sózott marhát, azt követelte,
hogy Arthur haladéktalanul induljon dél felé, és valahányszor Arthur próbált közbeszólni, a
király rácsapott az asztalra és megismételte követelését. – Megtagadod esküdet? –
üvöltötte végül Mordred, félig megrágott ételdarabkákat köpködve maga körül.
– Lord Arthur – felelt helyette Cuneglas fagyos hangon – felesége és gyermeke életét
próbálja oltalmazni.
Mordred üres tekintettel meredt a powysi királyra. – Királya ellenében? – kérdezte végül.
– Ha Arthur háborút indít – magyarázta Cuneglas Mordrednek – Guinevere és Gwydre
m e g h a l .
– Így hát semmit se teszünk? – rikoltotta Mordred bántó fejhangján.
– Átgondoljuk a helyzetet – felelt Arthur keserűen.
– Gondolkodni? – üvöltötte Mordred, majd talpra ugrott. – Te csak gondolkodsz, míg az a
fattyú birtokolja országomat? Hát nem esküdtél meg? – követelte a választ. – Mi haszna
ezeknek, ha nem harcolnak? – intett a lándzsások felé, akik most szoros gyűrűbe fogták
az asztalt. – Harcolni fogsz értem, ez a kötelességed! Ezt követeli esküd. Harcolni fogsz!
– csapott le újra az asztalra. – Nem gondolkodsz! Harcolsz!
Eleget hallottam. Talán elhalt leányom szelleme szállt meg abban a pillanatban, hisz
szinte gondolkodás nélkül léptem előre és oldottam le övemet. Leszakítottam a
Hywelbane-t az övről, ledobtam a kardot a földre, és félbehajtottam a szívós bőrövet.
Mordred elkerekedett szemmel figyelt és erőtlenül tiltakozott, amint közeledtem felé, de
senki se mozdult, hogy megállítson.
Odaléptem királyom elé, egy pillanatig mozdulatlanul álltam, majd keményen arcul
csaptam a félbehajtott övvel. – Ezt – szóltam – nem azért kapod, mert megütöttél, csakis
leányom kedvéért, ezt pedig – csaptam újból arcon, ezúttal még erősebben –, amiért te
magad képtelen voltál megtartani esküdet, és nem védelmezted országodat.
A lándzsások felüvöltöttek helyeslésük jeleként. Mordred alsó, lebiggyedt ajka tehetetlenül
reszketett, miként gyerekkorában is, mikor elpáholtam. Arca kipirult a csapások nyomán,
és parányi seb fakadt egyik szeme alatt, ahonnét vékony vérpatak iramodott ritkás
szakálla felé. Ujjával érintette vérét, majd félig megrágott marhahús- és kenyérfalatot
köpött felém. – Ezért megdöglesz – sziszegte, majd tehetetlen dühében próbált megütni.
– Hogy védhettem volna meg a királyságot? – üvöltötte. – Nem voltál ott! Arthur sem volt
ott! – Másodszor is próbált megütni, de én könnyedén hárítottam a karommal, és újabb
ütlegre emeltem övemet.
Arthur, megbotránkozva viselkedésemen, visszafogta karomat és igyekezett arrébb
vonszolni. Mordred követett, erőtlenül hadonászva előttem öklével, amikor egy fekete bot
csapott le fájón a karjára, és ő megpördült, hogy szembekerüljön új támadójával.
Csakhogy most Merlin tornyosult a dühödt király felett. – Próbálj megütni, Mordred – szólt
csendesen a druida –, és undok varanggyá változtatlak, hogy felzabáltassalak Anwyn
k í g y ó i v a l .
Mordred meredten nézte a druidát, de egy szót sem szólt. Próbálta eltolni magától a
botot, de Merlin megtartotta és hátrébb taszította vele a királyt széke felé. – Mondd csak,
Mordred – nézett a szeme közé Merlin, miután visszalökte a székébe –, miért küldted el
magadtól Derfelt és Arthurt?
Mordred a fejét rázta. Megrémült ettől a feléledt, szálegyenes, fölébe magasodó Merlintől.
Nem ismerte a druidát másként, csak törékeny öregemberként, aki naphosszat Lindinis
kertjében ücsörög, és az új életre támadt, befont szakállú Merlin halálra rémítette.
Merlin megemelte botját és lecsapott vele az asztalra. – Miért? – kérdezte halkan, amint a
botütés visszhangja elhalt a falak közt.
– Hogy lefogják Ligessacot – suttogta Mordred.
– Te nyáladzó kis bolond – szólt Merlin kedvesen. – Egy gyermek lefoghatta volna
Ligessacot. Miért küldted Arthurt és Derfelt?
Mordred csak a fejét rázta.
Merlin felsóhajtott. – Hosszú ideje már, ifjú Mordred, mióta utoljára hasznát vettem a
mágiának. Sajnálatosan kijöttem a gyakorlatból, de azt gondolom, Nimue segítségével
annyit még elérhetek, hogy fekete nyálkává változtassam a vizeleted, mely dühödt
darázsként csíp, valahányszor vizelned kell. Képes lennék zápulttá tenni az agyad, ha
ugyan nem lenne máris az, a férfiasságodat pedig – bökött a bottal Mordred ágyéka felé –
akkorára fonnyasztom, akár egy babszem. Képes vagyok minderre, Mordred, és hidd el
nekem, meg is teszem, ha nem mondod el az igazat. – Elmosolyodott, és több fenyegetés
bujkált e mosoly mögött, mint a kinyújtott botban. – Mondd meg, drága fiam, miért küldted
Arthurt és Derfelt Cadoc völgyébe?
Mordred alsó ajka újra remegni kezdett. – Mert Sansum azt mondta.
– Az egérkirály! – kiáltott Merlin, akárha a válasz meglepetésére szolgálna. Újra
elmosolyodott, vagy legalábbis lecsupaszította fogait. – Még egy kérdésem lenne,
Mordred – folytatta –, és ha nem mondod el az igazat, a beleid nyálkás, undorító férgeket
ürítenek majd, gyomrodban undok csúszómászók fészke leend, és torkodból minden
szavadra keserű epe tör majd elő. Megállás nélkül reszketni fogsz, míg az Istenek meg
nem szabadítanak féreg-rágta, epét-köpködő, szánalmasan rút életedtől. Borzalmasabbá
teszlek még annál is – halkította le a hangját –, amilyennek anyád ellett. Úgy hát,
Mordred, mondd el szépen, mit ígért neked az egerek ura? Mit mondott, mi történik, ha
elküldöd Arthurt és Derfelt?
Mordred halálra váltan meredt Merlin arcába.
Merlin kivárt. Miután nem érkezett válasz, a csarnok mennyezete felé emelte fekete
botját, és zengzetes hangján felkiáltott. – Így hát Bel nevében, a varangyok ura Callyc
nevében, Sucellos nevében és a férgek ura Horfael nevében ezennel...
– Végezni akartak velük! – rikoltott kétségbeesetten Mordred.
A bot lassan leereszkedett, hogy újfent célba vegye Mordred arcát.
– Mit ígért neked, drága fiam? – kérdezte Merlin.
Mordred nyöszörögni kezdett, de nem menekülhetett a feléje szegeződő bottól. Nagyot
nyelt, rémülten kapdosta a fejét balra s jobbra, ám a csarnokban sehonnét sem érkezett
segítség. – Hogy megölik őket – ismerte el Mordred – a keresztények.
– És miért akartad volna ezt? – tudakolta Merlin.
Mordred habozni tetszett, de a bot újra a magasba emelkedett, és a fiúból kibukott a
beismerés. – Mert addig nem lehetek király, míg ő él!
– Azt gondoltad, Arthur halálával nem fogsz majd nyavalygó kisfiúként viselkedni?
– Igen.
– S azt hitted, Sansum a barátod?
– Igen.
– És az eszedbe sem jutott, hogy Sansum esetleg téged is holtan akar látni? – Merlin a
fejét rázta. – Milyen ostoba fiúcska is vagy te. Hát nem tudod, hogy semmi sem helyes,
amit a keresztények tesznek? Mikor még istenüket is hagyták egy kereszthez szegezni?
Egy istennek egyáltalán nem így kell viselkednie. Köszönöm néked, Mordred, a tartalmas
beszélgetést. – Elmosolyodott, vállat vont és arrébb lépett.
– Csak segíteni próbáltam – mosolygott, amint elhaladt Arthur mellett.
Mordred úgy ült a székben, mintha máris elszenvedte volna a csapásokat, melyekkel
Merlin fenyegette. Kezével görcsösen kapaszkodott a szék karfájába, megállíthatatlan
reszketett, és könnyek csillantak a szemében az imént elszenvedett megaláztatástól. Úgy
próbálta visszanyerni maradék méltóságát, hogy felém mutatott és követelte, hogy Arthur
fogjon le.
– Hogy lehetsz ilyen ostoba! – förmedt rá Arthur. – Gondolod, hogy visszanyerheted
trónodat Derfel emberei nélkül? – Mordred nem szólt, és a beállt csendben Arthur lassan
abba a dühbe lovallta magát, mely engem is rávett arra, hogy megüssem saját királyomat.
– Boldogulni fogunk nélküled – acsarkodott Mordredre –, és akármit is teszünk, te itt
maradsz, méghozzá őrizet alatt! – Mordred tátott szájjal meredt rá, és egy könnycsepp
vegyült az arcán felfakadt vérpatakba. – Nem fogságba ejtünk, felség – magyarázta
Arthur fáradtan –, csak megóvjuk életed azoktól a százaktól, akik szíves-örömest
e l v e n n é k .
– Akkor most mi lesz? – kérdezte Mordred, higgadt, udvarias hangon.
– Mondtam már – sziszegte Arthur megvetően. – Átgondoljuk a helyzetet. – És többet
nem is szólt hozzá.
Lancelot terve immár a maga teljességében kezdett alakot ölteni előttünk. Sansum
csapdát állított Arthurnak, míg Lancelot saját embereivel gondoskodott Mordred haláláról,
majd abban a hitben vonult be Dumnoniába, hogy minden akadályt eltakarítottak az
útjából, és a Sansum térítői által feltüzelt keresztények az esetleg megmaradt ellenséggel
végeznek, miközben Sagramor embereit Cerdic támadásai foglalják le.
Csakhogy Arthurral együtt életben maradt Mordred is, és ameddig Mordred élt, addig
Arthurt kötötte az esküje. Mit sem számított, hogy belháborúnk megnyitja az utat a
szászok előtt, nekünk Lancelottal kellett harcba bocsátkoznunk. A háború kötelmét
eskünk rótta ránk.
Meurig közölte, hogy márpedig neki egyetlen fegyverese sem harcol Lancelot ellen.
Állította, hogy minden lándzsára szüksége van a határvonalat védeni Cerdic vagy Aelle
ellenében, és nem mondhattunk olyat, amivel jobb belátásra bírjuk. Beleegyezett, hogy
meghagyja Glevum helyőrségét, így annak dumnoniai őrei szabadon csatlakozhattak
Arthur seregéhez, ám ennél többre nem volt hajlandó. – Micsoda egy alattomos kis fattyú
– mérgelődött Culhwch.
– Nagyon is eszes fiatalember – vette védelmébe Arthur. – Meg akarja őrizni saját
királyságát. – Hozzánk beszélt, parancsnokaihoz, Glevum római fürdőjében. A csarnok
csempézett padlóval és festett mennyezettel büszkélkedett, melyre egykor levelek és
virágok örvényében kergetőző meztelen nimfákat és faunokat festettek.
Cuneglas már nagylelkűbbnek bizonyult. Lándzsásai, kiket magával hozott Caer Swsből,
Culhwch parancsnoksága alatt elindultak, hogy kisegítsék Sagramor embereit. Culhwch
esküdözött, hogy a kisujját se mozdítja Mordred hatalmának visszaállítására, de semmi
kifogást nem emelt az ellen, hogy a szászokkal harcoljon, márpedig Sagramort éppen ez
kötötte le. Miután a numídiai seregét felhizlalták Powys lándzsásaival, az dél felé tört,
elvágva a Coriniumot ostromló szászokat, és ezzel kényszerítve bele Cerdic embereit a
hadjáratba, mely visszatartotta a szászokat attól, hogy Dumnonia szívében Lancelot
segítségére legyenek. Cuneglas biztosított róla bennünket, hogy minden létező segítséget
megad, ugyanakkor tudatta, hogy legkevesebb két hétbe telik összegyűjteni és Glevumba
hozni valamennyi emberét.
Arthurnak alig néhány embere maradt Glevumban. Maga mögött tudta a harminc embert,
akivel északnak indult letartóztatni Ligessacot, és saját embereimet, míg Glevum kis
helyőrségének hetven katonája szintúgy seregéhez csatlakozott. Az ő számukat
duzzasztották a naponta érkező menekültek, kiknek sikerült megmenekülniük a tébolyult
keresztény csőcseléktől, mely mostanáig nem adta fel a próbálkozást, hogy elpusztítsa a
Dumnoniában megmaradt utolsó pogányokat is. Tőlük hallottuk, hogy sok hasonló
menekült rekedt Dumnoniában is, ahol ősi sáncokat tartottak vagy sűrű erdőségekben
húzták meg magukat. A Glevumba érkezettek közt volt Morfans, a Rút is, aki Durnovaria
tavernáiból menekült el a vérengzés elől. Arthur rábízta glevumi erőinek parancsnoklását,
és délre, Aquae Sulis felé küldte csapatát. Galahad is velük tartott. – Ne ütközzetek meg
az ellenséggel – óvta mindkettőjüket Arthur –, csak csiklandozzátok meg őket,
piszkálódjatok, '6Bötekedjetek. Maradjatok a hegyek közt, állandóan mozogjatok, és
tegyetek róla, hogy errefelé forduljanak. Mikor királyom eljő – itt Cuneglast értette –,
csatlakoztok a seregéhez, és dél felé vonultok, Caer Cadarnhez.
Arthur azt is kijelentette, hogy ő maga sem Sagramor, sem Morfans oldalán nem harcol,
ehelyett Aelle segítségét kéri. Arthur mindenkinél jobban tudta, hogy tervének híre máris
szélsebesen repül dél felé. Épp elég keresztény élt Glevum falai közt, kik Isten
Ellenségének hitték Arthurt, és akik Krisztus visszatérésének mennyei hírnökét látták
Lancelotban. Arthur azt akarta, hogy ezek a keresztények eljuttassák híreiket
Dumnoniába, és tudassák Lancelottal, Arthur nem fél kockáztatni Guinevere életét sem,
amikor ellene tör. Arthur Aelle csatabárdjaiért és lándzsáiért folyamodik, hogy azokat
Cerdic ellen vezesse. – Derfel is velem tart – közölte most velünk.
Nem akartam elkísérni Arthurt. Akadnak más tolmácsok is, tiltakoztam, és inkább
csatlakoznék Morfanshez, hogy dél és Dumnonia felé vegyem az irányt. Nem akartam
atyám, Aelle szemébe nézni. Harcolni akartam, noha nem Mordred trónjáért, hanem
Lancelot bukásáért, és hogy megtaláljam Dinast és Lavaine-t.
Arthur nem engedett. – Velem jössz, Derfel – utasított –, és negyven embert viszünk
m a g u n k k a l .
– Negyvenet? – tiltakozott Morfans. A negyven lándzsás érzékeny veszteséget jelentett az
amúgy is apró csapatnak, mely Lancelot figyelmét volt hivatott elterelni.
Arthur megvonta vállát. – Nem merek gyengének tűnni Aelle szemében – felelte –, s
igazság szerint még több embert vinnék, de talán negyvennel is meg tudom győzni arról,
hogy nem vagyok olyan reménytelen helyzetben. – Itt egy pillanatra megállt. – Még egy
dolog – tette hozzá vaskos hangon, hogy az indulásra készülők mind odafigyeljenek rá. –
Akadnak köztünk, akik nem hajlanak rá, hogy Mordred trónjáért harcoljanak – beszélt
sokunk szívéből Arthur. – Culhwch már elhagyta Dumnoniát, kétségkívül Derfel is így tesz
majd, mihelyt vége a háborúnak, és ki tudja, ki mindenki készül még erre a lépésre.
Dumnonia nem engedheti meg magának, hogy elvesztegessen ilyen embereket. – Itt újra
elhallgatott. Eleredt az eső, és a festett tető hasadékain át vízcseppek szivárogtak a
csarnokba. – Beszéltem Cuneglasszal – ismerte el Powys királyának jelenlétét egy
főhajtással –, és beszéltem Merlinnel is, népeink ősi törvényeiről és szokásairól. Amit
teszek, a törvény korlátain belül teszem, így nem szabadíthatlak meg benneteket
Mordredtől, mert sem esküm, sem népünk ősi törvénye nem tenné ezt lehetővé. – Újra
megállt, és kezével önkéntelenül is az Excalibur markolatát kereste. – Ellenben – ment
tovább – a törvény lehetővé tesz egy dolgot. Ha a király alkalmatlan az uralkodásra, a
Tanács megteheti ezt helyette, míg a királyt rangjának megfelelő tisztességben és
előjogaiban részelteti. Merlin megerősített ebben, és Cuneglas király is felvetette, hogy
ugyanez történt ükatyja, Brychan uralkodása idején.
– Az volt még a hajbókos vénember! – vetette közbe Cuneglas vidoran.
Arthur maga is elmosolyodott, majd a homlokát ráncolta, amint igyekezett összeszedni
gondolatait. – Én magam soha nem akartam ezt – szólt halkan, és nyugodt hangja soká
visszhangzott a néma falak közt –, de javasolni fogom Dumnonia Tanácsának, hogy
uralkodjék Mordred helyett.
– Igen! – bömbölte Culhwch.
Arthur elcsendesítette. – Reméltem – folytatta –, hogy Mordred felelősséget tanul, de nem
így történt. Nem törődöm vele, hogy halálomat akarta, ám azzal már igen, hogy
elvesztegette királyságát. Megszegte népének tett esküjét, és kétlem, hogy valaha is
képes lesz annak szellemében uralkodni. – Elhallgatott, és sokakban felmerült, vajon
miért tartott ily sokáig Arthurnak megérteni azt, ami a mi szemünkben kezdettől fogva
nyilvánvaló. Arthur éveken át konokul ellenállt beismerni, hogy Mordred alkalmatlan az
uralkodásra, s csak most, hogy Mordred elvesztegette királyságát – és ami Arthur
szemében még szégyenletesebbnek tűnt, nem tudta megvédeni alattvalóit – érezte magát
készen Arthur, hogy szembesüljön a szomorú igazsággal. Esőcseppek hullottak fejére, de
ő közömbösen tűrte. – Merlin azt mondja – folytatta elmélázva –, hogy Mordredet gonosz
lélek szállta meg. Én magam nem vagyok képzett ily dolgokban, de ítélete számomra
elfogadhatónak tűnik, s így, ha a Tanács beleegyezését adja, javasolni fogom, hogy
miután visszaállítottuk uralmát, megadjunk Mordrednek minden tiszteletet, mely királyként
kijárna neki. Élhet a téli palotában, vadászgathat, királyként étkezhet és a törvény szabta
határok közt jóllakathatja egyéb étvágyát is, de uralkodni nem uralkodhat. Javaslom, hogy
részeltessen rangja minden előjogában, ám egyetlen kötelmében sem.
Megéljeneztük. Micsoda üdvrivalgás tört ki. Végre úgy tűnt, van miért harcba szállnunk.
Nem Mordredért, azért az undorító varangyért, hanem Arthurért. A király nevében
uralkodó Tanács és a szép szavak dacára valamennyien értettük, mire is gondol. Ha
nevében nem is, minden egyéb tekintetben Arthur lesz Dumnonia királya, s mi ezért a
célért vezetjük harcba lándzsáinkat. Éljeneztünk, mert immár okunk volt harcolni, és ha az
Istenek úgy akarták, meghalni. Magunk mellett tudhattuk Arthurt.
Arthur húsz legjobb lovasát választotta, és ragaszkodott hozzá, hogy én is húsz legjobb
lándzsásomat hozzam el Aelle-hez követségbe. – Le kell nyűgöznünk atyádat –
magyarázta –, és egy harcos férfiút se nyűgözhetünk le megtört, korosodó katonákkal. A
legjobbakat kell magunkkal vinnünk. – Ragaszkodott Nimuéhoz is. Szívesebben vette
volna Merlin társaságát, de a druida kijelentette, hogy túl koros már az ilyen hosszú
utakhoz, ezért inkább Nimuét javasolta maga helyett.
Meurig lándzsásaira bíztuk Mordred őrzését. Mordred tudott Arthur vele kapcsolatos
terveiről, s ha nem is akadt szövetségesre Glevumban, sem merészségre rothadt
lelkében, legalább részeltetett az elégtételben, hogy Glevum főterén végignézte Ligessac
megfojtását. A hitszegő lassú halálát követően megállt a nagycsarnok emelvényén, és
elmotyogott egy beszédet, melyben ugyanazt a véget helyezte kilátásba Dumnonia
minden elárulója számára, azután mogorván visszavonult lakosztályába, míg mi követtük
Culhwchot keletre. Culhwch korábban elindult, hogy csatlakozzon Sagramorhoz, és
segítsen megindítani a támadást, melynek révén Coriniumot reméltük megszabadítani.
Arthur és én Gwent keleti felének gazdag földjén meneteltünk keresztül. A fényűző villák,
hatalmas mezők és roppant vagyonok vidéke volt ez, melyek a zöldellő domboldalakon
legelésző számtalan birkának köszönhették létüket. Két lobogó alatt utaztunk, Arthur
medvéje és saját csillagom alatt, és tisztes távolban maradtunk Dumnonia északi
határmezsgyéjétől, hogy utazásunk híre abban a csalóka hitben ringassa Lancelotot,
Arthur nem jelent fenyegetést rablott trónjára nézve. Nimue velünk tartott. Merlinnek
valahogyan sikerült meggyőznie, hogy mosakodjék meg és öltsön tiszta ruhát, s még
haját is kurtára nyíratta, hogy a mocsoktól összetapadt hajfonatokat a tűzre vethesse. A
rövid haj jól állt neki, miként a szemkötő és a hosszú bot is, noha egyéb holmit nem is
hozott magával az útra. Mezítláb, vonakodva kísért el bennünket, egyedül Merlin
ráhatására, de még így is erősködött, hogy merő felesleg neki is jönnie. – Egy sültbolond
képes elbánni a szászok varázslóival – tudatta Arthurral az első napi menetelés
végeztével. – Csak köpd le őket, forgasd a szemedet, és lóbálj előttük egy csirkecsontot.
Egyébre nincs is szükség.
– Nem fogunk szász varázslókkal találkozni – felelte Arthur nyugodt hangon. A nyílt
mezőket róttuk, távol a villáktól, és Arthur most visszafogta lovát, felemelte kezét és
bevárta, míg emberei köré gyülekeznek. – Nem találkozunk varázslókkal – közölte velünk
–, amiért is nem találkozunk Aelle-lel. Délnek indulunk, saját országunkba.
– A tengerhez? – találgattam.
Elmosolyodott. – A tengerhez. – Összekulcsolta ujjait a nyeregkápagombon. – Kevesen
vagyunk – folytatta –, míg Lancelot emberei számosan, de Nimue varázsködöt sző
körénk, hogy elrejtsen bennünket, és csak éjszaka haladunk, ám akkor minél
sebesebben. – Újra elmosolyodott, és megvonta vállát. – Nem tehetek semmit, míg
feleségem és gyermekem az ő foglyuk, ám amint kiszabadítom őket, én magam is
szabaddá leszek, és amint szabaddá leszek, felvehetem a harcot Lancelot ellen. Azt
azonban tudnotok kell, hogy mélyen Dumnonia földjén, melyet ellenségeink tartanak
kezükben, teljesen magunkra leszünk utalva. Amint visszaszereztem Guinevere-t és
Gwydrét, menekülnünk kell, bár azt még nem tudom, miként. Talán Nimue ebben is
segítségünkre lesz, és számíthatunk isteneinkre is, de ha valaki félne belevágni, most
még visszafordulhat.
Senki sem tette meg, és ő biztosan tudta, hogy így lesz. Ők negyvenen voltak legjobb
embereink, kik a Túlvilágra is követték volna Arthurt. Merlinen kívül senkit sem avatott
tervébe, nehogy annak kósza híre is elérhessen Lancelot füléhez, és most bűnbánó
mosollyal vonta meg vállát, amiért elpalástolta valódi célját. Azt bizonyosan tudta,
mekkora lelkesültség tölt el engem, és nemcsak azért, hogy megszabadíthatjuk
Guinevere-t és Gwydrét a fogságból, hanem mert oda indultunk, ahol Dian ikergyilkosai
biztonságban hitték magukat bosszúmtól.
– Ma éjjel indulunk – tudatta Arthur –, s hajnalig meg sem állunk. Délnek tartunk, és
reggelre a Temzén túli hegyek közt akarok járni.
Köpenyt borítottunk vértezetünkre, ruhába bugyoláltuk lovaink vasalt patáját, majd a
sűrűsödő sötétségben dél felé indultunk. A lovasok kantáron vezették állataikat, és Nimue
vezetett mindannyiunkat, aki birtokolta a varázslatos képességet, hogy ismeretlen
tájakon, vak sötétségben is rátaláljon a helyes útra.
Valamikor a fekete éjjel folyamán behatoltunk Dumnonia területére, és amint a dombok
közt leereszkedtünk a Temze völgyébe, messze a jobbunkon fojtottan izzó tüzek jelezték,
hol táboroznak Cerdic Coriniumot ostromló erői. Miután kiértünk a fák közül, utunk
óhatatlanul is apró, sötét falvakon keresztül vezetett, ahol kutyák ugattak meg, de senki
sem vont kérdőre bennünket. A falusiak vagy halottak voltak, vagy áthaladó szászoknak
véltek bennünket, és mi egyik kísértetiesen néma falut a másik után hagytuk magunk
mögött. Arthur egyik lovasa a környékről származott, és elvezetett bennünket egy
gázlóhoz, ahol a víz a mellkasunkig csapott fel. Fegyvereinket és kenyeres zsákunkat
magasan a fejünk fölé emeltük, majd utat törtünk magunknak az erős áramlásban, és
nemsoká elértük a túlpartot, ahol Nimne sziszegve varázsködöt szőtt körénk, mely elrejtett
bennünket az avatatlan tekintetek elől. Pirkadatra már a déli dombságot jártuk, és
biztonságban bevettük magunkat egy ősi sáncerődítmény omladozó falai közé.
A napfényben úszó égbolt alatt aludtunk, és sötétedéskor ismét csak délnek indultunk.
Gazdag, termékeny földeken vezetett keresztül utunk, hová szászok még nem tették
lábukat, ám a falusiak közül ezúttal sem hívott ki senki maga ellen, igaz, ilyen vészterhes
időkben csak egy bolondnak juthatott volna eszébe, hogy kérdőre vonjon egy csapat állig
felfegyverzett férfit. Hajnalra elértük a nagy pusztaságot, és a kelő nap hosszúra nyúlt
árnyakat vetett a régiek fakó fűtengerben megbúvó sírbuckáira. A halmok némelyike ma
is kincseket rejtegetett, ám ezeket a holtak komor lelkei vigyázták, és mi messze
elkerültük őket, amint egy füves völgyet kerestünk, ahol lovaink jóllakhattak, mi magunk
pedig megpihenhettünk.
Következő éjjel elhagytuk a Köveket, a roppant, rejtelmes sziklagyűrűt, ahol Merlin
Arthurnak adta kardját, és ahol oly sok évvel ezelőtt átadtuk aranyunkat Aelle-nek, mielőtt
Lugg Vale felé vettük volna az irányt. Nimue a hatalmas kőtömbök között járt, valamennyit
megérintette botjával, azután megállt a kör közepén, hogy a csillagokra emelje tekintetét.
A hold kevés híján kikerekedett, fénye sápadt ezüstbe vonta a Köveket. – Megőrizték
varázserejüket? – kérdeztem Nimuét, amint beérte menetünket.
– Jobbára – felelte –, de hatalmuk minden nappal tovább fakul. Minden mágiánk kezd
megfakulni. Szükségünk van az Üstre. – Elmosolyodott a sötétben. – Már nincs messze –
tette hozzá. – Érzem a jelenlétét. Még él, Derfel, mi pedig megszerezzük és elvisszük
Merlinnek. – Szenvedélyesen csapott fel a hangja, ugyanazzal a lázas lelkesedéssel, mint
amikor közeledtünk a Sötét Út végéhez. Arthur azért menetelt át a sötétségen, hogy
visszaszerezze Guinevere-t, én bosszút akartam venni, míg Nimue isteneit szólította
volna az Üsttel, ám ettől még kevesen voltunk, és ellenségeink számosan.
Mélyen bent jártunk Lancelot újsütetű birtokán, mégsem láttuk nyomát harcosainak, vagy
a dühödt keresztény csőcseléknek, mely a szóbeszéd szerint még most se fejezte be a
pogányok zaklatását. Lancelot lándzsásainak nem akadt dolguk Dumnoniának e részén,
hisz valamennyien a glevumi útra függesztették tekintetüket, a keresztények pedig
bizonyosan Lancelot seregét erősítették, abbéli meggyőződésükben, hogy Krisztus
munkáját végzik. így mi zavartalanul járhattunk a pusztán, mígnem elértük Dumnonia déli
partvidékének folyóvölgyeit. Mikor megkerültük Sorviodunum erődítmény-városát, még
éreztük a levegőben a felgyújtott házak füstjének nehéz szagát. Még most sem próbáltak
megállítani bennünket, hisz a hajszál híján kikerekedett holdkorong és Nimue védelme
alatt utaztunk.
Ötödik éjjel értük el a tengert. Elhaladtunk Vindocladia római erőssége mellett, ahol Arthur
meggyőződése szerint Lancelot erős helyőrséget állomásoztatott, és hajnalra már újra a
fák rengetegében, magasan az öböl felett jártunk, ahol a Tengeri Palota állt. A palota alig
egy mérföldnyire nyugatra magasodott, és mi észrevétlen értük el, éji szellemként
lopakodva saját földünkön.
Támadásunkat is éjszaka kellett megindítanunk. Lancelot pajzsként használta
Guinevere-t, és nekünk félre kellett vonnunk előle a pajzsot, hogy álnok szívébe
márthassuk lándzsáinkat. Nem Mordred érdekében, hanem Arthur kedvéért, és a háború
után születő békés királyságért.
Miként azt a bárdok manapság éneklik, Camelotért harcoltunk.
Legtöbb lándzsásunk aludt aznap, míg Arthur, Issa és jómagam elmerészkedtünk az erdő
széléig, hogy megnézzük magunknak a kis völgy túlfelén álló Tengeri Palotát.
Oly nagyszerűen festett a kelő nap fényében megvillanó fehér építőköveivel. A keleti
oldalát láttuk be a sziklaszirtről, mely maga alig lehetett alacsonyabb a palota
oromzatánál. A fal egyhangúságát alig három ablakszem törte meg, így a palota pompás
erődítménynek festett a szemünkben, bár a látványt némiképp megrontotta az a jókora
hal, melyet szurokkal mázoltak fel durván a fehérre meszelt falakra, vélhetően azért, hogy
megóvják a palotát a keresztények haragjától. A római építőmesterek a hosszú, tengerre
néző déli homlokzatra helyezték el az ablakokat, míg a konyhákat, a rabszolgák szállásait
és a magtárakat az északi oldalra, Gwenheyvach fából ácsolt viskója mögé száműzték.
Kisebb, zsúpfedeles kunyhókból álló falvacska is meghúzódott itt, alighanem a
lándzsások és családtagjaik otthonai, és a kunyhók tetőnyílásán át konyhai tüzek
egyenes füstje tört az ég felé. A településen túl gyümölcsösök és zöldségkertek terültek
el, azon túl pedig, szinte áthatolhatatlan erdőséggel keretezeve, a félig lekaszált mezők.
A palota előtt – pontosan úgy, ahogy emlékeztem rá az alkalomról, mikor a palotába
jöttem letenni Arthur becses Kerekasztal-esküjét – két, oszlopokkal és árkádokkal
megkoronázott töltésűt tört a sziklaperem felé. A palota csak úgy fürdött a fényben,
minden olyan fehérnek, nagyszerűnek, gyönyörűnek tetszett. – Ha a rómaiak valaha
visszatérnének – szólt Arthur büszkén –, azt hinnék, minden maradt a régiben.
– Ha a rómaiak ma visszatérnének– vélte Issa –, lenne kivel harcolniuk. – Én
ragaszkodtam hozzá, hogy emberem is elkísérjen, hisz nem ismertem senkit, akit különb
látással áldottak volna meg az Istenek, és ha kellett, egész napunkat rászántuk, csak
hogy kiderítsük, mekkora őrséget hagyott Lancelot a falak között.
Aznap reggel alig tucatnyi őrt számláltunk meg. Alig valamivel pirkadat után két férfi
kapaszkodott fel az emelvényre, melyet a tető csúcsára ácsoltak, ahonnét beláthatták az
észak felé vezető utat. Négy másik lándzsás őrjáratozott le s fel a legközelebbi árkádsor
alatt, és joggal feltételezhettük, hogy a nyugati, tekintetünk elől elzárt oszlopsorra is jut
ugyanennyi. A többi katona mind a kertek alatt húzódó mellvédfal és a hegyfok közti
területet vigyázta, nyilván a tengerrel párhuzamosan vezető csapás védelmében. Issa,
megszabadulván sisakjától és vértjétől, felderítő útra indult abba az irányba, hogy
szemügyre vehesse a villa két árkádsor közti homlokzatát is.
Arthur le sem vette tekintetét a palotáról, és magába fojtott lelkesedéssel tervezgette a
merész rajtaütést, melynek híre futótűzként terjed majd végig Lancelot új királyságán. Az
igazat megvallva, alig néhány alkalommal láttam csak Arthurt oly boldognak, mint aznap.
Mikor eljött ide, lerázta magáról a kormányzás minden felelősségét, és akárcsak a régi
időkben, jövőjét most is kardja ügyességére tette fel. – Gondolkodtál valaha a
házasságon, Derfel? – kérdezte tőlem hirtelen.
– Nem, uram – feleltem. – Ceinwyn megesküdött, hogy soha senkivel nem lép frigyre, és
én nem láttam okát, hogy megkérdőjelezzem bölcsességét. – Elmosolyodtam, és
megérintettem kedvesem gyűrűjét, benne az Üst aranyának egy parányi részével. –
Aligha ez számít – tettem hozzá. – így is sokkal inkább vagyunk házasok, mint sok pár,
kik druida vagy pap előtt esküdnek egymásnak hűséget. – Nem ezt értettem – intett le
Arthur. – Gondolkodtál valaha a házasságról magáról, Derfel?
– Nemigen, uram – válaszoltam jobb híján. – Mi értelme lett volna?
– Makacsság atyja, te – incselkedett velem. – Mikor meghalok – szólt ábrándos hangon –,
azt hiszem, keresztényi temetést kérek majd.
– Miért? – kérdeztem elborzadva, és megérintettem vas vértezetem hogy elűzzem
magamtól a gonoszt.
– Mert úgy örökké Guinevere mellett fekhetem majd – felelte –, ő és én, egy sírboltban,
míg világ a világ.
Norwenna megsárgult csontjaira, szikkadt testére gondoltam, és elfintorodtam. – Lehettek
együtt a Túlvilágon is, uram.
– A lelkünk bizonyosan – engedte meg –, és árnytestünk is, de vajon miért ne tehetné
testünk is ugyanezt?
Megráztam a fejem. – El kell égetned, hacsak nem akarod, hogy itt a földön bolyongjon.
– Talán igazad van – felelte könnyedén. A hasán feküdt, aggófüvek és búzavirágok közt
rejtezve. Egyikünk se viselte vértezetét, a szürkületre tartogattuk azokat, mikor majd
előtörünk a sötétből, hogy lemészároljuk Lancelot őreit. – Mi tesz téged és Ceinwynt ilyen
boldoggá? – kérdezte most Arthur. Azóta nem borotválkozott, hogy elhagytuk Glevumot,
és borostája őszen ütközött ki arcán.
– A barátság – válaszoltam.
A homlokát ráncolta. – Csupán ennyi?
Elgondolkodtam. A távolban az első rabszolgák elindultak a mezőkre, sarlóik sziporkázva
verték vissza a tündöklő reggel fényét. Kisfiúk ugrándoztak a zöldségfélék ágyasai között,
hogy elriasszák a szajkókat a babkarókról és egresbokrokról, ribiszkéről és málnáról, míg
közelebb, hol a szedercserjékre rózsaszín folyondárok szöktek fel, csapatnyi zöldike
perlekedett egymással zajosan. Úgy tűnt, keresztény horda nem zaklatta a helyet, sőt az
is valószerűtlennek tetszett, hogy Dumnoniát egyáltalán megérintette a háborúság. – Még
ma is elszorul a szívem, ha csak ránézek – vallottam meg.
– Ez a lényeg, nem igaz? – élénkült fel. – Ez a fájdalom! Mikor sebesebben kezd verni a
s z í v ü n k .
– A szerelem – szóltam szárazon.
– Szerencsések vagyunk, te meg én – mosolyodott el. – Megkaptunk mindent,
barátságot, szerelmet, s még valamit, amit az írek cmmcharának, lelki barátnak
neveznek. Ugyan ki mással ülnél le beszélgetni a hosszú nap végén? Szeretem az
estéket, mikor csak ücsörgünk és beszélgetünk, miközben a nap lebukik és pillangók
röppennek a gyertyák közt.
– A gyermekekről beszélgetünk – vetettem közbe, magamban máris megbánva, hogy
felemlítettem őket –, és a szolgák perpatvarairól, meg hogy az a kancsal rabszolga megint
teherbe esett, és eltöprengünk rajta, hogy ki törhette le az edénytartó kampót, hogy ki
kellene-e foldozni a tetőt, vagy az kitart még egy telet, és próbáljuk kitalálni, mit csináljunk
az öreg kutyával, amikor már egy lépést se bír tenni, vagy hogy miféle kifogással jön elő
Cadell megint, amiért nem fizette meg rendesen a bérletet, és hogy talán hízókával
kellene bedörzsölnünk tehenünk tőgyét, attól talán rendesebben tejelne. Ilyesmiről
szoktunk beszélgetni.
Felnevetett. – Guinevere és én Dumnoniáról beszélgetünk. És persze Isisről. – A
lelkesedése egy pillanatra lelohadni látszott a név említésére, de azután csak megvonta a
vállát. – Nem mintha olyan sokat lennénk együtt. Ezért is reménykedtem benne annyira,
hogy Mordred leveszi vállamról a terhet, és én minden időmet vele tölthetem.
– Hogy Isis helyett letört edénykampókról beszélgess vele? – incselkedtem.
– Arról, és minden egyébről – felelte komolyan. – Egy napon a földemet kapálgatom
majd, miközben Guinevere is végzi a saját dolgát.
– Dolgát?
Szárazon elmosolyodott. – Megismeri Isist. Azt állítja, ha kapcsolatba kerül istennőjével,
akkor annak hatalma visszaárad a világba. – Megvonta vállát, láthatóan eltelve
kétkedéssel. Arthur egykor a földbe szegezte Excaliburt és Gofannont hívta segítségül,
mert nem hitt benne, hogy az valaha is eljöhet. Olyanok vagyunk mi az Istenek
szemében, mondta egyszer, mint a szalma közt megbújó egerek. Csak addig
maradhatunk életben, míg fel nem fedeznek bennünket. Egyedül a szerelem tehette
képessé arra, hogy elviselje Guinevere szenvedélyes hitét. – Bárcsak jobban tudnék hinni
mindenben – vallotta meg –, de persze a férfiak sosem részesei a rejtelmeknek. –
Elmosolyodott. – Guinevere még Gwydrét is Horusnak szólítja.
– Horusnak?
– Isis fia – magyarázta. – Visszataszító egy név.
– Van olyan, mint a Wygga – jegyeztem meg.
– Micsoda? – kérdezte, majd hirtelen megdermedt. – Nézd! – szólt izgalomtól fojtott
hangon. – Nézd!
Felemeltem fejem, hogy kilássak a virágok mögül, és ott láttam Guinevere-t. Még jó
negyed mérföldes távolságból sem téveszthettem volna el, vörös hajkoronája zabolátlan
tömegként omlott hosszú kék köpenyére. A közelebbi oszlopsor alatt sétált, a tenger felőli
kis nyitottak irányába. Három szolgálója haladt mögötte, két vérebét vezetve pórázon. Az
őrök félreléptek és meghajtották fejüket, amint elhaladt mellettük. Miután a kerti lakhoz
ért, Guinevere leült a kerek kőasztal mellé, és három szolgálója elébe helyezte reggelijét.
– Gyümölcsöt eszik – szólt Arthur ellágyultan. – Nyáron reggelenként egyebet sem kíván.
– Elmosolyodott. – Bárcsak tudhatná, mily közel járok.
– Ma éjjel, uram – biztosítottam. – Ma éjjel mellette hálhatsz. Bólintott. – Legalább jól
bánnak vele.
– Lancelot jobban féli neved, hogy sem rosszul bánjék vele. Néhány pillanattal később
Dinas és Lavaine tűnt fel az árkádsor alatt. Fehér druida öltözéküket viselték, én pedig
megérintettem a Hywelbane markolatát, megújítva kisleányomnak tett ígéretem, hogy
gyilkosainak kínhalála láttán még a Túlvilág is beleremeg majd a félelembe. A két druida
elérte a nyitott épületet, meghajtotta fejét Guinevere előtt, és csatlakozott hozzá az
asztalnál. Gwydre szaladt elő néhány pillanat múltán, és mi láttuk, hogy Guinevere beletúr
a hajába, majd az egyik szolga gondjaira bízza. – Olyan jó gyermek – mondta Arthur
gyengéden. – Nincs benne csalárdság. Nem olyan, mint Amhar és Loholt.
Cserbenhagytam őket, igaz?
– Még fiatalok, uram – feleltem.
– S máris ellenségem szolgálatába szegődtek – bólintott komoran. – Mit tegyek velük?
Culhwch kétségkívül javasolta volna, hogy ölje meg őket, de én csak megvontam
vállamat. – Száműzd őket országodból – válaszoltam. Az ikrek így csatlakoznak a
szerencsétlenek tömegéhez, kik nem esküdtek fel egy úr szolgálatába sem, és áruba
bocsáthatják kardjukat, míg valamely névtelen csatában le nem ölik őket a szászok, az
írek vagy a skótok.
Még több asszony tűnt fel az árkádok alatt. Többen szolgálók voltak, míg mások
udvaroncok, kik Guinevere szolgálatába szegődtek. Lunete, régi kedvesem, vélhetően a
tucatnyi asszony közé tartozott, aki bizalmasként és Isis papnőjeként szolgálta őt.
Valamikor a délelőtt derekán mély álomba zuhantam, és fejemet a karomra fektetve
jólesően kinyújtóztam a meleg nyári nap fényében. Mikor megébredtem, Arthur helyett
Issát találtam magam mellett. – Lord Arthur visszatért a lándzsásokhoz, uram – tudatta
v e l e m .
Nagyot ásítottam. – Mit láttál?
– Még hat embert. Valamennyien szászok.
– Lancelot testőrei?
Bólintott. – Valamennyien a nagy kertben vannak, uram. De csak hatan. Összesen
tizennyolc embert ha láttunk, és ha hozzávesszük azokat, akik éjszaka őrködnek, akkor
se lehetnek többen harminc fegyveresnél.
Egyet kellett értenem vele. Harminc ember bőségesen elegendő egy ilyen palota
védelméhez, ennél több csak pazarlás lenne, különösen annak fényében, hogy
Lancelotnak minden lándzsájával lopott királyságát kellett oltalmaznia. Felemeltem a
fejem, hogy lássam, az árkád mostanra teljesen megürült, kivéve a négy őrt, akik
végtelenül unottnak tűntek. Ketten ültek, hátukat az oszlopoknak támasztva, míg a másik
kettő a padon feküdt, melyen nem is olyan rég még Guinevere reggelizett. Lándzsáikat az
alacsony kőasztalnak támasztották. Valamennyi őr egyformán tunyának tetszett. A
Tengeri Palota tovább fürdött a fényárban, és senki sem gondolta, hogy akár egyetlen
ellenség is lehet jó száz mérföldes körzetben. – Beszéltél Arthurnak a szászokról? –
kérdeztem Issát.
– Igen, uram. Azt mondta, számított erre is. Lancelot gondoskodik az őrzéséről.
– Menj és aludj egyet – küldtem el. – Majd én őrködöm.
Elment, én pedig ígéretem megszegve ismét elszundítottam. Egész éjjel meneteltem, és
mostanra elfáradtam, amellett semmilyen fenyegető veszélyt nem éreztem a nyári erdő
zöldellő peremén. Így hát mézédesen aludtam, míg csak hirtelen ugatás és hatalmas
mancsok kaparászása nem ébresztett.
Rémülten riadtam fel, hogy azt találjam, két óriási, csaholó és ádázul morgó véreb
tornyosul fölém. Késemért nyúltam, ám ekkor egy asszony hangja elcsendesítette a
bestiákat. – Feküdj! – kiáltotta élesen a hang. – Drudwyn, Gwen, vissza! Csend legyen! –
A vérebek vonakodva lefeküdtek, és én megfordulva Gwenhwyvachhal találtam magam
szemközt. Elnyűtt, barna öltözéket viselt, fejére nagykendőt kötött, és a karján hordozott
kosárba különféle gyógyfüveket gyűjtött össze. Arca pufókabbnak tűnt, mint valaha,
kendője alól kikandikáló haja kéretlen összevisszaságban állt. – Az éber Lord Derfel –
szólt vidáman.
Ajkaim elé emeltem mutatóujjam és a palota felé sandítottam.
– Nem figyelnek – mondta ő. – Nem is törődnek velem. Amellett, gyakorta beszélek
magamban, ahogy a bolondok szoktak, tudod.
– Nem vagy te bolond, úrnőm.
– Annak kellene lennem – válaszolta. – Nem is értem, miért akar bárki is másnak látszani.
– Felkacagott, felkapta ruháját, és nehézkesen lehuppant mellém a földre. Megfordult,
amint a kutyák újra neszt fogtak és felugattak, majd jókedvűen figyelte, amint Arthur
odakúszik mellénk. Bizonyosan meghallotta a kutyaugatást. – Hason csúszva, akár egy
kígyó, Arthur? – kérdezte Gwenhwyvach.
Arthur, miként az előbb én is, szája elé emelte ujját. – Nem törődnek velem – nyugtatta
meg őt is Gwenhwyvach. – Nézd! – Azzal lelkesen integetni kezdett az egyik őr felé, aki
csak megrázta a fejét és elfordult. – Mintha nem is élnék – mondta –, amennyire ők
odafigyelnek rám. Csak egy habókos kövér asszony vagyok, aki a kutyáival jár-kel. – Újra
integetni kezdett, ám az őrök ügyet se vetettek rá. – Lancelot se szokott észrevenni –
tette hozzá szomorúan.
– Ő is itt van? – kérdezte Arthur.
– Persze, hogy nincs itt. Messze van innét. Miként te is, úgy hallottam. Nem épp a
szászokkal kellene egyezkedned?
– Azért jöttem, hogy elvigyem innét Guinevere-t – felelte Arthur –, s vele téged is – tette
hozzá gálánsán.
– Én nem akarom, hogy elvigyenek innét – tiltakozott Gwenhwyvach. – Guinevere pedig
azt se tudja, hogy itt vagy.
– Senkinek sem szabad tudnia – vetette közbe Arthur.
– De igen! Neki tudnia kellene! Folyton az edényébe bámul. Azt mondja, látja a jövendőt!
De nem is látja, igaz? – Kuncogni kezdett, majd elfordult és úgy meredt Arthurra, mintha
szórakoztatónak tartaná a jelenlétét. – Azért jöttél, hogy megmentsd őt?
– Igen.
– Ma éjjel? – találgatott Gwenhwyvach.
– Igen.
– Nem fog örülni neked – vélte Gwenhwyvach –, ma éjjel bizonyosan nem. Nincsenek
felhők, látod? – Az áttetszően kék égbolt felé intett. – Ha felhő van, nem imádhatja Isist,
mert a holdfény nem ér el a templomba, és ma éjjel telihold várható. Óriási telihold, akár
egy kerek sajt. – Összeborzolta az egyik kutya hosszú bozontját. – Ez itt Drudwyn –
tudatta velünk –, igazi rossz fiú. Ő pedig Gwen. Popp! – kiáltott váratlanul. – így jön be a
hold a szentélybe, popp! – Újra felkacagott. – Egyenest le a kürtőn és be a templomba.
– Gwydre is a templomban lesz? – kérdezte tőle Arthur.
– Gwydre nem. Férfiakat nem engednek be, azt mondják – válaszolt Gwenhwyvach
gunyoros hangon, és mintha még szívesen hozzátett volna valamit, ám azután csak
megvonta a vállát. – Gwydrét szépen ágyba dugják – mondta ehelyett. A palotára meredt,
és lassan elégedett mosoly áradt szét a vonásain. – Hogy fogsz bejutni oda, Arthur? –
kérdezte. – Bereteszelik az ajtókat, bezárják az ablakokat.
– Valahogy csak boldogulunk – felelte Arthur –, ha senkinek sem árulod el, hogy láttál
b e n n ü n k e t .
– Ha engem békében meghagytok itt – ígérte Gwenhwyvach –, egy léleknek se szólok.
Kivéve a méheket. Nekik mindent el kell mondani, különben megkeseredik a mézük.
Nincs igazam, Gwen? – kérdezte a szukától, megsimogatva az állat fülét.
– Meghagylak itt, ha ez a vágyásod – bólintott Arthur.
– Csak engem – sietett hozzátenni Gwenhwyvach. – Erre vágyom. Én, a kutyák, és a
méhecskék. A holdat meghagyom Guinevere-nek. – Újfent elmosolyodott, majd húsos
ujjával megbökte vállamat. – Emlékszel még a pinceajtóra, amin keresztülvezettelek,
Derfel? Amelyik a kertből nyílik?
– Alighanem – feleltem.
– Úgy intézem, hogy ne zárják be. – Tovább kuncogott, izgatottan a várható
fejleményektől. – Elrejtezem a pincében, és kireteszelem az ajtót, mikor mindannyian a
holdat várják majd. Éjjelente nem állítanak őrt, mert az ajtók kellően vastagok. Az őrök
valamennyien a kunyhókban húzódnak meg. – Megpördült, hogy Arthur szemébe nézzen.
– Eljössz hát? – kérdezte nyugtalanul.
– Ígérem – felelte Arthur.
– Guinevere örülni fog – mondta Gwenhwyvach. – És én is. – Felkacagott, és nehézkesen
felállt. – Ma éjjel – szólt vissza –, mikor a hold előbukkan. – Azzal elsétált, magával
csalogatva két kutyáját. Menet közben hangosan kuncogott, s még néhány tánclépést is
lejtett. – Popp! – kiáltotta hangosan, és a kutyák ott ugrándoztak körülötte, amint lefelé
szökdécselt a füves domboldalon.
– Megháborodott? – kérdeztem Arthurt.
– Megkeseredett, úgy hiszem. – Figyeltük, amint a dagályos alak lefelé ereszkedik a
dombon. – De be fog engedni bennünket, Derfel, be fog engedni bennünket. –
Elmosolyodott, majd előrehajolt és maréknyi búzavirágot szedett a mező szélén. Apró
bokrétát kötött a virágokból, melyet szégyenlős mosollyal mutatott felém. – Guineverenek
– magyarázta –, a ma estére.
Mikor beállt a szürkület, az aratók munkájuk végeztével visszatértek a mezőkről, és a
tetőn őrködő katonák is lemásztak hosszú létráikon. Az árkádsor szénserpenyői friss erdei
fával teltek fel, melyet lángra lobbantottak, de csak a palotát bevilágítandó, és nem az
ellenség közeledésére figyelmeztetve. Sirályok röppentek szárazföldi fészkeik felé, és a
lenyugvó nap éppoly rózsaszínűre festette szárnyukat, akár a szedrekre kapaszkodó
folyondárok virága.
Miután visszatértünk az erdőbe, Arthur magára öltötte láncingét. Vértezete fénylő ezüstje
fölé Excaliburt kötötte, majd sötét köpenyt borított vállára. Ritkán viselt fekete köntöst,
sokkal inkább kedvelvén a fehéret, de éjjel a fekete köpeny segített elrejteni bennünket.
Fénylő sisakját is köpenye alatt hordozta, hogy a pompás lúdtollakat leplezze.
Tíz lovasunk a fák közt maradt. Az ő feladatuk volt kivárni Arthur ezüstkürtjének szavát,
hogy azután rohamot intézzenek a lándzsások kunyhói ellen. Az éjszakából előcsörtető
nagy testű paripák és vértet viselő lovasaik voltak hivatottak rémületet plántálni
mindenkibe, aki meggátolni igyekezett visszavonulásunkat. A kürt Arthur reményei szerint
nem harsant addig, míg meg nem találtuk Gwydrét és Guinevere-t, és készen nem álltunk
a távozásra.
Mi többiek hosszú gyalogutat teszünk a palota nyugati oldalához, majd átcsusszanunk a
konyhakertek árnyain, hogy elérjük a pince faajtaját. Ha Gwenhwyvach mégsem váltja be
ígéretét, elölről kellett kerülnünk, hogy megöljük az őröket és áttörjük a terasz ablakait.
Miután egyszer a palotába érünk, végzünk minden lándzsással, aki csak az utunkba kerül.
Nimue is velünk tartott. Miután Arthur végzett beszédével, Nimue tudatta velünk, hogy
Dinas és Lavaine nem rendes druidák, mint Merlin vagy az öreg Iorweth, de
figyelmeztetett rá, hogy a siluriai ikrek ettől még különös hatalom birtokosai, ezért
boszorkányságra is fel kell készülnünk. Egész délután az erdőt kutatta, és most egy
batyuvá hajtogatott köpenyt tartott maga elé, mely görcsösen összerándult, amint
megemelte, és a fura látványra lándzsásaim fegyverük hegyét érintették. – Van itt egy s
más, amivel felvehetem ellenük a harcot – tette hozzá –, de azért legyetek óvatosak.
– És Dinast és Lavaine-t élve akarom – tudattam embereimmel.
Ott várakoztunk, fegyveresen és vértezetben, negyven acélba öltözött harcos. Kivártuk,
míg a nap holtan bukik a tengerbe, és Isis teliholdja lassan felkapaszkodik az égre, akár
egy óriási ezüst korong. Nimue elmondta varázsigéit, míg néhányan imát rebegtek. Arthur
némán ült, és figyelte, amint tarsolyomból előhúztam az apró, szőke hajfonatot.
Megcsókoltam és egy pillanatra arcomhoz szorítottam az aranyló tincset, majd szorosan
rákötöztem a Hywelbane markolatára. Éreztem, hogy egy könnycsepp gördül le az
arcomon, amint drágaságomra gondolok. Aznap éjjel, az Istenek segedelmével, örök
békét adhattam Dian ártatlan lelkének.
Felhúztam sisakomat, becsatoltam állszíját, és hátravetettem a farkasprémet a vállamra.
Valamennyien merev bőrkesztyűt öltöttünk, majd becsúsztattuk karunkat kemény
bőrpajzsaink hurkába, és kivontuk kardunkat, hogy előretartsuk Nimue érintésére. Egy
pillanatig úgy tűnt, mintha Arthur még mondani akarna valamit, de azután csak páncélinge
mögé rejtette a kis búzavirág bokrétát, majd bólintott Nimuénak, aki feketébe öltözve és
kezében szorongatva különös batyuját dél felé vezetett bennünket a fák között.
A fák mögött rövid rézsű lejtett meredeken a sziklaszirt felé. Egysoros vonalban vágtunk
át a réten, tisztes távolságban, nehogy a palotából megláthassanak. Feltűnésünk
megriasztott néhány vadnyulat, amelyek a telihold fényénél sütkéreztek és rémülten
szaladtak el, amint utat törtünk magunknak az alacsony növésű cserjék közt, majd a
meredek partoldalon leereszkedtünk a szirt alatti kavicsos tengerpartra. Innét nyugati
irányban indultunk tovább, elrejtőzve az árkádsorok őrei elől. A tenger hullámai tajtékozva
ostromolták a partot, elfojtva minden neszt, melyet csizmáink talpa verhetett a
k a v i c s o k o n .
Egyszer átkukkantottam a partoldal pereme felett, hogy az ezüstös hold fényénél lássam
a Tengeri Palotát a sötét földek felett uralkodni. Szépsége Ynys Trebest idézte meg
előttem, a varázslatos tengeri várost, melyet a frankok dúltak fel és pusztítottak el. Ez a
hely ugyanazzal az éteri szépséggel bírt, ahogy a feketeség fölé tornyosult, mintha csak
holdsugarakból emelték volna.
Mikor már jócskán nyugatra jártunk a palotától, felkapaszkodtunk a partoldalon,
lándzsanyeleinkkel kisegítve egymást a meredélyen, majd követtük Nimuét észak felé a
fák között. A nyári falevelek közt elegendő fény szüremlett a fák közé, hogy bevilágítsa
csapásunkat, és a palota őrei egyszer sem próbáltak feltartóztatni. A tenger nyughatatlan
moraja betöltötte az éjszakát. Egyszer sikoly harsant a közvetlen közelben és
mindannyian megdermedtünk, míg fel nem ismertük, hogy egy menyét fogságába került
vadnyúl rikoltott. Valamennyien fellélegeztünk a megkönnyebbüléstől és továbbindultunk.
Úgy tűnt, hosszú utat tettünk már meg a fák között, míg végül Nimue keletnek fordult, és
mi követtük őt az erdősáv pereméig, hogy a palota fehérre meszelt falai közvetlenül
előttünk bukkanjanak fel.
Nem jártunk messze a kerek holdkürtőtől, mely egyenesen a templomba vezetett, és
láttam, hogy maradt még kevés időnk, mielőtt a hold eléggé magasra kúszna az égbolton,
hogy leküldje fényét a kürtőn és bevilágítsa a feketére mázolt falakat.
Még az erdősáv peremén jártunk, mikor meghallottuk az éneket. Kezdetben oly halkan
szólt, hogy a szél sustorgásának tudtam be, de azután kitartóan erősödött, és én
ráébredtem, hogy az asszonyok kórusa egy különös, hátborzongató és panaszosan
siránkozó éneket kántál, melyhez hasonlót még életemben nem hallottam. A kántálás
bizonyára a holdkürtőn keresztül ért el hozzánk, hiszen oly távolinak tűnt, akár egy
szellemének, mintha holtak kórusa szólongatott volna bennünket a Túlvilágról. Nem
hallottunk szavakat, de tudtuk, hogy sirámot hallunk, mert a hangok idegenül, fél
hangonként csapongtak le s fel, egyszer erőteljesen harsogtak, másszor alig hallható
suttogássá szelídültek, mely kis híján belefúlt a távoli tenger morajába. A zene gyönyörű
volt, mégis beleborzongtam, és babonásán érintettem meg lándzsám hegyét.
Ha kilépünk az erdőből, a nyugati árkád őrei azonnal megláthattak volna, ezért néhány
lépésnyit haladtunk az erdősáv peremével párhuzamosan, hogy a hold vetette árnyfoltok
közt törjünk előre a palota felé. Gyümölcsös feküdt előttünk, alacsony termőfákkal és
kerítéssel, mely a zöldségkerteket óvta a szarvasoktól és vadnyulaktól. Lassan
mozogtunk, egyesével, és közben az ének nem szűnt meg panaszosán áradni, örvényleni
körülöttünk. A holdkürtő felett ritkás füstköd rebbent, melyet az éjszaka szellői lassan
felénk sodortak. A templom áporodott, nehéz illatát éreztük a levegőben.
Most már csak alig néhány méter választott el bennünket a lándzsások viskóitól. Egy
kutya csaholni kezdett, majd egy másik is, ám a kunyhók lakói nem érezték ki a veszélyt
az ugatásból. Fojtott kiáltások siettek lecsendesíteni az állatokat, melyek idővel meg is
nyugodtak, és később nem maradt hátra más zaj, csak a szél sóhaja a fák között, a
tenger moraja, és a hátborzongató, idegen melódia.
Én haladtam elöl, mert egyedül én ismertem a kis pinceajtó helyét, és egész úton amiatt
aggódtam, hogy el fogom téveszteni, pedig könnyedén rátaláltam most is. Gondosan
haladtam lefelé a régi, csorba téglafokokon, és finoman meglöktem az ajtót. Az ajtó
ellenállt, és már azt gondoltam, elreteszelték, ám ekkor megcsikordultak a vasak, az ajtó
kitárult előttem, és a mögüle kiáramló fény elborított.
A pincét gyertyák fénye világította be. Hunyorogni kezdtem, majd meghallottam
Gwenhwyvach fojtott hangját. – Gyorsan! Gyorsan!
Besorjáztunk, harminc szálas férfiú, vértezetben, köpenyben, sisakban, fegyveresen.
Gwenhwyvach sziszegve csitítgatott bennünket, majd óvatosan betette mögöttünk az ajtót
és helyére csúsztatta a súlyos reteszt. – A templom arra van – suttogta, és megmutatta a
folyosót, mely fényárban fürdött az általa meggyújtott mécsek lángjától, egészen a
szentélyig bevilágítva az utat. Gwenhwyvach izgatottan tett-vett, pufók arca a szokásosnál
is inkább kivörösödött. A kórus kísérteties éneke idelent halkabban szólt, mert elfojtották a
templom nehéz függönyei és a vaskos keményfa ajtai.
– Hol van Gwydre? – kérdezte Arthur suttogva Gwenhwyvachtól.
– A szobájában – felelte Gwenhwyvach.
– Vannak őrei? – kérdezte.
– Éjjelre csak a szolgák maradnak a palotában.
– Dinas és Lavaine itt vannak? – kérdeztem közbe. Gwenhwyvach elmosolyodott. –
Találkozol velük, ígérem neked.
Találkozol velük. – Megrántotta Arthur köpenyének csücskét, hogy maga után húzza a
szentély felé. – Jöjj.
– Előbb Gwydrét akarom visszaszerezni – erősködött Arthur, majd kirántotta köpenyét
Gwenhwyvach kezéből és megérintette hat jó embere vállát. – A többiek idelent
maradnak – suttogta. – Várakozzatok. Ne menjetek a templomba, míg be nem fejezik
istenimádásukat. – Azután hat emberével halkan elindult felfelé a lépcsősoron.
Gwenhwyvach mellettem kuncorászott. – Imát mondtam Cludhoz – tudatta velem –, és ő
segíteni fog.
– Helyes – mormoltam. Clud a fényesség istennője, és ezen az éjszakán igazán ránk fért
a segítsége.
– Guinevere nem kedveli Cludot – szólt Gwenhwyvach feddően. – A britonok egyetlen
istenét sem kedveli. Magasan áll a hold?
– Még nem eléggé. De már kapaszkodik.
– Akkor még nem jött az ideje – tudatta Gwenhwyvach.
– Az ideje? Minek, úrnőm?
– Majd meglátod! – kuncogott tovább. – Majd meglátod – ismételte, majd ijedten húzódott
vissza, amint Nimue átfurakodott az idegesen várakozó lándzsások sorain. Nimue levette
bőr szemkötőjét, hogy üres szemgödre sötét lyukként éktelenkedjen arcában, és
elborzasztó külsejét látva Gwenhwyvach nyöszörögve hőkölt vissza.
Nimue ügyet sem vetett Gwenhwyvachra, ehelyett körülvizslatott a pincében, szaglászva,
akár egy vadászkutya. Én csupán pókhálókat, borostömlőket, mézsörös edényeket
láttam, és a rothadás áporodott bűzét éreztem, de Nimue kiszagolt valami számára
gyűlöleteset is.
Sziszegett, majd kiköpött a szentély irányába. A csomag a kezében hirtelen új életre kelt.
Egyikünk se mozdult. Egyfajta névtelen rettegés vett rajtunk erőt abban a félhomályos
pincében. Arthur elment, senki sem figyelt fel ránk, az ének hangja és a palota némasága
mégis félelmet plántált belénk. Talán Dinas és Lavaine varázsereje tette ezt velünk, vagy
egyszerűen csak minden olyan természetellenesnek tűnt a szemünkben. Fához,
zsúpszalmához, földhöz és fűhöz szoktunk, ezért az ódon boltívekből és nyirkos
kőpadlóból kirakott hely különös és ijesztő volt számunkra. Egyik emberem valósággal
reszketni kezdett.
Nimue végigsimított a férfi arcán, hogy visszaadja bátorságát, majd csupasz talpain a
templom ajta felé kezdett lopózni. Utána indultam, gondosan odafigyelve, nehogy a
legkisebb neszt is üssem. Vissza akartam tartani Nimuét, aki láthatóan épp Arthur
parancsát készült megszegni, miszerint várakozzunk itt az istenimádat végéig, és attól
tartottam, hogy valamivel megriasztja az összegyűlt asszonyokat, kiknek sikolyaira
ideözönlenek a kunyhóikban békésen pihenő őrök, de nehézkes bakancsomban képtelen
voltam olyan fürgén haladni, mint a mezítlábas Nimue, aki tudomást sem vett rólam,
ehelyett máris megragadta a templomkapu egyik bronz fogantyúját. Egy pillanatig habozni
látszott, majd feltárta az ajtót, és a panaszos kísértetének abban a pillanatban
f e l e r ő s ö d ö t t .
Az ajtó vasait gondosan megzsírozták, így az nesztelenül nyílt a mögötte elterülő végtelen
éjre. A sötétséget, melynél teljesebbet életemben nem tapasztaltam, az ajtó mögött alig
néhány lábnyira felfüggesztett súlyos függönyök támasztották. Intettem embereimnek,
hogy maradjanak, ahol vannak, majd követtem Nimuét a szentélybe. Vissza akartam
húzni, de ő ellenállt szorításomnak, és fürgén bezárta mögöttünk az olajozottan működő
ajtót. Az énekszó minden korábbinál erőteljesebben zengett körülöttünk. Nem láttam
semmit, és hallani is csak a kórust hallottam, miközben a templom bűze súlyosan
telepedett rám.
Nimue kezével kitapogatta fejemet, majd odavont magához. – Gonosz! – sziszegte a
f ü l e m b e .
– Nem szabadna itt lennünk – suttogtam vissza.
Ügyet se vetett rám, ehelyett kitapogatta előttünk a függönyt, és néhány pillanat múlva
vékony fénypászma jelezte, hogy kitapogatta a szegélyét. Követtem őt, majd előre
görnyedtem és átnéztem a válla felett. Kezdetben olyan szűk volt a rés, hogy szinte
semmit sem láttam, azután viszont, hogy szemem hozzászokott a sötétséghez, már
túlságosan is sokat láttam. Szemtanúja lettem Isis rejtelmeinek.
Hogy megértsem mindazt, ami aznap éjjel történt, ismernem kellett volna Isis történetét.
Később megtanultam ezt is, de akkor, amint elnéztem Nimue kurtára nyírt haja mellett,
fogalmam sem lehetett róla, mit jelképez a rituálé. Annyit tudtam, hogy Isis istenség,
méghozzá sok római számára a létező legnagyobb hatalommal megáldott istenség, és a
trónok védelmezője. Ez magyarázta az alacsony fekete trónust, mely most is ott állt az
emelvényen, a pince távolabbi végében, noha látásomat elhomályosította a sűrű füst,
mely ott kígyózott és kavargott előttem, nem találván kiutat a holdkürtőn keresztül. A
füstöt a szénserpenyők okádták magukból, és lángjukat különféle gyógynövények
gazdagították, melyek áporodott, mámorító illatát már az erdősáv peremétől megéreztük.
Nem láthattam a kórust, mely a tömör füsttel dacolva tovább jajveszékelt, láthattam
viszont Isis híveit, noha először nem hittem el mindazt, amit láttam. Nem akartam elhinni.
Nyolc hívőt láttam a fekete kőpadlón térdepelni, és mind a nyolcan anyaszült meztelenek
voltak. A hátukat fordították felénk, ám így is láthattuk, hogy akadnak közöttük férfiak.
Nem csoda, hogy Gwenhwyvach alig tudta visszatartani izgatottságát, amint erre a
pillanatra várakozott, hiszen ő már bizonyosan tudott a titokról. A férfiak, állította
Guinevere mindig, nem nyernek bebocsátást Isis templomába, ám ezen az éjjelen mégis
ott voltak, ahogyan vélhetően minden egyes éjjelen, mikor a hold leküldte hideg fényét a
pince mennyezetébe vágott kürtőn keresztül. A szénserpenyők pislákoló fénye rikító
színekben fürdette a hívők felénk fordított hátát. Férfiak és nők, valamennyien csupaszon,
ahogyan arra Morgan hosszú évekkel ezelőtt figyelmeztetett.
Ha a hívek le is csupaszították testüket, nem úgy a szertartás vezetői. Ezek egyike,
Lavaine, az alacsony fekete trónus egyik felén állt, és lelkem ujjongott, amiért itt találtam.
Lavaine kardja oltotta ki Dian ártatlan életét, és kardom csupán pincehossznyira állt tőle.
Ott magasodott a trónus mellett, arca sebhelye lángolni tetszett a szénserpenyők
imbolygó fényénél, és fekete haját Lancelot modorában, olajozottan engedte köntösére
omolni. Nem fehér druida köntöst viselt azon az éjjelen, hanem egyszerű fekete köpenyt,
és kezében karcsú fekete botot tartott, melynek végét apró arany holdsarló koronázta.
Dinasnak nyomát se lehetett látni.
Két vastartóba helyezett, lángoló fáklya keretezte a trónust, melyen megülve Guinevere
Isis szerepét játszotta. Haját csigákba fonta az alkalomra, és arany abronccsal szorította
le, melyből két egyenes szarv meredt elő. Olyan állat szarvai voltak ezek, amilyent még
sohasem láttam, és csak később tudtam meg, hogy az ékszert elefántcsontból faragták ki.
Nyaka körül súlyos aranyláncot viselt, testén terjedelmes, mélyvörös köpenyt, mely egész
alakját beburkolta. Ugyan nem láttam előtte a kőpadlót, de tudtam, hogy ott nyílik a sekély
medence, és gyanítottam, Guinevere csak arra vár, mikor árad végig a holdvilág a
kürtőben, hogy ezüstjével színezze a verem éjfekete vizét. A távoli függönyök, melyek
mögött Ceinwyn szerint az ágy feküdt, össze voltak húzva.
Hirtelen sápadt fény izzott fel a füstköd mögött, és a meztelen hívek beleborzongtak
ígéretébe. A vékony fénypászma ezüstösen ragyogott fel, arról tanúskodva, hogy a hold
kellő magasságba kapaszkodott az égbolton és lassan leküldi fényét a kürtőn át. Lavaine
kivárta a pillanatot, míg a fény felerősödött, majd botjával kétszer megkopogtatta a padlót.
– Eljött az idő – jelentette be nyers, zengő hangján. – Eljött az idő. – A kórus
e l c s e n d e s e d e t t .
Azután semmi sem történt. Valamennyien néma csendben várakoztak, míg a füstben
örvénylő, holdezüstözte fényoszlop tovább szélesedett és végigaraszolt a padlón, én
pedig visszaemlékeztem arra a távoli éjszakára, mikor ott kuporogtam Llyn Cerrig Bach
kövei közt, és figyeltem, amint a hold fénye közelít Merlin testéhez. A holdsugár tovább
siklott és duzzadt Isis néma templomában. A csend eltelt baljós fenyegetéssel. Az egyik
földön térdeplő csupasz asszony felnyögött, majd elcsendesedett. Egy másik előre-hátra
kezdett ringatózni.
A holdsugár tovább terebélyesedett, visszfénye sápadtan izzott Guinevere szigorú, nemes
vonásain. A fényoszlop lassan függőlegessé vált. Az egyik meztelen asszony
megborzongott, de nem a hidegtől, , sokkal inkább a révülettől, azután Lavaine
előrehajolt, hogy felkémleljen a kürtőbe. A holdfény bevilágította szakállát, és széles,
keményen metszett arcát. Néhány pillanatra mozdulatlanul nézett felfelé, azután
visszalépett és ünnepélyesen megérintette Guinevere vállát.
Guinevere felegyenesedett, hogy a fején viselt szarvak kis híján érintették a pince
alacsony dongaboltozatát. Karját és kezét eddig a köpeny alá rejtette, mely egyenesen
hullt válláról a kőpadlóra. Lehunyta szemét. – Ki a ti istennőtök? – kérdezte fennhangon.
– Isis, Isis, Isis – kántálták az asszonyok a nevet. – Isis, Isis, Isis. – A holdsugár
szélessége lassan elérte a kürtőét, és a pince közepén ezüstös, füstben örvénylő
fényoszlop emelkedett. Mikor először láttam, ízléstelen, unott helynek találtam a
templomot, ám akkor éjjel, a fehéren izzó hold sejtelmes fényében, volt oly kísérteties és
rejtelmes, mint bármely más szentély.
– És ki a ti istenetek? – kérdezte Guinevere, még most is lehunyt szemmel.
– Osiris – felelték a meztelen férfiak mély hangon. – Osiris, Osiris, Osiris.
– És ki ül fel trónjára? – tudakolta Guinevere.
– Lancelot – felelték férfiak és asszonyok együtt. – Lancelot, Lancelot.
Mikor meghallottam a nevet, azonnal tudtam, hogy ezen az éjjelen semmit sem
végezhetünk. Soha többé nem hozhatjuk vissza a régi Dumnoniát. Ez az éjszaka semmit
sem hozhat a számunkra, csupán borzalmat, mert ez az éjszaka elpusztítja Arthurt, és én
el akartam hátrálni attól a függönytől, vissza akartam térni a pincébe, hogy kivigyem
uramat a friss levegőre és tiszta holdfénybe, hogy napokkal, hónapokkal, évekkel vessem
vissza az időt, és ez az éjszaka sose köszönthessen be. Mégsem mozdultam. S nem
mozdult Nimue sem. Egyikünk sem mert mozdulni, mert Guinevere kinyújtotta jobb kezét,
hogy elvegye a fekete botot Lavaine-től, és mozdulata közben a vörös köpeny félrehullt
teste jobb oldalára, és én láttam, hogy a köpeny súlyos ráncai mögött ő is mezítelen.
– Isis, Isis, Isis – zihálták az asszonyok.
– Osiris, Osiris, Osiris – sóhajtottak a férfiak.
– Lancelot, Lancelot, Lancelot – kántálták valamennyien. Guinevere elvette az aranyozott
botot és előrenyújtotta, miközben a köpeny visszahullt a helyére, hogy árnyékba borítsa
melleit, azután nagyon lassan, hosszan elnyújtott mozdulattal Guinevere hozzáérintette a
botot valamihez, ami a sötét vizű veremben feküdt, a fénylő, izzó, ezüstösen sejtelmes
füstoszlop alatt, mely függőlegesen szállt alá a mennyekből. Senki sem mozdult a
pincében. Mintha még lélegezni is elfelejtettünk volna.
– Ébredj! – parancsolta Guinevere. – Ébredj! – És a kórus újra belekezdett különös,
kísérteties énekébe. – Isis, Isis, Isis – énekelték, és a hívők feje felett láttam, hogy egy
férfi lép elő a veremből. Dinas volt az, magas, izmos férfitestéről és hosszú fekete hajáról
sötét víz csörgött alá, amint lassan felegyenesedett, és a kórus egyre hangosabban
zengte istennője nevét. – Isis, Isis, Isis – kántálták, míg Dinas meg nem állt Guinevere
előtt, nekünk háttal, szintúgy meztelenül. Amint kilépett a kis medencéből, Guinevere
visszaadta a fekete botot Lavaine-nek, majd felemelte karját és szétnyitotta a köpenyt,
hogy az visszahulljon a trónusra. Ott állt ő, Arthur felesége, a nyakában viselt aranytól és
a fejére aggatott szarvaktól eltekintve anyaszült meztelenül, és széttárta karját, hogy
Tanaburs csupasz unokája fellépjen az emelvényre és magához ölelje testét. – Osiris,
Osiris, Osiris! – kiáltották az asszonyok. Akadtak, akik előre-hátra imbolyogtak, akár Isca
keresztény hívei, akiken hasonló révület vett erőt. A pincében felcsapó hangok egyre
szertelenebbek lettek. – Osiris, Osiris, Osiris! – zihálták, és Guinevere hátrébb lépett,
amint a meztelen Dinas megfordult, hogy szembenézzen a hívekkel és diadalmasan tárja
szét karját, ezáltal megmutatván fenséges testét. Nem lehetett kétséges, hogy férfi,
miként az sem, hogy mit szándékozik ezután tenni. Guinevere, kinek magas, pompás
testét sápadt ezüstbe vonta a holdfényben izzó füst, megragadta jobb karját, és a függöny
felé vezette, mely a trónus mögött nyílt. Lavaine velük tartott, miközben az asszonyok
görcsösen reszketve inogtak előre-hátra, és hatalmas istennőjük nevét ismételgették. –
Isis! Isis! Isis!
Guinevere félresöpörte a függönyt maguk előtt. Csak kurta pillantást vethettem a mögötte
nyíló, rőt fényben fürdő szobára, azután a fojtott kántálás eddig ismeretlen magasságokba
szökött, amint a férfiak a hozzájuk legközelebb eső asszony után nyúltak, és ekkorra
esett, hogy az ajtó kitárult mögöttem, és Arthur, magasztos fegyverzetének teljes
pompájában, belépett a templom előterébe. – Ne, uram – '70róbáltam megállítani. – Ne,
uram, kérlek!
– Nem szabadna itt lenned – szólt csendesen, rosszallóan. Jobb kezében ott szorongatta
a búzavirág bokrétát, melyet Guinevere-nek szedett, míg baljával kisfia kezét fogta. –
Gyere ki innét – parancsolta, ám ekkor Nimue félrevonta a nehéz függönyt, és
megkezdődött uram lidércnyomása.
Isis csakugyan istenség. A rómaiak hozták el Britanniába, noha nem Rómából ered,
hanem egy távoli országból, mely Rómánál is keletebbre fekszik. Mithras szintúgy egy
Rómánál is keletebbre eső országból származik, bár azt hiszem, mégsem ugyanonnét.
Galahad egyszer elmondta, hogy a világ szinte összes vallása keletről ered, ahol az
emberek sokkal inkább hasonlítanak Sagramorra, mint ránk. A kereszténység maga is
olyan hit, mely távoli vidékről ered, ahol, mint azt Galahad elmondta, a mezők csupán
homokot teremnek, a nap ádázabbul süt, mint bárhol Britanniában, és soha nem esik hó.
Isis is ezekből a lángokban álló országokból érkezett. Erőteljes istennője lett a
rómaiaknak, és sok briton asszony vette fel a hitét azután is, hogy a rómaiak eltávoztak.
Népszerűsége sosem vetekedhetett a kereszténységével, hisz utóbbi kitárta kapuit bárki
előtt, aki istenét akarta imádni, míg Isis és Mithras csak azokat engedte magához, akiket
beavattak rejtelmeibe. Bizonyos szempontból, állította Galahad, Isis a keresztények Szent
Anyjára emlékeztet, hiszen legendásan jó anyja volt fiának, Horusnak, noha Isis olyan
képességeknek is birtokában állt, mellyel Szűz Mária soha nem dicsekedett. Isis hívei
szemében ő uralkodott életen és halálon, a gyógyuláson, és persze a királyok trónja felett.
Frigyre is lépett, tudtam még meg Galahadtől, egy Osiris nevű istenséggel, de az istenek
háborújában Osiris elesett, és testét darabjaira aprították fel, hogy egy folyóba szórják
szét. Isis rátalált a szétszakított darabokra és újra összerakta azokat, majd együtt hált a
testrészekkel, hogy új életet adjon férjének. Osiris így feltámadt, feltámasztotta őt Isis
ereje. Galahad gyűlölte ezt a mesét, és sűrűn hányta magára a kereszteket, valahányszor
elmondta, én pedig gyanítom, hogy ezt a történetet, a feltámadás történetét láttuk
megelevenedni azon az éjjelen, a füstös pince fekete falai közt. Végignéztük, amint Isis,
az istennő, az anya, az életadó, végbe vitte a csodát és életet lehelt férjébe, miáltal élők
és holtak védelmezője, trónusok úrnője lett belőle. S ez utóbbi hatalom, mely kijelölte
azon férfiakat, akik elfoglalhatták a földi trónokat, az istennő képességei közül mindennél
fontosabbnak tetszett Guinevere szemében. Ezért a hatalmáért imádta Guinevere Isist.
Nimue pedig félrerántotta a függönyt, és a pince megtelt sikolyokkal.
Mert egy pillanatra, egyetlen rettenetes pillanatra, Guinevere megtorpant a távoli
függönynél és visszafordult, hogy lássa, mi zavarta meg a szertartást. Ott állt,
fenségesen, meztelenül, sápadt szépségében is fenyegetően, és mellette ott állt egy
meztelen férfi. A pince ajtajában pedig, egyik kezében egy csokor virággal, a másikkal
kisfia kezét fogva, ott állt választott férje. Arthur sisakjának arcvédői nyitva álltak, és én
egy iszonyú pillanatig megláthattam arcát. Arthur lelke mintha abban a pillanatban
reppent volna el.
Guinevere eltűnt a függöny mögött, magával rántva Dinast és Lavaine-t, Arthur pedig
rettenetes hangot adott ki magából, félig harci üvöltést, félig egy méltóságában halálra
sebzett férfi sikolyát. Hátrébb lökte Gwydrét és ledobta a virágokat, majd előrántotta az
Excaliburt és rohanni kezdett a sikoltozó, meztelen hívek között, akik kétségbeesetten
próbáltak kitérni az útjából.
– Kapjátok el mindet! – üvöltöttem az Arthurt követő lándzsásokra. – Senkit se hagyjatok
elszökni! Fogjátok el őket! – Azután Arthur után vetettem magam, a nyomomban
Nimuéval. Arthur átszökkent a fekete medencén, félresöpört maga előtt egy fáklyát, amint
felpattant az emelvényre, majd az Excalibur pengéjével elvonta maga előtt a függönyt.
És ott megállapodott.
Megálltam mellette. Korábban elvetettem lándzsámat, hogy keresztülrohantam a
templomon, és most a Hywelbane csupasz pengéjét szorongattam a kezemben. Nimue
velem tartott, és most diadalittasan hördült fel, amint benézett az apró, szögletes
szobába, mely a boltíves pincéből nyílt. Ez, úgy tűnt, Isis belső szentélye, és az istennő
szolgálatára szentelve ott állt Clyddno Eiddyn Üstje.
Az Üst volt a legelső, amit megláttam, mert egy fekete, derékmagasságú emelvényen állt,
és oly sok gyertya világolt a szobában, hogy a fém szinte izzani látszott, amint visszaverte
az arany és ezüst fényeket. A fények szikrákat hányva pattantak vissza a falakról is,
minthogy az elfüggönyözött falat nem számítva mindent tükrök borítottak. Tükrök
borították a falakat, sőt a mennyezetet, tükrök sokszorozták meg a gyertyák lángját, s
tükrözték vissza Dinas és Guinevere meztelenségét. Guinevere rémülten kuporgott a
széles ágyon, mely betöltötte a helyiség távoli végét, és a szőrmetakarót kaparászta
kétségbeesésében, hogy sápadt mezítelenségét palástolja. Dinas mellette ült, kezével
takarva ágyékát, míg Lavaine kihívó arccal állt elénk.
A druida Arthurra sandított, majd tudomást se véve Nimuéról egyenesen rám emelte
fekete botját. Tudta, hogy életéért jöttem, és hogy csak a létező legerősebb mágia
segítségével állíthat meg. Felém mutatott a botjával, míg másik kezében kristályba foglalt
darabkáját tartotta a szent keresztnek, melyet Sansum püspök adott Mordrednek, királlyá
avatása alkalmából. Az Üst fölé tartotta a szilánkot, melyet valami sötét, aromás
folyadékkal töltöttek meg.
– Valamennyi leányod meghal – mondta nekem. – Csak el kell ezt engednem.
Arthur felemelte az Excaliburt.
– A te fiad is! – toldotta meg Lavaine, és mindketten megdermedtünk. – Most pedig
menjetek – szólalt fel a tekintély hangján. – Betörtetek az istennő szentélyébe, ezért ti és
valamennyi szerettetek az életével fizet, ha nem mentek rögtön és hagytok bennünket
b é k é b e n .
Kivárt. Mögötte, az Üst és az ágy között, Arthur Kerekasztala állt, a kőbe faragott
szárnyas lóval, és a lovon, amennyire láttam, egy közönséges kosár, egy tülök, egy öreg
kötőfék, egy elnyűtt kés, egy fenőkő, egy ujjas kabát, egy köpeny, egy agyagtál, egy
kockavető tábla, egy harcosgyűrű, és egy halom korhadt fadarab feküdt. Merlin levágott
szakállfonata is ott hevert, fekete szalaggal átkötve. Britannia minden ereje abban a kis
szobában gyülekezett, hogy szövetséget kössön a keresztények legerősebb mágiájával.
Megemeltem a Hywelbane-t, és Lavaine úgy tett, mintha az igaz kereszt darabkáját a
folyadékba ejtené, mire Arthur megmarkolta pajzsom peremét.
– Menjetek – ismételte Lavaine. Guinevere nem szólt, csak elkerekedett szemekkel figyelt
bennünket a prém felett, mely félig takarta csupán meztelenségét.
Azután Nimue elmosolyodott. Mindeddig csak tartogatta az összebugyolált köpenyt, de
most megrázta Lavaine előtt, és felsikoltott, amint szabadon engedte a csomag tartalmát.
A vérfagyasztó sikoly hosszan visszhangzott a feketére festett falak között, mígnem
elvegyült a többi asszony sikoltozásával.
Erdei viperák röppentek fel a levegőbe. Tucatnyian is lehettek, Nimue valamennyit ma
délután fogta és erre a pillanatra tartogatta. A bestiák ott tekergőztek a levegőben,
Guinevere felsikoltott és magára rántotta prémtakaróját, hogy arcát védje, míg Lavaine,
látva a szemére támadó kígyókat, önkéntelenül is görcsösen összerándult és védeni
próbálta magát. Az igaz kereszt szilánkja messze gurult a kőpadlón, míg a kígyók,
izgatottan a pincében uralkodó melegtől, az ágyon és Britannia Kincsei felett vonaglottak.
Tettem egy lépést előre, és teljes erőmből belerúgtam Lavaine gyomrába. A druida
elvágódott, majd nagyot üvöltött, amint egy vipera belemart a bokájába.
Dinas rémülten hátrált az ágyon tekergőző bestiák elől, majd teljes mozdulatlanságba
kövült, amint az Excalibur hegye rátalált a torkára.
A Hywelbane Lavaine torkának szegeződött, és én arra használtam pengémet, hogy
felemeljem a földnek szegeződő arcot. Azután elmosolyodtam. – Leányom – szóltam
halkan – most is figyel bennünket a Túlvilágról. Üdvözletét küldi neked, Lavaine.
Próbált megszólalni, de hang nem jött az ajkára. Egy kígyó csusszant el lábai közt.
Arthur az ágyra meredt, hol felesége rejtezett a prémtakaró alatt. Azután, már-már
gyengéd mozdulattal, az Excalibur hegyével lesöpörte a kígyókat a fekete prémről, és
addig húzta vissza a takarót, míg meg nem látta Guinevere arcát. Guinevere rémülten
nézett fel rá, és ez egyszer minden méltósága cserben hagyta. Nem volt egyéb, csak egy
halálra vált asszony. – Nincs itt valamilyen ruhád? – kérdezte tőle Arthur halkan.
Guinevere a fejét rázta.
– Ott egy vörös köpeny a trónuson – vetettem fel.
– Elhoznád nekünk, Nimue? – kérdezte Arthur.
Nimue elhozta a köpenyt, és Arthur felesége felé nyújtotta, Excalibur hegyére tűzve az
anyagot. – Tessék – mondta nyugodt hangon –, vedd csak fel.
Csupasz kar emelkedett elő a takaró mögül és ragadta meg a köpenyt. – Fordulj el – kért
Guinevere törékeny, ijedt hangon.
– Fordulj el, Derfel, kérlek – könyörgött Arthur is.
– Egy dolgot elébb, uram.
– Fordulj – parancsolta, még mindig feleségére meredve.
Az Üst pereméért nyúltam, és leborítottam az edényt az emelvényről. A páratlan kincs
hangosat kondult a kövezeten, amint sötét tartalma szétterült a kövezeten. Ez magára
vonta Arthur figyelmét. Dermedten nézett fel, és én alig ismertem rá, oly kemény, hideg,
élettelen volt az arca, ám egy dolgot még akkor is ki kellett mondani aznap éjjel, és ha
uramnak csakugyan ki kellett üríteni a méreggel teli kupát, hát ennek kellett az utolsó
keserű cseppnek lennie. Lavaine álla alá toltam a Hywelbane hegyét. – Ki az istennő? –
kérdeztem tőle.
Megrázta a fejét, én pedig feljebb toltam a Hywelbane-t, hogy egy kis vért fakasszak a
torkából. – Ki az istennő? – ismételtem a kérdést.
– Isis – suttogta. A bokáját markolászta, ahol a vipera megmarta.
– És ki az isten? – követeltem a választ.
– Osiris – felelte rémülten.
– És ki az – kérdeztem utoljára –, aki elfoglalja e trónt? – Megborzongott, de nem felelt. –
Ezek, uram – fordultam Arthurhoz, megtartva pengémet Lavaine torkán –, a szavak,
melyeket nem hallottál. De mi, Nimue és én, nagyon is hallottuk. Ki foglalja el e trónt? –
kérdeztem Lavaine-t újból.
– Lancelot – felelte Lavaine alig hallható hangon. Arthur így is meghallotta, miként látnia
kellett azt a címert is, melyet a fekete prém alatt az ágyat borító takaróba hímeztek.
Lancelot halászsólyma volt az.
Leköptem Lavaine-t, hüvelyébe dugtam a Hywelbane-t, majd előrehajoltam és
megragadtam a hosszú, fekete hajat. Nimue máris tartotta Dinast. Kirángattuk őket a
templomból, és én összezártam magunk mögött a nehéz, fekete függönyt, hogy Arthur és
Guinevere magában lehessen. Gwenhwyvach végignézett mindent, és most szinte gurult
a nevetéstől. A hívek és a kórus, valamennyien csupaszon, mind ott kuporogtak a pince
egyik végében, hová Arthur lándzsásai terelték őket. Gwydre rémülten, falfehéren állt a
templom ajtaja mellett.
Mögöttünk Arthur egyetlen szót kiáltott. – Miért?
Én pedig kivonszoltam leányom gyilkosait a telihold fényébe.
A pirkadat még a tengeri palotánál talált bennünket. Indulnunk kellett volna, hiszen
néhány lándzsásnak sikerült elmenekülnie a viskókból, mielőtt lovasaink Arthur kürtszavát
követve végre lezúdultak volna a dombról, és ezek a szökevények hamar elterjesztik a
hírt Dumnonia-szerte, ám Arthur egyszerűen képtelen volt értelmes döntéseket hozni.
Porig sújtotta a valóság.
Még akkor is zokogott, mikor a pirkadat fénye lassan szétáradt a földeken.
Dinas és Lavaine meghaltak. A tenger mellett, a sziklaszirt peremén. Nem tartom magam
kegyetlen embernek, de az ő haláluk mérhetetlenül kegyetlen volt, és mérhetetlenül soká
eltartott. Nimue lett gyötrelmeik ügynöke, és mindvégig, míg lelkük feladni készült
testüket, Dian nevét sziszegte a fülükbe. Nem voltak már férfiak, mire kilehelték lelküket,
hiányzott nyelvük is, s mindkettőjüknek csak egy szeme maradt, az is csak azért, hogy
láthassák eljövendő gyötrelmeiket, és ők látták is, míg ki nem szenvedtek. Utolsóként az
aranyszőke hajfürtöt látták a Hywelbane markolatán, mikor bevégeztem, amit Nimue
megkezdett. Az ikrek akkorra reszkető hústömeggé silányultak, s miután elhaltak, csókot
leheltem az aprócska hajfonatra, majd elvittem az árkádsor egyik szénserpenyőjéhez és a
zsarátnok közé vetettem, hogy Dian lelkének mégoly parányi része se kényszerüljön e
világon bolyongani. Nimue ugyanezt cselekedte Merlin lemetszett szakállfonatával.
Otthagytuk az ikrek tetemét a tengerparton, a bal oldalukon fekve, és a kelő nappal
sirályok serege érkezett, hogy kampós csőrét mártsa elkínzott húsukba.
Nimue így szerezte vissza az Üstöt, s vele Britannia Kincseit. Dinas és Lavaine, mielőtt
meghalt volna, elmesélte az egész történetet. Nimuénak mindvégig igaza volt. Morgan
rabolta el a Kincseket, és ajándékozta azokat Sansumnak, hogy az feleségül vegye, míg
Sansum mindent átadott Guinevere-nek. Az egérkirálynak csak a hatalmas ajándék révén
sikerült megbékítenie Guinevere-t, közvetlen azelőtt, hogy Lancelot megkeresztelkedett
volna a Churn-folyóban. Arra gondoltam, miközben a történetet hallgattam, hogy ha akkor
engedem Lancelotot részeltetni Mithras rejtelmeiben, ez az egész talán sosem következik
be. A végzet megkerülhetetlen.
A szentély kapui most kitárultak, de senki sem szabadult, ki odabent fogságba esett.
Miután Guinevere-t kihozták, és Arthur hosszasan elbeszélgetett vele, egyedül tért vissza
a pincébe, elfehéredő ujjakkal markolva az Excaliburt, és egy teljes órán át nem is tűnt fel
újra. Mikor előjött, arca hidegebb volt a tengernél, szürkébb az Excalibur pengéjénél,
noha a becses kard most markolatáig vérben úszott. Egyik kezében a szarvakkal ékesített
fejdíszt szorongatta, melyet Guinevere viselt Isis szerepében, a másikban a véres kardot
hordozta. – Mind halottak – tudatta velem.
– Mind?
– Valamennyien. – Mindez cseppet sem indította meg, holott egész karja és vértezete
vérben úszott, s még sisakja tollára is jutott a felfreccsent vércseppekből.
– Az asszonyok is? – kérdeztem döbbenten, amiért Lunete is Isist imádta. Már rég nem
szerettem, de valamikor a kedvesem volt, és belesajdult a szívem, ha szomorú sorsára
gondoltam. A férfiak a templomban Lancelot legjobb vágású katonái közül kerültek ki, míg
az asszonyok valamennyien Guinevere szolgálói voltak.
– Mind halottak – felelte Arthur, szinte könnyed hangon. Lassan elindult a díszkert
kavicsos ösvényén. – Nem ez az első éjjel, hogy ezt tették – szólt, mintegy álmélkodva. –
Úgy tűnik, gyakorta összejöttek itt. Valamennyien. Mikor a hold is lehetővé tette. És
egymással csinálták, valamennyien. Kivéve Guinevere-t. Ő csak az ikreket engedte
magához, és Lancelotot. – Megborzongott, elsőként adva jelét érzelemnek, mióta csak
felbukkant a pincéből. – Úgy tetszik – tette még hozzá –, valaha az én kedvemért is ezt
tette. Ki foglalja el a trónt? Arthur, Arthur, Arthur. Csakhogy az istennő nem kegyelt
engem. – Zokogni kezdett. – Avagy túlságosan is szilajon álltam ellen az istennő
szándékának, ezért Lancelotra változtatta a nevet. – Dühödten lendítette meg a véres
kardot a levegőben. – Lancelot – telt el a hangja fájdalommal. – Hosszú évek óta, Derfel,
együtt hál Lancelottal, és mindezt a vallásért, azt mondja! A vallásáért! Lancelot lett
Osiris, ő pedig Isis. Mi egyéb is lehetett volna? – Elérte a teraszt, és leült a kőpadra,
ahonnét felmérhette az egész holdfényben úszó hegyfokot. – Nem kellett volna
valamennyiüket megölnöm – szólt hosszú idő elteltével.
– Nem, uram – mondtam. – Nem kellett volna.
– Mit tehettem volna? Ez itt maga a szenny és a mocsok, Derfel! – Újra zokogni kezdett.
Mondott valamit a szégyenről, arról, hogy a holtak is szemtanúvá szegődtek felesége
szégyenéhez és saját becstelenségéhez, majd amikor már nem tudott egyebet mondani,
tovább sírt, én pedig nem szóltam. Úgy tűnt, aligha érdekli, vele maradok-e, vagy sem, én
mégis maradtam, míg el nem érkezett az ideje, hogy levigyük Dinast és Lavaine-t a
tengerhez, ahol Nimue apró foszlányonként szaggatta ki lelküket összetört testükből.
És most, a fakó hajnal fényében, Arthur üresen és megfáradtan ücsörgött a tenger felett.
A kürt ott feküdt a lábainál, míg sisakja és az Excalibur csupasz pengéje mellette a
kőpadon. A vér a kard acélján mostanra vastag, sötétbarna kéreggé szikkadt.
– Indulnunk kell, uram – szólítottam meg, amint a kelő nap ezüst szürkére színezte a
tenger hullámait.
– A szerelem – sóhajtotta megkeseredve.
Nem is hallotta, mit mondtam neki. – Ideje indulnunk, uram – ismételtem.
– Miért? – kérdezte.
– Beteljesíteni esküd.
Kiköpött és néma csendben ült tovább. A lovakat előhozták a fák közül, az Üstöt és
Britannia Kincseit felkészítették az utazásra. A lándzsások bennünket figyeltek és vártak.
– Neked nincs oly esküd, melyet megszegtél volna? – kérdezte keserűen. – Egyetlenegy
s e m ?
– Indulnunk kell, uram – erősködtem, de miután nem mozdult vagy felelt, sarkon
fordultam. – Akkor hát nélküled indulunk – szóltam kéretlen durvasággal.
– Derfel? – kiáltott utánam Arthur fájdalmas hangon.
– Uram? – fordultam vissza.
Végigmérte kardomat, és meglepettnek tűnt, amiért azt markolatig véresen találja. – A
feleségem és a fiam az emeleti szobában várnak – mondta. – Hozd el őket helyettem.
Ugyanazon lovat ülik meg mindketten. Azután indulhatunk. – Mindent megtett, hogy
szokványosnak tűnjék a hangja, mintha csak egy újabb eseménytelen hajnal köszöntött
volna ránk.
– Igen, uram – feleltem.
Felállt, és az Excaliburt, úgy ahogy volt, visszatolta a hüvelyébe. – Azután, gondolom –
toldotta meg gúnyosan –, megyünk és megmentjük Britanniát?
– Igen, uram – válaszoltam. – Ezt kell tennünk.
Meredten nézett, és én láttam rajta, hogy legszívesebben újra sírva fakadna. – Te is
tudod, igaz, Derfel? – kérdezett.
– Mit, uram?
– Hogy az életem többé már sosem lesz ugyanolyan.
– Nem tudom, uram – feleltem kétségbeesetten. – Egyszerűen nem tudom.
A könnyek végigperegtek hosszú arcán. – Halálom percéig szeretni fogom. Mindennap,
ami még megadatik nekem, rá fogok gondolni. Minden éjjel, mielőtt lefekszem, őt fogom
látni, és minden hajnalban arra ébredek majd, hogy ő nem fekszik mellettem. Minden
egyes nap, Derfel, minden egyes éjjel és minden egyes hajnalban, míg csak élek.
Felkapta véres tollforgós sisakját a földről, otthagyta az elefántcsont szarvakat, és velem
tartott. Elhoztam Guinevere-t és Gwydrét a hálókamrájukból, azután mindannyian útnak
i n d u l t u n k .
Gwenhwivaché lett hát a tengeri palota. Ott élt egyedül, józan értelme el-elkalandozott.
Vérebek és lassan pusztuló, válogatott kincsek vették körül. Az ablakból várta Lancelot
közeledtét, mert bizonyos volt benne, hogy ura egy nap eljő, és mellette akar majd élni a
tengeri palotában, ám ura sosem érkezett el, a kincseknek lassan lába kélt, és
Gwenhwyvach ott halt meg magányában, vagy legalábbis mi így hallottuk. Talán ma is ott
él, és a sziklaszirt csúcsán várakozik a férfira, ki már sosem jő el.
Útnak indultunk. És a sirályok a tenger partján a hátrahagyott dögöket szaggatták.
Guinevere, hosszú fekete ruhájában, melyre sötétzöld köpenyt borított, és vörös
hajkoronájával, melyet gondosan hátrafésült és hátul fekete szalaggal fogott össze, Arthur
kancáját, Llamrei-t ülte meg. Oldalt ült a nyeregben, jobb kezével a nyeregkápagombot
markolva, bal karjával átölelve rémült és most is könnyező kisfiát, aki néha-néha mert
csak gyalogosan mellettük haladó atyja felé sandítani. – Remélem, neki én vagyok az
apja? – köpte egyszer oda Guinevere-nek Arthur.
Guinevere félrekapta sírástól kivörösödött szemét. A jókora harci mén előre-hátra ringatta
nyergében, mégis sikerült megőriznie kecsességet. – Nem más, uram – szólt hosszú idő
után. – Nem más.
Arthur ezután komor csendben baktatott tovább. Nem kívánta társaságomat, nem kívánta
senki társaságát, csakis nyomorúságáét, így hát csatlakoztam Nimuéhoz a menet elején.
A lovasok következtek utánunk, majd Guinevere, és végül saját lándzsásaim, akik az
Üstöt is vigyázták. Nimue ugyanazon az úton haladt visszafelé, melyen idehozott
bennünket, ezen a hevenyészett csapáson, mely tiszafákkal és rekettyékkel ritkásan
tarkított hangafüves pusztán tört keresztül. – Így hát Gorfyddydnek lett igaza – szóltam
egy idő után.
– Gorfyddydnek? – kérdezte Nimue meglepetten, amiért előcitáltam a régmúlt idők egy
rég elfeledett királyát.
– Lugg Vale-nél – emlékeztettem. – Szajnának nevezte Guinevere-t.
– És te, Lord Derfel – csúfoskodott Nimue –, ily nagy szakértője vagy a szajháknak?
– Mi egyéb lenne? – kérdeztem keserűen.
– Nem szajha – állította Nimue. Előrefelé mutatott, ahol vékony füstcsíkok kígyóztak a
távoli fák koronái felett, jelezvén, hogy Vindocladia helyőrsége épp a reggelihez
készülődik. – Ki kell kerülnünk őket – mondta Nimue, s lefordult a csapásról, hogy a
nyugatra elterülő rengeteg sötétjébe vezesse csapatunkat. Gyanítottam, hogy a helyőrség
már értesült Arthur tengeri palotában tett látogatásáról, és nem szívesen bocsátkozott
volna harcba vele, de kötelességtudóan követtem Nimuét, és a lovasok kötelességtudóan
követtek bennünket. – Arthur nem tett mást – szólt Nimue idővel –, mint társ helyett
vetélytársat fogadott maga mellé.
– Vetélytársat?
– Guinevere éppúgy el tudná igazgatni Dumnoniát, mint bármely férfi – felelte Nimue –,
sőt sokkal inkább, mint a legtöbb férfi. Sokkal eszesebb uránál, és minden ízében
legalább oly elszánt. Ha Uther, s nem a bolond Leodegan gyermekeként születik, minden
másként alakult volna. Ő lehetett volna a második Boudicca, és a keresztények tetemei
innét az Ír-tengerig, a halott szászoké pedig egész a Germán-tengerig sorakoznának.
– Boudicca – emlékeztettem rá – elveszítette háborúját.
– Miként Guinevere is – jegyezte meg Nimue komoran.
– Nem hinném, hogy Arthur riválisa lett volna – folytattam idővel. – Hatalma volt, ez
minden. Arthur sosem hozott úgy döntést, hogy előtte nem beszélte volna ki a kérdést
vele is.
– S így Guinevere ráerőltette akaratát a Tanácsra, mely sosem hallgatta volna meg –
vágta rá Nimue. – Képzeld magad Guinevere helyébe, Derfel. Fürgébben jár az esze,
mint bárkinek, elképzeléseit mégis egy csapatnyi unott, alkalmatlan férfiú bírálja el. Te,
meg Emrys püspök, meg az a vén szaros, Cythryn, aki igazságosnak és éles elméjűnek
tartja magát, azután hazamegy, eltángálja a feleségét, és rákényszeríti, hogy nézze őt,
míg ágyba bújik azzal a törpe rabszolgalánnyal. Tanácsnokok! Gondolod, hogy Dumnonia
nem lélegezne fel, ha valamennyien vízbe fúlnátok?
– A királynak Tanácsra van szüksége – szóltam méltóságteljesen.
– Nemigen, ha megvan a magához való esze – torkolt le Nimue. – Miért is lenne rá
szüksége? Merlin talán nem boldogul Tanács nélkül? Merlinnek szüksége van egy halom
okoskodó hájfejűre, hogy tudja, mit kell tennie? A Tanács egyetlen célja az, hogy ti
fontosnak érezhessétek magatokat.
– Ennél azért csak több – erősködtem. – Honnét tudhatnák a királyok, mit gondol a nép,
ha nem lenne Tanács?
– Ugyan kit érdekel, mit gondolnak azok az ostobák? Engedd csak a népet gondolkodni,
és rögvest felveszik a keresztet, ennyit a képességeikről – köpött ki Nimue. – Egész
pontosan mit is művelsz te abban a Tanácsban, Derfel? Elmondod Arthurnak, mit
gondolnak a pásztoraid? Cythryn pedig, felteszem, képviseli a törpék érdekeit. Így van? –
kacagott fel. – A nép! A nép féleszűek gyülekezete, ezért vannak királyok és a királyoknak
l á n d z s á s a i k !
– Arthur – tartottam ki véleményem mellett – jól kormányozta az országot, és anélkül tette
ezt, hogy lándzsáit a nép ellen fordította volna.
– És nézd csak meg, mi történt az országban – vetette ellene Nimue. Néhány pillanatig
némán lépkedett mellettem. Azután felsóhajtott. – Guinevere-nek mindvégig igaza volt,
Derfel. Arthurnak királlyá kellett volna előlépnie. Ő tudta ezt. Ezt akarta. Boldog lehetett
volna, ha Arthur a király, ő pedig királyné, mert így megkapta volna a hatalmat, melyet
áhított. Csakhogy a te drágalátos Arthurod nem kapott az alkalmon. Az az emelkedett
lélek! Ő, és az ő szent esküvései! Mire vágyott e helyett? A földet akarta kaparni. Úgy
akart élni, mint te és Ceinwyn, boldog otthont és gyermekkacajt kívánt. – Úgy beszélt
mindenről, mint szánalmasan nevetséges, jelentéktelen dolgokról. – Mit gondolsz –
kérdezte –, mennyire elégítette volna ki az az élet Guinevere-t? Még a gondolat is untatta!
Arthur pedig egyébre sem vágyott. Guinevere szellemes, fürge észjárású úrnő, Arthur
pedig fejőstehenet akart csinálni belőle. Csoda hát, hogy egyéb izgalmak után nézett?
– Mint a szajhaság?
– Ó, ne légy már ilyen megátalkodott, Derfel. Én is szajha vagyok, csak mert ágyba
bújtam veled? Ostoba, az igen, de szajha? – Elértük a fákat, és Nimue északnak fordult a
roppant kőrisek és szilek közt. A lándzsások engedelmesen követtek, és azt hiszem, ha
körbe-körbe sétálunk, akkor is csak jöttek volna utánunk, amilyen döbbentek és kábultak
voltak valamennyien az éjszaka szörnyűségei után. – Megszegte házastársi esküvését –
ismerte el Nimue –, de gondolod, hogy ő az első? Vagy hogy ezáltal szajhává alacsonyul?
Ez esetben Britannia szajhák és címeres ribancok hazája. Ő nem az, Derfel. Erős
asszony, kit fürge ésszel és jó megjelenéssel ruháztak fel az Istenek. Arthurnak tetszett a
külsője, de nem engedte használni az eszét. Nem engedte, hogy királyt csináljon belőle,
ezért fordult ehhez a nevetséges kis vallásához. És egyebet se hallott urától, hogy
mennyire várja már, mikor szögre akaszthatja az Excaliburt és nekiláthat birkákat
szaporítani! – Jóízűt nevetett az ötleten. – S miután magában Arthurban soha fel nem
vetődött a hűtlenség gondolata, Guinevere-ről sem gyanított ilyet. Mi többiek
valamennyien sejtettük, csak épp Arthur nem. Azt mondogatta magában, hogy az ő
házasságuk tökéletes, miközben mérföldnyi távolságokra járt tőle, és Guinevere szépsége
úgy vonzotta a férfiakat, akár döghús a legyeket. Ezek valamennyien jóvágású férfiak
voltak, okos férfiak, agyafúrt férfiak, és olyanok, akik vágyták a hatalmat, egyikük pedig
rendelkezett minden kellő adottsággal, hogy Guinevere őt támogassa. Arthur
tehénistállóra vágyott, míg Lancelot király akart lenni a királyok felett, és Guinevere ezt
valamiért érdekesebb kihívásnak tartotta, mint borjút nevelni vagy a tehénszart lapátolni.
És ez a jelentéktelen vallása még csak tovább tüzelte. – Kiköpött. – Nem azért hált
Lancelottal, mert szajha, te nagy bolond, hanem mert királlyá akarta őt emelni.
– És Dinas? – vádaskodtam. – És Lavaine?
– A papjai voltak. Őt segítették, és bizonyos vallásokban, Derfel, férfi és nő az istenimádat
jeleként párosul. De miért is ne? – Elrúgott egy kavicsot, és figyelte, amint az pattogva
beleveszik a sűrű aljnövényzetbe. – Hidd el nekem, Derfel, mindketten jóvágású férfiak
voltak. Tudom, hisz én fosztottam meg őket minden szépségüktől, ha nem is azért, amit
Guinevere-rel műveltek. Azért tettem, mert megsértették Merlint, és amiért a lányodra
emelték kezüket. – Néhány métert néma csendben tettünk meg. – Ne vesd meg
Guinevere-t – szólt egy idő után. – Ne vesd meg azért, mert elunta magát. Ha már meg
kell őt vetned, hát tedd azért, mert elrabolta az Üstöt, s légy hálás, amiért Dinas és
Lavaine sosem szabadították el hatalmát. Egyedül Guinevere használta. Minden héten
abban fürdött, azért nem öregedett egyetlen hetet sem. – Lépteket hallottunk magunk
mögött. Arthur közeledett futva, hogy beérjen bennünket. Még most is kábultnak tűnt, és
valamikor az elmúlt néhány percben megvilágosodott előtte, hogy letértünk a csapásról. –
Hová megyünk? – akarta tudni.
– Azt akarod, hogy meglássanak? – kérdezte Nimue, a kígyózó füstcsíkok irányába
m u t a t v a .
Arthur nem felelt, csak meredt a füstre, mintha életében nem látott volna még ilyen
különös jelenséget. Értetlenségét látván Nimue felém sandított és megvonta vállát. – Ha
harcolni akarnának – vélte Arthur –, már keresnének bennünket. – Szeme kivörösödött,
megduzzadt, és talán csak a képzeletem játszott velem, de mintha bele is őszült volna a
történtekbe. – Mit tennél – kérdezett Arthur –, ha te lennél az ellenség? – Nem
Vindocladia maroknyi helyőrségét értette, ám Lancelotot se kívánta nevén nevezni.
– Próbálnálak kelepcébe csalni, uram – feleltem.
– Hogyan? S hol? – kérdezte ingerülten. – Északon, igaz? Mert az a legrövidebb út vissza
lándzsásainkhoz, és ezt ők is tudják. Ezért nem szabad északnak tartanunk. – Felém
fordult, és egy pillanatig mintha rám sem ismert volna. – A torkuknak kell ugranunk, Derfel
– kiáltotta ádázán.
– A torkuknak, uram?
– Caer Cadarnbe megyünk.
Egy ideig nem szóltam. Elment a józan esze. A gyász és a fájdalom felzaklatta, és én
nem tudtam, miként tántoríthatnám el ettől az öngyilkosságtól. – Alig negyvenen vagyunk,
uram – mondtam végül csendesen.
– Caer Cadarnbe – ismételte, ügyet sem vetve közbeszólásomra. – Kié a Caer, azé
Dumnonia, s akié Dumnonia, az birtokolja Britanniát. Ha nem akarsz jönni, Derfel, úgy járj
saját utadon. Én Caer Cadarnbe megyek. – Elfordult.
– Uram! – kiáltottam utána. – Dunum épp utunkba esik. – Bármennyire kiürítették a
hatalmas sáncerődöt, az még így is több lándzsának adhatott szállást, mint amennyi
maroknyi csapatunk elpusztításához kellett.
– Nem érdekel az sem, Derfel, ha Britannia minden erőssége utunkba esik – köpte felém
Arthur a szavakat. – Tégy, amit akarsz, de én Caer Cadarnbe megyek. – Öles léptekkel
indult, hogy kiáltozva nyugatnak fordítsa lovasait.
Lehunytam szemem, immár meggyőződve arról, hogy uram meg akar halni. Guinevere
szerelme híján nem kívánta már az életet. Az ellenség lándzsáinak akart áldozatul esni,
annak az országnak a szívében, melyért oly sokat küzdött. Nem találtam rá egyéb
magyarázatot, miért is vezeti megfáradt lándzsásait a lázongó ország közepébe, ha nem
azért, hogy Dumnonia királyi köve mellett essen el, ám ekkor egy emlék bukkant bennem
a felszínre, és felnyitottam szemem. – Valamikor régen – fordultam oda Nimuéhoz –
beszéltem Ailleannel. – Ailleann ír rabszolga volt, idősebb is Arthurnál, ám annak szerető
ágyasa, míg csak Arthur nem találkozott Guinevere-rel. Ő adott életet a hálátlan ikreknek,
Amhamak és Loholtnak. Ma is élt, még mindig kecsteljesen, jóllehet őszbe csavarodva,
talán épp az ostromlott Corinium falai közt. És most, amint ott álltam a szétforgácsolódott
Dumnoniában, az évek távolából az ő hangja ért el hozzám. Csak figyeld Arthurt, mondta
akkor, mert mikor azt hinnéd, lebírja a sors, és amikor minden a legsötétebb, ő akkor is
győzni fog. Elmondtam ezt Nimuénak is. – És azt is mondta – tettem hozzá –, hogy
miután győzedelmeskedik, elköveti az öreg hibát, hogy megbocsát ellenségeinek.
– Ezúttal nem – bizonygatta Nimue. – Ezúttal nem. A bolond megtanulta a leckét, Derfel.
És te mit szándékozol tenni?
– Amit mindig is – feleltem. – Vele tartok.
Neki egyenest az ellenség torkának. Fel, Caer Cadarnbe.
Aznapra Arthur eltelt bőszült, nekikeseredett erővel, mintha minden nyomorúságára Caer
Cadarn csúcsán lelhetne gyógyírt. Kísérletet sem tett rá, hogy rejtse szerény csapatát,
ehelyett egyenesen északnak és nyugatnak tört, medvés lobogója pedig fennen repkedett
a fejünk felett. Egyik embere lovát kölcsönözte, és híressé vált vértezetét viselte, hogy
mindenki láthassa, ki lovagol be az ország szívébe. Olyan gyorsan haladtunk, amennyire
csak lándzsásaim bírták szusszal, és amikor egyik lovunk patája felhasadt, ő egyszerűen
sorsára hagyta az állatot. Minden áron el akarta érni a Caert.
Előbb azonban Dunum következett. A régiek hatalmas erősséget emeltek Dunum
dombján, a rómaiak megerősítették azt saját falaikkal, maga Arthur pedig befoldozott
minden rést, és erős helyőrséget tartott itt. A helyőrség maga sosem látott csatát, de ha
Cerdic egyszer támadást indított Dumnonia nyugati feléről, Dunumnak kellett őt
megakasztania, ezért Arthur a béke hosszú éveiben sem hagyta leromlani a sáncokat.
Zászló lobogott a falakon, s amint közelebb értünk, láthattuk, hogy nem a halászsólyom
az, hanem Mordred vörös sárkánya. Dunum hű maradt a királyhoz.
Harminc ember maradt a falak között. A többiek vagy magukra vették a keresztet és
elszöktek, vagy attól tartván, hogy Mordred és Arthur is halottak, feladták az ellenállást és
egyéb megélhetés után néztek, ám Lanval, a kis helyőrség parancsnoka egyben tartotta
megmaradt csapatát, és egy pillanatra sem adta fel az esztelen reményt, hogy a rossz
hírek hamisnak bizonyulnak. És Arthur el is érkezett, Lanval pedig kivezette embereit a
kapuk elé. Arthur lecsusszant nyergéből és szorosan magához ölelte a régi harcost,
csapatunk pedig azon nyomban hetven lándzsára duzzadt. Ailleann szavaira gondoltam.
Mikor azt hinnéd, lebírja a sors, ő akkor új erőre kap.
Lanval mellém kaptatott lovával és elmondta, miként haladtak el Lancelot lándzsásai az
erősség mellett. – Nem állíthattuk meg őket – szólt keserűen –, és ők meg sem próbáltak
kihívni bennünket. Egyszer szólított csak fel a megadásra. Mondtam neki, csak akkor
vonom be Mordred zászlaját, ha maga Arthur parancsolja meg, és hogy nem hiszem
Arthur halálhírét, míg pajzsra fektetve el nem hozzák nekem a fejét. Arthur bizonyára
beszélt neki Guinevere-ről, mert Lanval, hiába volt egykoron a palotaőrség parancsnoka,
most szélesen kerülte Arthur feleségét. Beszéltem neki arról, ami a tengeri palotában
történt, és ő szomorúan rázta meg a fejét. – Ő és Lancelot Durnovariában is ezt csinálták
– mondta –, az ottani templomban.
– Te tudtál róla? – kérdeztem szörnyülködve.
– Nem mondanám – felelte lemondóan –, de hallottam a szóbeszédet, Derfel, és nem
akartam többet tudni. – Kiköpött az út mezsgyéjére. – Ott voltam aznap, hogy Lancelot
megérkezett Ynys Trebesből, és emlékszem rá, hogy azok ketten képtelenek voltak
levenni egymásról a szemüket. Azután persze leplezni igyekeztek mindent, és Arthur
soha nem sejtett semmit. Mennyire megkönnyítette számukra a dolgot! Megbízott benne
és szinte sosem volt otthon. Mindig messze járt, hogy törvényt üljön vagy az
erődítményeket vizslassa. – Lanval szomorúan rázta a fejét. – Nem kétlem, hogy ezt
vallásnak hívja, Derfel, de annyit mondhatok, ha valakibe szerelmes, az csakis Lancelot.
– Én pedig nem kétlem, hogy szereti Arthurt – jelentettem ki.
– Talán szereti, de Arthur túlságosan is egyenes hozzá. Nincs rejtelem Arthur szívében,
minden ki van írva az arcára, és Guinevere kedveli a rejtelmeket. Én mondom, az ő szíve
Lancelotért dobog. – És Guinevere az, gondoltam szomorúan, akiért Arthur szíve dobog.
Nem is mertem belegondolni, mekkora fájdalom lakozik most abban a megürült szívben.
Aznap éjjel a szabadban háltunk. Embereim Guinevere-t őrizték, aki Gwydrével foglalta el
magát. Arthur nem szólt a sorsáról, és egyikünknek sem akaródzott őt kifaggatni, ezért
valamennyien hűvös udvariassággal kezeltük feleségét. Ő hasonlóképp bánt velünk, nem
kért szívességet és kerülte Arthurt. Mikor az éjszaka lehullt, meséket mondott Gwydrének,
de miután a fiúcska elaludt, láttam, hogy ott ringatózik mellette és magában sírdogál.
Arthur is meglátta, majd zokogni kezdett és gyorsan eliramodott a tisztás túlsó felére,
hogy senki se láthassa nyomorúságát.
Hajnalban útnak indultunk, és utunk csodálatos szépségű tájon vezetett keresztül, melyet
lágyan borított el a felhőtlen, tiszta égbolton ébredő nap fénye. Az a Dumnonia fogadott
bennünket, melyért Arthur mindig is küzdött, a gazdag, termékeny föld, melyet az Istenek
oly gyönyörűvé formáltak. Mindenfelé gazdagon termő gyümölcsfák sorjáztak, és a
falvakban tömött zsúpszalmát vetettek a kunyhók fedelére, jóllehet sok házat a hal
képével rondítottak el, míg másokat porig égettek. Arra viszont felfigyeltem, hogy a
keresztények nem szidalmazzák oly buzgósággal Arthurt, mintha hírből sem ismerték
volna az ilyen viselkedést, és gyanítottam, hogy a Dumnoniát felemésztő láz immár
lelohadóban van. A falvak közt az út szederbokrok közt kígyózott, végig a lóherékkel,
százszorszépekkel, boglárkákkal és pipacsokkal teliszórt tarka réteken. Füzikék és
citromsármányok, az utolsóként fészket rakó madarak röppentek el felettünk, míg
magasabban, a tölgyek koronája felett, sólyom kapott szárnyra, majd láttam, hogy nem is
távoli sólyom az, hanem kis kakukkfióka, amely elsőként repült ki a fészekből. Ezt jó
előjelnek véltem, hiszen a kakukkfiókához hasonlóan Lancelot is csupán emlékeztetett
sólyomra, mégsem volt egyéb nyeszlett dögmadárnál.
Alig néhány mérföldnyire Caer Cadarn előtt álltunk meg, egy kis klastromnál, melyet egy
hajdan volt szent forrás helyében építettek meg. Valamikor druida szentély állt itt, de most
a keresztények istene vigyázta a vizeket, de még ő sem állhatott ellen lándzsásaimnak,
kik Arthur parancsára lerontották a kaput és tucatnyi barátcsuhát raboltak. A zárda
püspöke nem volt hajlandó elfogadni a felkínált fizetséget, és válogatott szidalmakkal
illette Arthurt, aki, nem lévén képes kordában tartani haragját, keményen megütötte a
csuhást. Hátrahagytuk a forrás szent vizét összevérező, csendesen szipogó püspököt, és
nyugat felé vettük az irányt. A püspököt Carannognak nevezték, és ma szentként tisztelik.
Kezdem azt hinni, hogy Arthur több szentet csinált, mint maga a Mennyei Atya.
A Pen Hillen át elértük Caer Cadarnt, de megálltunk a dombtaréj alatt, mielőtt még a
sáncok feltűnhettek volna előttünk. Arthur kiválasztott tucatnyi lándzsást és
megparancsolta nekik, hogy keresztény módra nyírják tonzúrára a hajukat, majd
beöltöztette őket a rabolt csuhákba. A haj vágást Nimue intézte, aki gondosan zsákjába
rejtette a lemetszett hajat, hogy megóvja harcosainkat a rontástól. Én magam is
jelentkeztem közéjük, de Arthur visszautasított. Bárki is menjen a Caer kapuihoz, mondta,
olyan arcának kell lennie, melyet nem egykönnyen ismerni fel.
Issa alávetette magát Nimue késének, és elvigyorodott, amint minden haja eltűnt a
homlokából. – Úgy nézek ki, mint a keresztények, uram?
– Úgy nézel ki, mint saját apád – feleltem. – Kopasz vagy, és rusnya.
A tizenkét férfi kardot viselt csuhája alatt, de lándzsáit hátra kellett hagynia, ezért leütöttük
a lándzsákról a hegyeket, és a csupasz botot adtuk nekik fegyverként. Leborotvált
homlokuk sápadtabbnak tűnt nap cserzette arcuknál, de a fejükbe húzott kámzsával így is
megtették szerzetesnek. – Menjetek – utasította őket Arthur.
Caer Cadarn katonai értelemben nem képviselt értéket, ám Dumnonia királyságának
jelképeként minden kincset megért. Egyedül ez okból is komoly erők állomásozhattak az
ősi falak között, így tizenkét hamis szerzetesünknek minden szerencsére és fortélyra
szüksége volt, hogy rábírja az őröket a kapuk megnyitására. Nimue megáldotta őket,
azután embereink felkapaszkodtak a Pen taréjára és egyenként lesorjáztak a völgybe.
Talán mert az Üstöt hordoztuk magunkkal, vagy mert Arthurt harcban sosem hagyta el a
szerencse, de a számításunk fényesen bevált. Arthur és én ott hasaltunk a dombtetőn, és
figyeltük, amint Issa és emberei lassan leereszkednek a Pen Hill alattomos meredélyén,
átkelnek a széles legelőkön, majd kapaszkodni kezdenek felfelé a csapáson, mely Caer
Cadarn keleti kapuja felé kígyózott. Azt állították, hogy Arthur fosztogató lovasai elöl
menekülnek, és történetük meggyőzte az őröket, akik kitárták előttük a kapukat. Issa és
emberei habozás nékül legyilkolták valamennyiüket, majd megragadták a halott katonák
lándzsáit és pajzsait, hogy megvédhessek a kitárt kaput. A keresztények többek közt ezt a
cselvetést se bocsátották meg soha Arthurnak.
Arthur abban a pillanatban felpattant Llamrei hátára, amint látta a Caer kapuját megnyílni.
– Indulás! – kiáltotta, és húsz jó lovasa átugratott a Pen gerincén, majd leviharzott a
meredek, füves domboldalon. Tíz ember követte Arthurt a kapuhoz, míg másik tíz
vágtázva kerülte meg Caer Cadarn dombját, hogy elvághassa a menekülők útját.
Mi többiek követtük vezérünket. Lanvalnak Guinevere-re is vigyáznia kellett, így ő csak
lassan haladt, de embereim vakmerőén rontottak előre a meredélyen, majd fel a kaptatón,
melynek végén Issa és Arthur várakozott. A helyőrség, miután a kapu kitárult, semmi jelét
nem mutatta ellenállásnak. Ötven lándzsást találtunk odabent, jobbára megnyomorodott
veteránokat és zöldfülű ifjoncokat, akik még így is több mint elegen lettek volna, hogy
megtartsák a falakat maroknyi csapatunk ellenében. A néhány menekülőt lovasaink
könnyűszerrel elkapták és visszahozták, míg Issa és én elgyalogoltunk a nyugati kapu
feletti sáncig, hogy félrehajítsuk Lancelot zászlaját, és Arthur medvéjét húzzuk fel
helyette. Nimue elégette az összes levágott hajat, majd leköpdöste a rémült
szerzeteseket, akik a Caer falain belül éltek és Sansum nagy templomának építését
i g a z g a t t á k .
Ezek a szerzetesek, kik ádázabbul szegültek ellenünk, mint az erősség lándzsásai, máris
kiásták a templom alapzatát, és azokkal a kövekkel szegélyezték a művet, melyet a Caer
csúcsáról hoztak el ide. Félig lerontották a nagy ünnepi csarnokot is, és fáját a templom
falainál hasznosították, melyek a kereszt alakját formázták. – Jól fog égni – dörzsölte
össze a kezét Issa.
Guinevere és fia, akik így nem költözhettek a csarnokba, a Caer legnagyobb kunyhóját
kapták lakhelyül. Egy lándzsás családja lakott ott, de kizavarták őket, hogy Guinevere-t
parancsolják a helyükbe. Guinevere végigmérte a rozsból vetett ágyat és a pókhálós
gerendákat, majd láthatóan megborzongott. Lanval lándzsást állított az ajtóba, és figyelte,
amint Arthur egyik lovasa odarángatja a helyőrség parancsnokát, aki maga is menteni
próbálta életét.
A legyőzött parancsnok nem volt más, mint Loholt, egyike Arthur ikerfiainak, kik
nyomorúsággá tették anyjuk, Ailleann életét, és soha nem szűntek meg atyjukra
neheztelni. Loholtot, aki Lancelotban találta meg urát, most hajánál fogva vonszolták atyja
színe elé.
Loholt térdre zuhant. Arthur hosszú ideig csak meredt rá, majd megfordult és arrébb
lépett. – Atyám! – kiáltotta Loholt, ám Arthur tudomást sem vett róla.
Odalépett a foglyok sora elé. Felismert néhány embert, akik valamikor őt szolgálták, míg
mások Belgae királyságából, Lancelot uradalmából érkeztek. Előbbieket, összesen
tizenkilencüket, a félig felépült templomhoz vitték és a halál kezére adták. Kemény
büntetést mért rájuk Arthur, nem volt abban a kedvében, hogy könyörületet mutasson
azok felé, akik megszállták országát. Ráparancsolt embereimre, hogy öljenek, és azok
szót fogadtak. A papok hevesen tiltakoztak, a foglyok asszonyai és gyermekei torkuk
szakadtából jajveszékeltek, míg meg nem parancsoltam, hogy tereljék a keleti kapuhoz és
dobják ki őket az erősségből.
Harmincegy fogoly maradt, valamennyien dumnoniaiak, és Arthur végigszámlálta soraikat,
kiválasztván közülük hat katonát: az ötödiket, a tizediket, a tizenötödiket, a huszadikat, a
huszonötödiket és a harmincadikat. – Öld meg őket – parancsolta hideg elszántsággal, én
pedig elvezettem a hat embert a templomhoz és tetemükkel még magasabbra emeltem a
véres halmot. A többi fogoly letérdepelt, és egyikük a másik után csókkal illette Arthur
kardját, hogy megújítsa neki tett esküjét, ám még ez előtt valamennyiüknek le kellett
térdelniük Nimue elé is, aki homlokukat tűzben átizzított lándzsaheggyel jelölte meg. A jel
tudatta, hogy viselője fellázadt ura ellen, és ha még egyszer csalárdnak bizonyul, bárki a
halál kezére adhatja. Most, hogy a megégett homlokú, lealacsonyított katonák kétes
szövetségesünkké szegődtek, Arthur több mint nyolcvan embernek, kisebb seregnek
p a r a n c s o l t .
Loholt a földön térdepelve várakozott. Még most is ifjonc volt csak, szakálla alig
sarjadzott, és ezt a ritkás szakállt ragadta most meg Arthur, hogy elrángassa fiát a királyi
kőhöz, mely egyedüliként maradt meg az ősi körből. Ott letaszította Loholtot a sziklára. –
Hol a fivéred? – akarta tudni.
– Lancelottal, uram – felelt Loholt reszketve. Halálra rémítette a megégett hús bűze.
– És hol lenne az?
– Északnak indultak, uram – nézett fel Loholt atyjára.
– Akkor hát indulj utánuk – mondta Arthur, és Loholt arca végtelen megkönnyebbülésről
árulkodott, amiért élni hagyták. – De előbb mondd el – folytatta Arthur jeges hangon –,
miért emeltél kezet a te atyádra?
– Azt mondták, meghaltál, uram.
– S erre te mit tettél, bosszút vettél halálomon? – kérdezte Arthur, nem is várva válaszra.
– És mikor megtudtad, hogy élek, szembeszálltál velem?
Loholt belenézett atyja kifürkészhetetlen arcába és valamiképp összeszedte minden
bátorságát. – Soha nem voltál igazi atyánk – szólt keserűen.
Arthur görcsösen megrándult, és már azt hittem, féktelen haraggal tör fia ellen, de mikor
újból megszólalt, hangja furcsán higgadtnak tűnt. – Tedd a jobb kezed a kőre –
parancsolta Loholtnak.
Loholt azt hitte, esküt kell tennie, és engedelmesen a királyi kőre helyezte kezét. Azután
Arthur elővonta az Excaliburt, amiből Loholt megértette, mire készül atyja, és gyorsan
visszarántotta kezét. – Ne! – kiáltotta. – Kérlek! Ne!
– Tartsd meg, Derfel – kérte Arthur.
Loholt minden erejét latba vetette, de így sem kelhetett versenyre velem. Arcul ütöttem,
hogy lecsendesítsem, majd könyékig lecsupaszítottam jobb karját és felfektettem a kőre,
hogy mozdulatlanul megtartsam, míg Arthur levegőbe emeli kardját. Loholt zokogni
kezdett. – Nem, apám! Könyörgök!
Arthur azonban nem ismert könyörületet aznap. És még sokáig. – Saját atyád ellen
emelted kezedet. Loholt, ezért elveszíted mind atyádat, mind kezedet. Mától nem
ismerlek. – És a rettenetes átokkal a száján lecsapott kardjával, a vér pedig sugárban
ömlött Dumnonia királyi kövére. Loholt hátratántorodott és felüvöltött, amint kiszabadította
véres csonkját, és elborzadtan meredt a levágott tagra, majd nyöszörögve összeroskadt.
– Kötözd be – parancsolta Arthur Nimuénak. – Utána engedjétek el a bolondját. – Azzal
hátat fordított nekünk.
Lerúgtam a két nevetséges harcosgyűrűvel ékesített kezet a kő lapjáról. Arthur engedte a
földre zuhanni az Excaliburt, én pedig felemeltem és ünnepélyesen a véres sziklára
fektettem. így gondoltam helyesnek. Az igaz penge az igaz sziklán. Mennyi időbe telt, míg
visszakerült a helyére.
– Most pedig várunk – közölte Arthur komoran –, és hagyjuk, hogy az a kutya jöjjön el
h o z z á n k .
Még most sem tudta rávenni magát, hogy kimondja Lancelot nevét.
Lancelot két napra rá jött el.
Lázadása összeomlott, noha azt ekkor még nem tudtuk. Sagramor, miután Powys
lándzsásai felduzzasztottak sorait, elvágta Cerdic embereit Coriniumtól, és a szászok
csak egy éjszakai erőltetett menettel szabadulhattak, de még így is ötven jó emberüket
áldozták fel Sagramor szilaj bosszújának. Cerdic határmezsgyéje nyugatabbra tolódott,
mint ahol korábban húzódott, ám a hír, hogy Arthur életben van és bevette Caer Cadarnt,
önmagában elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy Cerdic feladja Lancelottal kötött
szövetségét. Visszavonult újonnan kijelölt határai mögé, és elküldte embereit, hogy
legjobb képességük szerint fosszák ki Lancelot belgaei királyságát. így Cerdic legalább
némi haszonra is szert tett.
Lancelot elhozta seregét Caer Cadarnbe. A hadsereg magját Lancelot szász testőrsége
és kétszáz belgaei harcosa adta, és őket erősítette a több száz keresztény
gyülevészhada, mely Isten munkáját végezvén szolgálta Lancelotot, bár a hírek, hogy
Arthur bevette a Caert, és Morfans Galahaddel együtt Glevumtól délre hadakozik, őket is
elbizonytalanították és megzavarták. A keresztények száma minden nappal tovább apadt,
de még így is legkevesebb kétszázan maradtak Lancelot szolgálatában, amikor az önjelölt
uralkodó a királyi domb elfoglalását követő második napon szürkületkor elérkezett
hozzánk. Még mindig eséllyel tarthatta volna meg bitorolt királyságát, ha meg meri
támadni Arthurt, de vonakodott ezt megtenni, és másnap hajnalban Arthur engem küldött
el hozzá üzenetével. Felfelé fordítottam pajzsomat, és tölgyfaágat kötöztem lándzsámra,
hogy tudassam, beszélni és nem harcolni jöttem. Belgae egyik törzsfője jött elém, hogy
megesküdjék, megtartják békémet, míg elkísérnek a lindinisi palotához, ahol Lancelot
megszállt. A külső udvaron várakoztam, a mord lándzsásokat figyelve, míg Lancelot
odabent igyekezett eldönteni, hogy fogadjon-e, vagy sem.
Több mint egy órán át várakoztam, míg végül Lancelot előtűnt. Fehérre festett
pikkelypáncélt viselt, aranyozott sisakját szorongatta egyik karja alatt, míg övére a
Krisztus-pengét öltötte fel. Amhar és a bekötözött Loholt mögötte álltak, szász testőrsége
és tucatnyi törzsfője mellette sorakozott fel, s közöttük ott láttam Borst, Lancelot bajnokát
is. Valamennyien csak úgy bűzlöttek a vereségtől. Úgy áradt belőlük, akár a rothadó hús
szaga. Lancelot bezárhatott volna bennünket a Caerbe, hogy megforduljon és felvegye a
harcot Morfans és Galahad ellen, majd bennünket is halálra éheztessen, de már
elvesztegette minden merészségét. Már nem akart mást, mint túlélni ezt az egészet.
Sansumot, jegyeztem fel magamban fanyarul, semerre sem lehetett látni. Az egérkirály
tudta, mikor kell meglapulni.
– Újra találkozunk hát, Lord Derfel – üdvözölt Bors ura nevében.
Tudomást se vettem Borsról. – Lancelot – szólítottam meg egyenesen a királyt,
megtagadva tőle a címének járó tisztességet –, uram, Arthur, kegyelmet kínál
embereidnek, de csak egy feltétellel. – Fennhangon beszéltem, hogy az udvaron
gyülekező lándzsások mind hallhassanak. A harcosok közül legtöbben Lancelot sólymát
viselték pajzsukon, bár akadtak, akik a kereszt jelét, esetleg egy hal elnagyolt alakját
mázolták fel. – A kegyelem feltétele – mentem tovább –, hogy megküzdj bajnokunkkal,
férfi a férfi, kard a kard ellen, és ha életben maradsz, szabadon távozhatsz embereiddel
együtt, ha pedig meghalsz, embereid akkor is szabadon mehetnek. Ha nem vállalod a
küzdelmet, embereid akkor is bocsánatot nyernek, kivéve azokat, akik egykor felséges
urunknak, Mordrednek tettek esküt. Rájuk halál vár. – Agyafúrt egy ajánlat volt. Ha
Lancelot megküzdött, megmenthette azok életét, akik átálltak hozzá, ha viszont
meghátrált a kihívás elől, akkor halálra ítélte őket, és népszerűsége bizonyosan
m e g c s a p p a n t .
Lancelot Borsra sandított, majd vissza rám. Mennyire megvetettem abban a pillanatban.
Harcolnia kellett volna velünk, nem itt lógatnia a lábát Lindinis palotájában, még ha halálra
rémítette is őt Arthur merészsége. Nem tudhatta, mennyi emberünk maradt, de azt látta,
hogy a Caer sáncain lándzsák meredeznek, és a látvány elégségesnek bizonyult ahhoz,
hogy minden harci kedve elpárologjon. Közelebb hajolt rokonához, és néhány szót váltott
vele. Lancelot visszafordult hozzám, miután Bors nehézkesen bólintott, és arca gúnyos
félmosolyra rándult. – Bajnokom, Bors – jelentette be –, elfogadja Arthur kihívását.
– Az ajánlat egyedül rád vonatkozik – feleltem –, s nem olyasvalakire, aki kutyaként a
talpadat nyalja, és akár le is öletné magát a kedvedért.
Bors felmordult és félig elővonta kardját, de a törzsfő, aki kezeskedett biztonságomért,
előlépett lándzsájával, és láttára Bors azonnal visszakozott.
– És Arthur bajnoka – kérdezte Lancelot – maga Arthur lenne?
– Nem – feleltem, és elmosolyodtam. – Én könyörögtem ki magamnak a tisztességet –
tudattam vele –, és ő nagylelkűen átengedte nekem. Azért kívántam magamnak, hogy
bosszút vegyek rajtad, amiért megszégyenítetted Ceinwynt. Azt akartad, hogy mezítelenül
mutogassa magát Ynys Wydrynben, de én egész Dumnonián keresztülvonszolom
lecsupaszított tetemed. Ami pedig leányom illeti – tettem hozzá –, az ő halálán már
bosszút vettem. Druidáid a bal oldalukon fekve szenvedtek ki, Lancelot. Sirályok
marcangolják testüket, és lelkük örökké a földön bolyong majd.
Lancelot kiköpött a lábam elé. – Mondd meg Arthurnak – felelte –, hogy holnap délidőben
megküldöm válaszom. – Elfordult.
– Guinevere-nek talán nincs üzeneted? – kérdeztem, ő pedig megpördült a kérdés
hallatán. – Ágyasod is a Caerben vár – tudattam vele. – Tudni akarod, mi lesz vele?
Arthur elmondta nekem a sorsát.
Gyűlölködve meredt rám, majd újra kiköpött és elvágtázott. Én is hasonlóképp tettem.
Visszatértem Caer Cadarnbe, és Arthurt a nyugati kapu feletti sáncon találtam, ahol sok
évvel ezelőtt a katona kötelességéről beszélgetett velem. Kötelességünk, mondta akkor,
harcolni azokért, kik nem tudják magukat megvédeni. Ezt tette hitvallásává, és ennyi éven
át harcolt Mordredért, majd végül önmagáért, ám eközben elveszített mindent, ami csak
fontos volt a számára. Megadtam neki Lancelot válaszát, ő pedig bólintott, és nem szólt
hozzám, csak egy kézmozdulattal elbocsátott.
Aznap reggel Guinevere elküldte értem Gwydrét. A gyermek felkapaszkodott a sáncra,
ahol embereim társaságában álltam, és megrángatta köpenyem csücskét. – Derfel bácsi?
– nézett fel rám. – Anyám beszélni akar veled. – Rémülten, könnyekkel a szemében
szólított meg.
Arthurra sandítottam, ám ő nem mutatott érdeklődést egyikünk irányába sem, így hát
leereszkedtem a lépcsőkön és hagytam, hogy Gwydre a kunyhóhoz kísérjen. Jókora
csapást mérhettem Guinevere megsebzett méltóságára azzal, hogy értem kellett
küldetnie, de egy üzenetet akart továbbítani Arthurnak, és tudta, hogy nincs senki, aki
nálam közelebb állna hozzá. Felállt, amint meggörnyedve beléptem a kunyhóba.
Biccentettem felé, majd kivártam, míg megkéri Gwydrét, hogy menjen és beszéljen
a t y j á v a l .
A kunyhó épp csak elég magas volt ahhoz, hogy Guinevere felegyenesedhessen. Arcára
komor, szinte elvadult kifejezés költözött, de a végtelen szomorúság valahogy még jobban
kihangsúlyozta szépségét most, hogy szokott büszkesége cserbenhagyta. – Nimue
mondja, hogy láttad Lancelotot – szólt oly halkan, hogy előre kellett hajolnom, ha hallani
akartam szavait.
– Igen úrnőm. így történt.
Jobb kezével önkéntelenül is ruhája csücskével kezdett babrálni. – Nem küldött üzenetet?
– Nem, úrnőm.
Hatalmas zöld szemével könyörgőn nézett rám. – Kérlek, Derfel.
– Kértem, hogy üzenjen, úrnőm. Nem szólt egy szót sem. Guinevere összekuporodott a
durva ágyon. Sokáig nem szólt, és én figyeltem, amint egy pók leereszkedik a tetőről, és
hajához egyre közelebb szövi hálóját. Valósággal megigézett az a pók, amint azon
tűnődtem, félresöpörjem-e, vagy hagyjam dolgozni. – Mit mondtál neki? – kérdezte végül.
– Küzdelmet ajánlottam neki, úrnőm, férfi a férfi ellen, Hywelbane a Krisztus-penge ellen.
És megígértem, hogy keresztülvonszolom csupasz tetemét egész Dumnonián.
Guinevere konokul rázta fejét. – Harcolni! – kiáltott dühödten. – Ez minden, amihez a
magadfajta barbárok értenek! – Néhány pillanatra lehunyta szemét. – Sajnálom, Lord
Derfel – szólt jámborán. – Nem szabadna sértegetnem téged, mikor épp kegyet készülök
kérni általad Lord Arthurtól. – Felnézett rám, és én láttam, hogy minden ízében éppoly
megtört, akárcsak Arthur. – Megteszed nekem? – könyörgött.
– Miféle kegyet, úrnőm?
– Kérd meg, hogy engedjen el. Mondd meg neki, hogy elhajózok a tenger túlsó felére.
Mondd meg, hogy nála maradhat fiunk, és hogy ő a mi fiunk, és ha enged elmenni, soha
többé még csak hallani sem fog felőlem.
– Megkérem, úrnőm – bólintottam.
Kihallotta a kétkedést a hangomban és szomorúan nézett a szemembe. A pók elveszett
kusza vörös hajában. – Gondolod, hogy megtagadja kérésem? – kérdezte cérnavékony,
rémült hangon.
– Úrnőm – feleltem –, ő szeret téged. Annyira szeret. Nem hinném, hogy valaha is
elengedne maga mellől.
Könnycsepp csillant a szemében, majd lassan legördült arcán. – Akkor hát mit tesz
velem? – kérdezte, és én nem feleltem. – Mit tesz velem, Derfel? – követelte Guinevere a
választ, egy pillanatra megcsillantva régi énjét. – Mondd el!
– Úrnőm – feleltem vonakodva –, biztonságba fog helyezni valahol, ahol őrök vigyáznak
majd rád. – És minden egyes nap, gondoltam magamban, te jársz majd az eszében, és
minden egyes éjjel a te alakodat idézi meg maga előtt, és minden egyes hideg hajnalon
arra fog felriadni, hogy te nem fekszel mellette. – Jól bánnak majd veled, úrnőm –
biztosítottam róla.
– Nem – sírt fel. Halálos ítéletre számított, ám a bebörtönzés kilátásai még szörnyűbbnek
tűntek a szemében. – Mondd meg neki, hogy engedjen el. Kérlek, mondd meg neki, hogy
engedjen el.
– Megkérem – ígértem újra –, de nem hiszem, hogy megteszi. Nem fog elengedni.
Most már hangosan zokogott, arcát kezébe temetve, és bármeddig vártam, többet nem
szólt, ezért lassan kihátráltam a viskóból. Gwydre túlontúl elszomorítónak találta atyja
társaságát és inkább kívánkozott anyjához, de én arrébb vontam, és rávettem, hogy
segédkezzen az Excalibur megtisztításában és élezésében. Szegény Gwydre halálra
rémült, hisz nem értette, mi történt, és sem Guinevere, sem Arthur nem volt képes
elmondani neki az igazat. – Édesanyád nagyon beteg – mondtam neki –, és te is tudod,
hogy a betegeket néha magukra kell hagyni. – Elmosolyodtam. – Talán eljöhetnél velem,
hogy Morwennával és Serennel élj.
– Lehetne?
– Azt hiszem, szüleid beleegyeznének – feleltem –, és nekem is kedvemre lenne. Ne csak
dörzsölgesd azt a pengét! Élezd. Hosszú, egyenletes simítások, így ni!
Délben felmentem a nyugati kapuhoz, hogy bevárjam Lancelot fullajtárát. Senki sem jött.
Lancelot serege egyszerűen szertefoszlott, miként az eső mossa le a homokot a szikláról.
Néhányan délnek indultak, Lancelot pedig velük tartott, és a sisakjára erősített
hattyúszárnyak magasztosán szórták a fényt vágta közben, de embereinek zöme a Caer
lábánál sorakozott fel, hogy a fűbe fektesse lándzsáját, pajzsát és kardját, majd
letérdepelve Arthur könyörületességére bízza magát.
– Győztél, uram – szóltam.
– Igen, Derfel – bólintott, nem mozdulva ültéből –, úgy tűnik. – Friss, őszes borostája
korosabbá tette külsejét. Nem erőtlenebbé, csak korosabbá és komorabbá. Jól állt neki.
Feje felett a szél meglebbentette a győztesek lobogóját.
Leültem mellé. – Guinevere hercegnő – kezdtem bele, miközben figyeltem, ahogy az
ellenség eldobja fegyverét és letérdepel előttünk – egy kegyet kérne tőled. – Nem szólt.
Még csak felém se nézett. – Azt akarja...
– Hogy elengedjem – vágott közbe. – Igen, uram.
– A sólymával – szólt keserűen.
– Róla nem beszélt, uram.
– Ugyan hová mehetne? – kérdezte, felém fordítva rideg tekintetét. – És az a másik,
kérdezett Guinevere-ről?
– Nem, uram. Nem is üzent neki.
Arthur felnevetett, csúfosan, kegyetlenül. – Szegény Guinevere – csóválta a fejét –,
szegény, szegény Guinevere. Nem is szereti, igaz? Csak tetszetős csecsebecse volt a
szemében, egy újabb tükör, melyben megcsodálhatja önnön szépségét. Ez fájhat neki
igazán, Derfel, ez bizonyosan porig alázza.
– Könyörög, hogy ereszd őt szabadon – erősködtem, ahogy azt megígértem. –
Meghagyja neked Gwydrét, elmegy...
– Ő nem szabhat feltételeket – csattant fel Arthur dühödten. – Egyet sem.
– Nem, uram. – Képességeim szerint Guinevere ügyének szószólója lettem, de elbuktam.
– Dumnoniában marad – jelentette ki Arthur.
– Igen, uram.
– És itt maradsz te is – parancsolt rám nyersen. – Mordred feloldozhat néki tett esküd
alól, de én nem. Te az én emberem vagy, Derfel, a tanácsadóm, és mellettem a helyed.
Ettől a naptól az én bajnokom vagy.
Elfordultam, hogy lássam a megtisztogatott és frissen élezett kardot a királyi kövön
feküdni. – Még mindig a király bajnoka vagyok, uram? – kérdeztem.
– Van már királyunk – felelte –, és én nem szegem meg neki tett eskümet, de ezt az
országot mostantól én kormányozom. Nem más, Derfel, egyedül én.
A hídra gondoltam Pontesnél, melyen átkeltünk, mielőtt harcba szálltunk volna Aelle-lel. –
Ha nem leszel királyunk, uram – mondtam –, akkor a császárunk leszel. Királyok ura.
Elmosolyodott. Most először láttam mosolyogni azóta, hogy Nimue félresöpörte azt a
fekete függönyt a tengeri palotában. Halovány mosoly volt csupán, de tagadhatatlanul
mosoly. A címet se próbálta lerázni magáról. Arthur császár, királyok ura.
Lancelot elmenekült, és serege rémülten térdepelt a lábaink előtt. Zászlaik porba hulltak,
lándzsáik és pajzsaik a fűben hevertek. A téboly viharként söpört végig Dumnonián, hogy
mostanra elüljön, és Arthur győzedelmesen kerüljön ki belőle. És egy egész sereg várt a
könyörületünkre. Minden úgy lett, ahogy Guinevere egykor megálmodta. Dumnonia Arthur
lábainál hevert, Arthur kardja a királyság kövén, csakhogy mindez már túl későn jött. Túl
későn Guinevere számára.
Ám nekünk többieknek, kik megtartottuk eskünket, eljött, amire mindig is vártunk, hiszen
ha nevében nem is, de tetteiben Arthur lett a britek királya.
A SZERZŐ JEGYZETE
Az üstökkel kapcsolatos mesék gyakorta felbukkannak a kelta folklórban, és keresésük
során a félelmet nem ismerő harcosok egy sor sötét, veszedelmes helyre eljutnak.
Cúchulain, a hatalmas ír hős, állítólag ellopott egy varázserejü kotlát egy jól őrzött
erődítményből, és ugyanez a motívum felbukkan a walesi-i mesevilágban is. A mítoszok
közös eredetét ma már lehetetlen kibogozni, de abban szinte bizonyosak lehetünk, hogy a
Szent Grál keresésének népszerű középkori legendája csupán keresztény átirata a
korábbi üstmeséknek. Az egyik ilyen mese Clyddno Eiddyn Üstjéről szól, mely a
tizenhárom britanniai kincs egyike. Ezek a kincsek az Arthur-saga modernkori
változataiból nyom nélkül eltűntek, pedig a korábbi időkben még biztos helyet tudhattak
magukénak. Az egyes források eltérnek a kincsek mibenlétét és számát illetően, ezért
könyvemben mintegy reprezentatív jelleggel válogattam őket össze, jóllehet Nimue
könyvemben elhangzó magyarázata a kincsek eredetéről teljes egészében fikció.
Az üstök és mágikus kincsek ékesen árulkodnak arról, hogy pogány országban járunk,
ami különösnek tűnhet, hiszen a későbbi Arthur-történetekben a „britek királya”
jellemzően keresztényi uralkodóként jelenik meg. Vajon Arthur valóban „Isten Ellensége”
volt? Egyes korai szövegemlékek mindenképpen azt erősítik meg, hogy a kelta egyház
ellenségesen viszonyult Arthurhoz, a Szent Padarn életéből például megtudhatjuk, hogy
Arthur állítólag ellopta a szent vörös tunikáját, és csak azzal a feltétellel volt hajlandó
visszaadni, ha a szent nyakig a földbe temetkezik. Megvádolták azzal, hogy elrabolta és
étkezőasztal gyanánt hasznosította St. Carannog oltárát, és Arthur számos szent
visszaemlékezéseiben szerepel véreskezű zsarnokként, akinek gonosz szándékait
egyedül a szent emberek jámborsága avagy imádsága keresztezte. St. Cadoc vélhetően
híres ellenlábasa lehetett, aki életrajzában azzal dicsekszik, hogy több alkalommal is
legyőzte Arthurt, és ezek közt felemlít egy meglehetősen ízléstelen történetet is, melyben
Arthur, miután megzavarja kockajátékában a szerelmeseket, megpróbál erőszakot tenni a
védtelen leányon. Ez az Arthur, a tolvaj, a hazug és a reménybeli erőszaktevő,
nyilvánvalóan nem a modernkori legendák hőse, és az ilyen történetek feltétlenül azt
jelzik, Arthur valamivel kiérdemelte a korai egyház leplezetlen ellenszenvét – ezt pedig
legegyszerűbben Arthur pogány mivoltával magyarázhatjuk.
Biztosak persze ebben se lehetünk, mint ahogy nem tudjuk, miféle pogány is lett volna.
Az őshonos briton vallás, a druidizmus, oly mértékben devalválódott a római megszállás
négy évszázada alatt, hogy az ötödik századra halvány visszfénye lehetett csak
önmagának, még ha a vidéki Britanniában meg is tartotta vezető szerepét. A druidizmus
„fekete esztendeje” i. sz. 60-ban jött el, mikor a rómaiak elözönlőitek Ynys Mont
(Angleseyt), és ezzel elpusztították a hit kultikus központját. Llyn Cerrig Bach, a Kis Kövek
Tava, a valóságban is létezett, és a régészeti leletek tanúsága szerint a druidák
rituáléinak fontos helyszíne lehetett. (A tavat és környékét a második világháború során
sajnálatos módon teljesen felszámolták, mikor sor került a Valley repülőtér kibővítésére.)
A druidizmussal szemben álló vallásokat kivétel nélkül a rómaiak terjesztették el, és a
Mithras kultusz egy időben komoly fenyegetést jelentett a kereszténységre nézve, míg
más isteneket, így Merkurt és Isist, a rómaiak távoztával is imádtak, de végül kétségkívül
a kereszténység bizonyul a legszívósabbnak. Még Írországon is végigsöpört, hála
Patricknek (Padraignek), a briton kereszténynek, aki csakugyan lóhere segítségével
próbálta megértetni a Szentháromság korántsem egyszerű koncepcióját. A szászok
gyökerestől kiirtották a kereszténységet az általuk elfoglalt területeken, így az angoloknak
egy teljes évszázadig kellett várniuk, amíg a Canterburyből származó Szent Ágoston újra
bevezette a hitet Lloegyrbe (a mai Angliába). Az ágostoni kereszténység több ponton is
eltér a korábbi kelta modelltől – a húsvétot más napon üli meg, és a druidára valló tonzúra
helyett – mely a fej elülső részét borotválja le – a ma is ismert papi tonzúrát vezeti be.
Akárcsak A tél királyában, most is szándékosan meghagytam egyes anakronizmusokat.
Az Arthur mondakör hihetetlenül szövevényes, főként azért, mert sokféle különböző
legendát foglal keretbe, és ezek többsége, például Tristan és Iseult szerelme, független
történetként kezdte pályáját, és csak fokozatosan olvadt bele a sokkal terjedelmesebb
Arthur-sagába. Ha következetesen elhagytam volna minden későbbi kiegészítést, sok
egyéb mellett megfosztottam volna az Olvasót Merlin és Lancelot személyétől is, ezért
inkább engedtem, hogy a romantika felülkerekedjen a történészi pedantérián. Meg kell
vallanom, hogy maga a Camelot szó – és annak szerepeltetése könyvemben – szintúgy
történelmi képtelenség, hiszen az a tizenkettedik században bukkant fel először, így
Derfel maga sohasem hallhatta.
Egyes szereplők, mint Derfel, Ceinwyn, Culhwch, Gwenhwivach, Gwydre, Amhar, Loholt,
Dinas és Lavaine, az évszázadok során kikoptak a történetekből, hogy a helyükbe olyan
új karakterek lépjenek, amilyen Lancelot is. Mások sokat változtak az idő múlásával:
Nimué-ból Vivien lett, Ceiböl Kay, Peredurból Perceval. Az egykor használatos nevek
valamennyien wales-i eredetűek, és így nem könnyen ejthetőek, Excalibur (Caledfwlch)
és Guinevere (Gwenhwyfar) kivételével mégis megtartottam őket, mert sokkal inkább
tükrözik az ötödik századi Britannia miliőjét. Arthur mondaköre wales-i legendákból áll, és
Arthur ősei maguk is wales-iek, míg ellenségeik, mint Cerdic és Aelle, ahhoz a
népcsoporthoz tartoztak, melyet ma angolként azonosítunk. Amellett, hogy szándékosan
tompítottam a történetek wales-i jellegén, korántsem szeretném azt a látszatot kelteni,
hogy könyveim pontos történelmi számadást kínálnak azokról a távoli korokról.
Arthur-krónikám csupán újabb variáció arra a fantasztikusan szövevényes legendakörre,
mely egy sötét korból maradt ránk, s amelynek merész hősei, romantikusán csapongó
érzelmei és tragikus fordulatai mind a mai napig lenyűgöznek valamennyiünket.
T a r t a l o m :
E l ő s z ó
S z e r e p l ő k
H e l y s z í n e k
1. A sötét út
2. A félbehagyott háború
3. Camelot
4. Isis rejtelmei
A szerző jegyzete