Bernard Cornwell
Excalibur I.
A tél királya
(Tartalom)
A tél királyát Judynak ajánlom, szeretettel
Szereplők
AELLE – Szász király
AGRICOLA – Gwent hadura, Tewdric király szolgálatában
AILLEANN – Arthur ágyasa, az ikrek, Amhar és Loholt anyja
AMHAR – Arthur törvénytelen fia
ANNA – Arthur nővére, Budic broceliandei király felesége
ARTHUR – Uther törvénytelen fia és Mordred gyámja
BALISE – Vén dumnoniai druida
BAN – Benoic királya, Lancelot és Galahad atyja
BEDWIN – Dumnonia püspöke, a király főtanácsadója
BLEIDDIG – Benoic egy törzsfője
BORS – Benoic bajnoka
BROCHVAEL – Powys királya az Arthur utáni években
CADWALLON – Gwynedd királya
CADWY – Dumnonia egy alkirálya, ki a kernowi határt vigyázza
CALEDDIN – Rég halott druida, kinek Merlin tekercsét köszönhetjük
CAVAN – Derfel helyettese
CEI – Arthur gyermekkori pajtása, később egyik harcosa
CEINWYN – Powys hercegnője, Cuneglas húga, Gorfyddyd leánya
CELWIN – Egy pap Ynys Trebesből
CERDIC – Szász király
CULHWCH – Arthur unokatestvére, harcosainak egyike
CUNEGLAS – Powys örököse (koronahercege), Gorfyddyd fia
DAFYDD AP GRUFFUD – Az írástudó, ki Derfel történetét lefordítja
DERFEL CADARN – A történet elbeszélője, születését tekintve szász, Merlin gyámfia, és
egyike Arthur harcosainak
DIWRNACH – A korábban Henis Wyrennek nevezett ország, Lleyn ír királya
DRUIDÁN – Törpe, Merlin testőrségének parancsnoka
ELAINE – Benoic királynője, Lancelot anyja
GALAHAD – Benoic hercege, Lancelot féltestvére
GEREINT – Dumnonia egyik alkirálya, a Kövek Ura
GORFYDDYD – Powys királya, Cuneglas és Ceinwyn atyja
GRIFFID AP ANNÁN – Owain parancsnokhelyettese
GUDOVAN – Merlin írástudója
GUENDOLOEN – Merlin eltaszított felesége
GUINEVERE – Henis Wyren hercegnője
GUNDLEUS – Siluria királya
GWLYDDYN – Ács Ynys Wydrynből
HELLEDD – Elmet hercegnője, Powysi Guneglas későbbi felesége
HYGWYDD – Arthur szolgálója
HYWEL – Merlin tiszttartója
IGRAINE – Powys királynője, Brochvael király felesége, Derfel pártfogója Dinnewracban
IGRAINE of GWYNEDD – Arthur (valamint Morgan, Anna és Morgause) anyja
IORWETH – Powysi druida
ISSA – Derfel egyik lándzsása
LADWYS – Gundleus szeretője
LANCELOT – Benoic örököse (koronahercege), Ban fia
LANVAL – Arthur egyik harcosa, Guinevere testőrségének parancsnoka
LEODEGAN – Henis Wyren elűzött királya, Guinevere atyja
LIGESSAC – Mordred testőrségének első parancsnoka, ki később Gundleust szolgálja
LLYWARCH – Mordred testőrségének második parancsnoka
LOHOLT – Arthur törvénytelen fia, Amhar ikertestvére
LUNETE – Derfel korai társa, később Guinevere udvarhölgye
LWELLWYN – Dumnonia kincstárának írnoka
MAELGWYN – Dinnewraci szerzetes
MARK – Kernow királya, Tristan atyja
MELWAS – Belgae királya, Dumnonia alkirálya
MERLIN – Avalon ura, druida
MEURIG – Gwent örököse (koronahercege), Tewdric fia
MORDRED – Dumnonia gyermek királya
MORFANS – “A rút“, Arthur egyik harcosa
MORGAN – Arthur nővére, Merlin papnőinek egyike
MORGAUSE – Arthur nővére, Lothiani Lot király felesége
NABUR – Durnovaria keresztény elöljárója, Mordred törvényes védelmezője
NIMUE – Papnő, Merlin szeretője
NORWENNA – Uther menye, Mordred anyja
OENGUS MAC AIREM – Demetia és a Fekete pajzsosok ír királya
OWAIN – Uther bajnoka, Dumnonia hadura
PELLINORE – Ynys Wydrynben bebörtönzött tébolyodott király
RALLA – Gwlyddyn felesége, Mordred szoptatós dajkája
SAGRAMOR – Arthur numídiai parancsnoka
SANSUM – Keresztény pap és püspök, Derfel elöljárója Dinnewracban
SARLINNA – Egy gyermek, aki túléli a dartmoori mészárlást
SEBILE – Morgan szász rabszolgája
TANABURS – Siluriai druida
TEWDRIC – Gwent királya
TRISTAN – Kernow örököse (koronahercege)
TUDWAL – Novícius Dinnewracban
UTHER – Dumnonia és Britannia legmagasabb rendű királya, a pendragon
VALERIN – Powysi törzsfő, egykor Guinevere jegyese
H e l y s z í n e k
A csillaggal jelölt helyek fellelhetők a történelmi feljegyzésekben
ABONA* – Avonmouth, Avon
AQUAE SULIS* – Bath, Avon
BRANOGENIUM* – Római erődítmény, Leintwardine, Hereford & Worcester
BURRIUM* – Tewdric fővárosa. Usk, Gwent
CAER CADARN – Dumnonia királyi dombja, South Cadbury Hill, Somerset
CAER DOLFORWYN* – Powys királyi dombja, közel a powysi Newtownhoz
CAER LUD* – Ludlow, Shropshire
CAER MAES – White Sheet Hill, Mere, Wiltshire
CAERSWS* – Gorfyddyd fővárosa, Caersws, Powys
CALLEVA* – Határerőd, Silchester, Hampshire
COEL'S HILL* – Cole's Hill, Hereford & Worcester
CORINIUM* – Cirencester, Gloucestershire
CUNETIO* – Mildenhall, Wiltshire
DINNEWRAC – Kolostor Powysban
DURNOVARIA* – Dorchester, Dorset
DUROCOBRIVIS* – Dunstable Bedfordshire
GLEVUM* – Glouchester
ISCA* – Exeter, Devon
HOLTAK SZIGETE* – Portland Bili, Dorset
LINDINIS* – Római város, Ilchester, Somerset
LUGG VALE* – Mortimer's Cross, Hereford & Worcester
MAGNIS* – Római erődítmény, Kenchester, Hereford & Worcester
MAI DUN* – Maiden Castle, Dorchester, Dorset
RATAE* – Leicester
A KÖVEK* – Stonehenge
VENTA* – Winchester, Hampshire
YNYS MON* – Anglesey
YNYS TREBES – Benoic fővárosa, St. Michel-hegy, Franciaország
YNYSWAIR – Lundy-sziget
YNYS WYDRYN* – Glastonbury, Somerset
ELSŐ RÉSZ
A tél gyermeke
Réges-régen, egy Britanniának nevezett földön, ezek a dolgok történtek. Sansum püspök
úr, áldja meg az Úristen minden élő és holt szentje előtt, úgy mondja, hogy ezeket az
emlékiratokat feneketlen kútba kellene vetni, az elkárhozott emberek minden más
mocskával együtt, mert ezek az utolsó napok történetei, mielőtt a nagy sötétség
leereszkedett volna urunk, Jézus Krisztus fényére. Ezek a történetek egy Lloegyr nevű
földről szólnak, az Elveszett Országról – az országról, mely egykor a miénk volt, s amit ma
ellenségeink Angliának neveznek. Arthur, a Hadúr történetei ezek, a Sosemvolt Királyéi,
aki Isten ellensége volt, s mégis – bocsássa meg nekem az élő Isten és Sansum püspök
úr – a legnagyobb ember, akit valaha is ismertem. Mennyire megsirattam az elvesztését!
Hideg van ma. A dombok halottsápadtak, a felhők sötétek. Havazni fog még az éj
leszállta előtt, ám Sansum bizonyára most is meg fogja tagadni tőlünk a tűz áldásait.
Istennek tetsző, állítja a szent, sanyargatni testünket. Öreg vagyok, de Sansum, adjon
neki az Úr még számtalan évet, nálam is öregebb, így nem használhatom koromat
kulcsként, mely a fáskamrát nyitná. Sansum csak annyit felelne, szenvedésünk áldozat az
Úrért, aki többet szenvedett bármelyikünknél, ezért kell nekem, öt hittestvéremmel együtt,
félálomban végigvacogni az éjszakát, és azért fagy be holnapra a kút, hogy Maelgwyn
testvérnek le kelljen másznia oda egy láncon és fel kelljen törnie egy pöröllyel a jeget,
mielőtt ihatnánk.
Mégsem a hideg éjszakák a tél legnagyobb sorscsapásai, de sokkal inkább a fagyos
ösvények, melyek visszatartják Igraine-t a kolostor látogatásától. Igraine a mi királynőnk,
ki Brochvael királyhoz ment nőül. Sötét hajú és karcsú, nagyon fiatal, és van benne
valami elevenség, akár a Nap melegében egy téli napon. Imádkozni tér ide, hogy fiú
adassék neki, ám a legtöbb időt mégis velem beszélgetve tölti, ahelyett hogy
Miasszonyunkhoz vagy áldott fiához könyörögne. Azért beszélget velem, mert szereti
hallani az Arthurról szóló történeteket, és az elmúlt nyáron elmeséltem neki mindent,
amire csak emlékeztem, és amikor már nem emlékeztem többre, nagy köteg pergament,
egy szarucsutorában tintát és nyaláb lúdtollat hozott nekem. Arthur viselt lúdtollakat
sisakján. Ezek a tollszárak se nem olyan nagyok, se nem olyan fehérek, ám tegnap
feltartottam őket a téli égbolt felé, és egy bűnösen dicsőséges pillanatra úgy gondoltam,
egy arcot látok a tollforgó alatt. Arra az egy szemvillanásra a sárkány és a medve
Britanniaszerte újra megvicsorgatta fogait, hogy félelmet plántáljon a pogányok szívébe,
ám azután tüsszentenem kellett, és láttam, hogy nem tartok mást a kezemben, mint egy
nyaláb libaganéval pettyezett tollat, ami még írásra is aligha alkalmas. A tinta legalább ily
elégtelen: csupán lámpakorom, az almafa kérgének mézgájával keverve. A pergamen
már jobb. A báránybőr lapok még a római időkből maradtak hátra, és egykoron olyan írás
borította őket, melyet ma már egyikünk sem képes elolvasni, ám Igraine udvarhölgyei
tisztára és fehérre kaparták őket. Sansum azt mondja, hogy ennyi jó báránybőrből inkább
kellene lábbeliket készíteni, noha a kapart bőrök túlságosan vékonyak a foltozáshoz, ám
ami ettől is fontosabb, Sansum nem meri kihívni maga ellen Igraine-t és elveszíteni ezzel
Brochvael király barátságát. Kolostorunk mindössze félnapi járásra fekszik az ellenség
lándzsásaitól, és még ez a parányi élelemraktár is kísérthetné őket arra, hogy átkeljenek
a Fekete-folyamon, megmásszak a dombokat, és leereszkedjenek Dinnewrac völgyébe,
ha Brochvael harcosai nem lennének kirendelve a védelmünkre. Mégsem hiszem, hogy
akár Brochvael barátsága is megbékíthetné Sansumot azzal, hogy Derfel testvér
Arthurról, Isten ellenségéről ír számvetést, így mind Igraine, mind én rákényszerülünk,
hogy azt hazudjuk a szent embernek, Jézus Krisztus urunk szent evangéliumának
fordítását vetem pergamenre, a szászok nyelvén. A szent ember nem beszéli az ellenség
nyelvét, és nem tud olvasni sem, így talán képesek leszünk rászedni addig, míg a történet
el nem készül.
És szükség is van rá, hogy félrevezessük, hiszen nem sokkal azt követően, hogy
belekezdtem ebbe a pergamenbe, az áldott Sansum eljött hozzám kamrámba. Megállt az
ablaknyílásnál, kikémlelt a komor égboltra, és összedörzsölte a kezét. – Szeretem a
hideget – mondta, jól tudva, hogy én nem.
– Egyre rosszabb – feleltem csendesen – a hiányzó kezemben. – A bal kezem hiányzik,
és most is a csukló bütykös csonkját használom arra, hogy leszorítsam a pergamenívet
írás közben.
– Minden gyötrelem áldott, mert Urunk kínszenvedéseire emlékeztet bennünket – mondta
a püspök úr, éppen ahogy vártam, majd asztalom fölé hajolt, hogy lássa, mit dolgozok. –
Mondd el, mit jelentenek a szavak, Derfel – követelőzött.
– Krisztus urunk születéséről írok éppen – hazudtam.
Sokáig mozdulatlanul meredt a pergamenre, majd koszos körmével saját nevére bökött.
Képes némely betűt kisilabizálni, és saját neve bizonyosan úgy elütött számára, mint holló
a hótakarótól. Gonosz gyermekként kezdett el vihorászni, és fehér hajam egy tincsét
csavargatta ujjaival. – Én nem voltam jelen Urunk születésénél, Derfel, az ott mégis az én
nevem. Eretnekséget művelsz, te pokol csahosa?
– Uram – feleltem alázatosan, mialatt keze egyre lejjebb szorította fejem az asztal lapja
felé. – Azzal kezdtem az írást, hogy lejegyeztem, csakis Krisztus urunk kegyelme, és az Ő
legszentebb követőjének, Sansum püspök úrnak az engedélye – itt ujjammal a nevére
böktem – tette lehetővé, hogy megörökíthessem Krisztus urunk eljövetelének áldott hírét.
Nagyot rántott hajamon, néhány szálat ki is cibálva, majd hátrébb lépett. – Te szász
szajha ivadéka – mondta. – Megbízni pedig egyetlen szászban sem lehet. Vigyázz, szász
kutya, ne akarj magadra haragítani.
– Kegyes Istenünk – kezdtem volt mondani, de nem maradt ott, hogy meghallgasson.
Voltak idők, mikor térdet hajtott előttem és megcsókolta kardom, de most már szent
ember, én pedig nem vagyok egyéb, mint a bűnösök legnyomorúságosabbja. Fázós
bűnös ráadásul, mert a fény falainkon kívül erőtlen, palaszürke, és fenyegetést hordoz. Az
első hó hamarosan lehull.
És hó volt akkor is, amikor Arthur története kezdődött. Emberöltővel ezelőtt, Uther király
uralkodásának legutolsó évében. Az az év, ahogyan a rómaiak számlálják az időt, 1233
évvel esett városuk megalapítása után, jóllehet mi itt Britanniában a fekete esztendőtől
számítjuk éveinket, amikor a rómaiak Ynys Monnál levágták a druidákat. Eszerint Arthur
története 420-ban kezdődik, bár Sansum, áldja meg őt az Isten mindkét kezével, Jézus
Krisztus urunk születésétől számlálja korunkat, ami hitünk szerint 480 téllel azelőtt esett,
hogy történetünk kezdődik. Bárhogy is számoljuk azonban az esztendőket, mindez
réges-rég történt, egy Britanniának nevezett földön, és én ott voltam.
Elbeszélem, hogyan esett meg.
Egy születéssel kezdődött.
Egy keserű éjjelen, mikor a királyság némán és fehéren terpeszkedett a fogyó Hold
f é n y é b e n .
És a csarnokban Norwenna felsikoltott.
És csak sikoltott.
Éjfél volt. Az égbolt tiszta, száraz, és teli sziporkázó csillagokkal. A föld keményre fagyott,
olyan, akár az acél, vízfolyásai a jég szorításában. A fogyó Holdat rossz előjelnek
tartották, és sivár fényénél a roppant nyugati földek fakón, hidegen izzottak. Három napja
szemernyi hó sem hullott, de nem köszöntött be az olvadás sem, így a világ fehéren terült
el, kivéve a fákat, melyeket fagyos szél szabadított meg hókoronájától, és most mind ott
meredeztek, feketén és tekervényesen, a hó terhétől meddő vidéken. Leheletünk köddé
vált, de nem sodródott arrébb, mert azon a tiszta éjfélen egyetlen szellő sem rezdült. A
föld holtnak és mozdulatlannak tetszett, mintha Belenos, a napisten, végképp magára
hagyta volna, hogy az idők végezetéig a hideg űrben ússzék a világok közt. És hideg volt:
csikorgó, gyilkos hideg. Jégcsapok függtek hosszan Caer Cadarn hatalmas csarnokának
ereszein és a boltíves kapuról, ahol a nap egy korábbi óráján a király kísérete átverekedte
magát a feltorlaszolódott havon, hogy hercegnőnket e fejedelmeket megillető helyre
szállítsa. Caer Cadarnnél őrizték a királyi követ; ez volt a lelkes ünneplés helye, s ezáltal
az egyetlen hely – ragaszkodott hozzá felséges urunk –, ahol örököse a világra jöhet.
Norwenna újból sikoltott.
Még sohasem láttam gyermek születését, és ha Isten is úgy akarja, nem is fogom soha.
Láttam már hasas kancát, és figyeltem, ahogy a csikók a világra csusszantak; hallottam
már a kölykedző szukák panaszos nyüszítését, és éreztem az újszülött macska első
vonaglásait, de sosem láttam a nyálkát és a vért, ami az asszonyok sikolyait elkíséri. És
milyen élesen sikoltott Norwenna, bármennyire is próbált nem így tenni, vagy legalábbis
az asszonyok így mondták utána! Némelykor a sikolyok hirtelen abbamaradtak, és néma
csend borult az egész erődítményre, felséges urunk pedig felemelte súlyos fejét az irhák
közül, és olyan óvatosan hallgatott bele a csöndbe, mintha odakint lenne a bozótosban és
várná a szászok közeledtét, csak most abban a reményben tette ezt, hogy a hirtelen
csönd a születés pillanatát jelölné, melytől fogva birodalmának ismét lesz örököse.
Hallgatott, és a hirtelen támadt csöndbe beleszövődött urunk menyének borzalmas
légzése, nyers hangok, és egyszer, egyetlenegyszer, szánalmas nyöszörgés hangjai is,
de amint felséges urunk félig elfordult, mintha mondana valamit, a sikolyok újult erővel
csaptak fel, és ő visszasüppedt a nehéz prémbőrök mögé, hogy csak szeme csillámlott a
súlyos prémkucsma és szőrmegallér alkotta sötét barlangban.
– Nem kellene idekint lennie a sáncon, felség – szólalt meg Bedwin püspök.
Uther intett kesztyűs kezével, mintha azt felelné, hogy Bedwint szívesen látják odabent,
ahol a tüzek pattognak, de ő, Uther király, a britanniai Pendragon, nem mozdul innét.
Caer Cadarn sáncain akart lenni, hogy beláthassa a határtalan, jeges földet és az eget,
ahol a démonok ólálkodtak, pedig Bedwinnek volt igaza – királyunknak nem kellett volna
őrt állnia a démonok ellen egy ilyen csikorgóan hideg éjjelen. Uther öreg volt már és
beteg, noha a királyság sorsa függött felpüffedt testétől és lelassult, szomorú elméjétől.
Alig hat hónappal ezelőtt még életerős férfiú volt, mielőtt hozzá is elért volna örökösének
halálhíre. Mordredet, a legkedvesebbet fiai közül és az egyetlent asszonya gyermekei
közül, aki még életben volt, szász csatabárd vágta le, és Mordred ott vérzett halálra a
Fehér Ló dombja alatt. A haláleset örökös nélkül hagyta az országot, és egy örökös
nélküli ország elátkozott ország – ám azon az éjjelen, ha az istenek is úgy akarták,
Mordred özvegye örököst szül Uthernek. Hacsak persze a gyermek nem lesz leány, mert
akkor minden kínszenvedés hiábavaló és a királyság belezuhan a kárhozatba.
Uther hatalmas feje felemelkedett a szőrméről, melyet jégszilánkok leptek el ott, ahol a
király lélegzete a prémgallért érte.
– Mindent megtesztek, Bedwin? – kérdezte Uther.
– Mindent, felség, mindent – felelte buzgón Bedwin püspök úr. Ő volt a király
legbizalmasabb tanácsadója, és akárcsak Norwenna hercegnő, keresztény. Norwenna,
tiltakozva az ellen, hogy kiköltöztetik Lindinis közeli meleg római villájából, sikoltozva adta
apósa tudtára, hogy csakis akkor hajlandó Caer Cadarnba menni, ha megígéri, hogy távol
tartja tőle a régi istenek boszorkáit. Ragaszkodott a keresztény rítushoz, és Uther, aki
mindennél jobban vágyott örökösre, beleegyezett a követelésekbe. Bedwin papjai most is
ott kántáltak kamrájukban, a csarnok mellett, ahol szentelt vizet hintettek, egy hatalmas
keresztet függesztettek a szülőágy fölé, és egy másik feszületet Norwenna teste alá is
betettek. – A szentséges Szűz Máriáért imádkozunk – magyarázta Bedwin –, ki anélkül,
hogy szent testét a világi érintkezés bűnétől megfertőzte volna, Krisztus urunk szent
anyjává lett, és...
– Elég – mordult fel Uther. Felséges urunk nem volt keresztény, és azt sem szerette, ha
annak próbálták téríteni, jóllehet készségesen elfogadta, hogy a keresztény Isten is
rendelkezik akkora hatalommal, mint más istenek. Az éjszaka eseményei így is a
legvégsőkig feszítették vallási engedékenysége kereteit.
Ezért voltam ott én is. Még csak gyermek voltam, a férfikor határán, egy csupasz arcú
fullajtár, aki ott kuporgott átfagyva a király széke mögött, Caer Cadarn sáncain. Ynys
Wydrynből jöttem, Merlin udvartartásából, mely a nyugati horizonton feküdt. Feladatom,
már ha sor kerülne rá, elszaladni Morganért és segítőiért, akik egy kondás
sárkunyhójában várakoztak, Caer Cadarn nyugati lankáinak alján. Norwenna hercegnő
akarhatta magának Krisztus anyját bábaként, de Uther készen állt az ősi istenségekkel,
ha az újak kudarcot vallanának.
És a keresztény Isten kudarcot is vallott. Norwenna sikolyai egyre ritkultak, nyöszörgése
viszont egyre szánalmasabb s kétségbeesettebb lett, mígnem Bedwin püspök úr felesége
fel nem tűnt a csarnokból és reszketve felséges urunk széke mellé nem térdelt. A
gyermek, mondta Ellin, nem akar előjönni, és attól tart, az anya haldoklik. Uther
türelmetlen kézmozdulattal vágta el az utolsó megjegyzést. Az anya, az semmi, csakis a
gyermek számított, és az is csak akkor, ha fiú.
– Felséges uram... – folytatta volna Ellin nyugtalanul, de Uther már nem figyelt rá.
Megpaskolta a fejemet. – Eridj, fiú – mondta, és én felkecmeregtem az árnyékából,
bevettem magam az erődítménybe, és végigszaladtam a holdfény tócsáival elborított
fehérségen az épületek között. Az őrök a nyugati kapunál figyelték, ahogy elrohanok
mellettük, majd megcsúszom és elvágódom a nyugati út jeges kérgén. Átbucskáztam a
havon, eltéptem köpenyem egy fa kiálló csonkján, és súlyosan belezuhantam valami
jéggel borított tüskebokorba, de én mit sem éreztem, csak a királyság végzetének gigászi
terhét fiatal vállaimra nehézkedni. – Lady Morgan! – kezdtem el kiáltozni, amint a kunyhó
közelébe értem. – Lady Morgan!
Bizonyára várt már, mert a kunyhó ajtaja abban a pillanatban felpattant és az aranymaszk
lemeze megcsillant a holdfényben. – Eredj! – rikoltott rám. – Menj! – és én megfordultam,
majd rohanni kezdtem visszafelé a dombon, mialatt körülöttem Merlin árvái átvágták
magukat a hóbuckákon. Mindenféle edényeket cipeltek magukkal, melyek csörömpölve
ütődtek egymásnak rohanás közben, bár, amint a kaptató egyre meredekebb és
veszélyesebb lett, maguk elé kellett tartaniuk azokat és kezdtek lemaradozni. Morgan
még lassabban követte őket, szolgájával, Sebilelel, aki az elengedhetetlen amuletteket és
füveket hozta. – Lángoljanak a tüzek, Derfel! – kiáltott utánam Morgan.
– Tüzet! – ordítottam kifogyva a lélegzetből, amint átbotorkáltam a kapun. – Tüzet a
sáncon! Tüzet!
Bedwin püspök tiltakozni kezdett Morgan érkezése miatt, de felséges urunk olyan hévvel
fordult tanácsadója felé, hogy alázatosan megadta magát a régi hit erejének. Papjait és
szerzeteseit kiparancsolták a hevenyészett kápolnából, hogy a zsarátnokot elvigyék a
védmű minden részébe, és ott azzal gyújtsák fel a farakásokat és a vesszőket, gallyakat,
amiket az erődítmény nyugati fala mentén sorakozó kalyibákról szaggattak le. A tüzek
pattogtak, majd lángoltak az éjszakában – gomolygó füstjük sátorként ülte meg az
égboltot, hogy összezavarják a gonosz szellemeket és legfőképpen távol tartsák őket a
csarnoktól, hol a hercegnő és meg sem született gyermeke haldoklott. Mi, fiatalok, ott
rohangáltunk a sáncokon, ócska edényeket csörgetve, amivel még alaposabban
megzavarhattuk a gonosz lelkeket ténykedésükben. – Ordítsatok – rendeltem az Ynys
Wydrynből érkezett gyerekeknek, és az erődítmény kunyhóiból egyre újabbak és újabbak
érkeztek, hogy hozzáadják hangjukat a miénkhez. Az őrök dárdanyelüket verték
pajzsaikhoz, a papok újabb hasábokat vetettek a tucatnyi lángoló máglyára, míg mi
többiek üvöltve szegültünk ellen az ártó akaratnak, mely elősiklott az éjszaka sötétjéből,
hogy elátkozza Norwenna vajúdását.
Morgan, Sebile, Nimue, egy kislánnyal az oldalukon, besiettek a csarnokba. Norwenna
sikoltott – hogy tiltakozásképp, amiért Merlin asszonyai mégis eljöttek ágyához, vagy mert
konok gyermeke erővel ketté akarta szakítani testét, nem tudtuk volna megmondani.
Újabb sikolyok hangzottak, amint Morgan kiűzte a hercegnő keresztény kíséretét, majd
kidobta a két feszületet a hóra, és maroknyi fekete ürmöt vetett a tűzbe – az asszonyok
füvét. Nimue később elmondta nekem, hogy vasrögöket is kellett tenniük a verítéktől
nyirkos derékaljba, hogy elriasszák a gonosz szellemeket, akik máris befészkelték
magukat oda, és hét saskövet is elrendeztek a kínoktól vonagló asszony feje köré, amivel
odacsalogatták az istenek jótevő szellemeit.
Sebile, Morgan szolgája, nyírfaágat szegezett a csarnok hatalmas ajtaja fölé, és egy
másik ágat a hercegnő elgyötört teste felett lengetett. Nimue lekuporodott az ajtónál és a
küszöbre vizelt, hogy a rossz lelkeket a csarnoktól távol tartsa, azután serlegbe gyűjtötte a
vizeletét, és odalépett Norwenna ágyához, ahol meghintette vele a szalmát, további
óvintézkedésként, nehogy elrabolhassák a gyermek lelkét a születés pillanatában.
Morgan, gyertyák lángjaiban fénylő aranymaszkjában, ellökte a hercegnő kezét, hogy egy
ritka borostyánkőből megmunkált amulettet erőszakolhasson a melle közé. A kislány,
Merlin egyik lelence, megrettenve várakozott az ágy lábánál.
A frissen gyújtott tüzek füstje elhomályosította a csillagokat. A felriadt teremtmények az
erdőben, Caer Cadarn lábánál, hozzáadták saját üvöltésüket a várból feltörő zűrzavarhoz,
mialatt Uther király a haldokló Holdra emelte tekintetét, imádságot rebegve, s
reménykedve, hogy nem küldetett túl későn Morganért. Morgan Uther édesleánya volt, a
négy törvénytelen gyermek közül az első, kiket a felséges úr Gwyneddi Igraine-nel
nemzett. Uther kétségkívül jobban örült volna Merlin jelenlétének, Merlin azonban
hónapok óta távol járt, eltűnt a semmiben, elment, néha már úgy tűnt, mindörökre, így
Morgannek, aki magától Merlintől tanulta mesterségét, kellett átvennie a helyét ezen a
fagyos éjszakán, mialatt mi odakint csörögtünk és üvöltöttünk, hogy kiverjük a
rosszindulatú démonokat Caer Cadarn falai közül. Még Uther is csatlakozott a
zajcsináláshoz, bár a hang, ahogyan a sánc pereméhez ütögette pálcáját, erőtlennek
hatott. Bedwin püspök úr térden állva imádkozott, míg felesége, kiűzetvén a
szülőszobából, zokogott és jajveszékelt, a keresztény Isten bocsánatát kérve a pogány
b o s z o r k á k r a .
Ám a boszorkányság hatott, mert a gyermek élve megszületett.
A sikoly, amit Norwenna hallatott a szülés pillanatában, rosszabb volt minden előzőnél.
Egy megkínzott állat visítása, jajveszékelés, melyet a sűrű éjjel is megsiratott. Később
Nimue elmondta nekem, hogy Morgan okozta kínját, feltolva kezét a szülőcsatornába és
nyers erővel kitépve a világra a csecsemőt. A gyermek véresen vált el meggyötört
anyjától, és Morgan a megrémült kislányra üvöltött, hogy vegye át a gyermeket, mialatt
Nimue elkötötte és elharapta a köldökzsinórt. Múlhatatlan fontosságú volt, hogy az
újszülöttet elsőként egy szűz tartsa a karjában, ezért is hozták a kislányt a csarnokba, de
az annyira borzadt a vérrel átitatott szalma látványától, melyen Norwenna feküdt zihálva,
hogy egy lépést se tett volna a vértől maszatos csecsemő felé, aki mozdulatlanul feküdt
anyja mellett, mintha halva született volna. – Vedd fel! – rikoltott Morgan, de a kislány
könnyek közt menekült, így Nimuénak kellett felvennie a nyoszolyáról és kellett
megtisztítania a száját, hogy az újszülött első, fuldokló lélegzetéhez hozzájusson.
Az előjelek a lehető legrosszabbak voltak. Az udvarral övezett Hold fogyóban, a szűz
elmenekült a gyermek elől, aki most először hangosan is felsírt. Uther meghallotta a
hangot, és láttam, amint lehunyja a szemét, az istenekhez imádkozva, hogy fiúgyermek
adassék neki.
– Menjek? – kérdezte húzódozva Bedwin püspök.
– Indulj – mordult rá Uther, és a püspök lebotorkált a falétrán, felkapta köntöse szegélyét
és rohant, keresztül a havon, a csarnok roppant ajtajához. Ott megállt néhány pillanatra,
majd visszafelé vette az irányt a sáncok felé, kezével integetve.
– Jó hír, felség, jó hír! – kiáltozta, mialatt esetlenül felküzdötte magát a falétra fokain. – A
lehető legjobb hír!
– Fiú – súgta Uther, felfűtve a várakozástól.
– Fiú! – erősítette meg Bedwin. – Gyönyörű fiú!
A felséges úr közelében kuporogtam, és könnyeket láttam előbuggyanni szeméből, amint
tekintetét az ég felé fordította. – Az örökös – suttogta Uther, a csodálkozásnak azon a
hangján, mintha még most sem merné hinni, hogy az istenek a kegyeikbe fogadták.
Szőrmekesztyűs kezével kente el a könnyeket szeme sarkából. – Biztonságban az
ország, Bedwin – mondta.
– Hála legyen az Úrnak, igen – értett egyet Bedwin.
– Fiú – ismételte Uther, majd hatalmas testét hirtelen iszonyatos köhögésroham
rázkódtatta meg, és amikor véget ért, a király zihálva kapkodta magához a levegőt. – Fiú
– mondta újból, amint állandósult lélegzetvételének üteme.
Morgan nem sokkal ezután tűnt fel. Megmászta a létrát, és a földre borult felséges urunk
előtt. Az aranymaszk felcsillant, elrejtve a mögé beköltözött rettenetet. Uther pálcájával
megérintette a vállát. – Állj fel, Morgan – mondta, majd matatni kezdett köpenye alatt,
hogy meglelje az aranyfibulát, amivel jutalmazni akarta.
Morgan azonban nem vette át. – A fiú – kezdte vészjósló hangon – nyomorék. Torz a
l á b a .
Láttam, hogy Bedwin a kereszt jelét rajzolja magára – egy nyomorék koronaherceg a
lehető legrosszabb előjel egy ilyen fagyos éjszakán.
– Mennyire? – kérdezte Uther.
– Csak a lábfeje – felelte Morgan érdes hangon. – A lábszár jól megformált, felség, de a
herceg sohasem fog szaladni.
Valahol a köré bugyolált prémköpeny mélyén Uther felcsuklott. – A királyok nem
szaladnak, Morgan – mondta. – Uralkodnak, lovagolnak, és megjutalmazzák hű
szolgálóikat. Vedd az aranyat. – Újra felé tartotta a melltűt. Vaskos aranyöntvény volt,
amit csodálatos mívességgel alakítottak Uther talizmánjának, a sárkánynak alakjára.
Morgan azonban még mindig nem vette el az ékszert. – És a fiú volt az utolsó, akit
Norwenna kihordott, felség – figyelmeztette Uthert. – Elégettük a méhlepényt, és az
egyetlen hangot sem adott. – A méhlepényt mindig a tűzre vetették, hogy a pukkanó
hangok elárulják, hány gyermeket fog még kihordani az anya. – Közelről figyeltem –
mondta Morgan –, és néma maradt.
– Az istenek akarták némának – csattant fel Uther. – A fiam halott – folytatta zordan –,
ugyan ki más nemzhetne királynak méltó gyermeket Norwennának?
Morgan habozni látszott. – Te, felség – mondta ki végül. Uther újra csuklani kezdett a
gondolattól, majd a csuklás harsány nevetésbe fordult, és végül újabb kínzó köhögésbe,
előregörnyesztve felséges urunk testét. A köhögés nagy sokára múlt csak el, és a király
zihálva kapott újra levegőért, miközben a fejét rázta. – Norwennának nem volt más
kötelessége, mint fiút adni nekünk, Morgan, és ezt megtette. Mi pedig megvédeni
tartozunk a gyermeket.
– Dumnonia minden erejével – toldotta meg buzgón Bedwin.
– Az újszülöttek könnyen halnak – figyelmeztette Morgan komor hangján a két férfit.
– De nem ez – kelt fel ádázan Uther –, de nem ez! Véled megy, Morgan, Ynys Wydrynbe,
és te minden tudásod latba veted, hogy megoltalmazd életét. És most vedd az ékszert.
Morgan végül elfogadta a sárkányos fibulát. A nyomorék csecsemő még mindig visított és
az anya panaszosan nyöszörgött, de Caer Cadarn sáncain az edénycsörgetők és
zsarátnokvivők már együtt ünnepelték a hírt, hogy királyságunknak újra van örököse.
Dumnoniának örököse született, s egy herceg születése mindig is egyet jelentett az
ünnepléssel és bőkezű ajándékokkal. Előhozták a véres szalmaágyat a csarnokból és a
tűzre vetették, hogy a lángok vidáman pattogva törjenek még magasabbra. Gyermek
született; másra sem volt szüksége, mint névre, és a név felől kétség nem lehetett.
Szemernyi sem. Uther felküzdötte magát székéből, hogy hatalmasan és komoran
megállva Caer Cadarn falain kiejtse újszülött unokája nevét – örököse és a királyság
örököse nevét. A tél gyermekét apja után nevezik el. Mordrednek hívják majd.
Norwenna és a kisgyermek eljöttek hozzánk, Ynys Wydrynbe. Ökrösszekér hozta át őket
a keleti földnyelven a Tor lábához, én pedig egy széles kiszögellésről figyeltem, amint a
beteg anyát és a nyomorék gyermeket kiemelik prémekkel borított ágyukból, és ruhákba
bugyolálva megindulnak velük a sáncerődhöz vezető ösvényen. Hideg volt aznap; keserű,
havasán szikrázó fagy, mely felemészti az ember tüdejét, kicsipdesi a bőrét, és
Norwennát is jajveszékelésre késztette, mialatt vele és a pólyással áthaladtak az Ynys
Wydryn-i Tor szárazföldi kapuján.
Így lépett be Mordred, Dumnonia örököse, Merlin birodalmába.
Ynys Wydryn, neve ellenére, melynek jelentése Üvegsziget, valójában nem volt igazi
sziget, de sokkal inkább amolyan hegyfok a felföldön, mely határtalan láptengerből
emelkedett elő, patakvölgyek és fűzfákkal keretezett zsombékok közül, ahol sűrű
bozótossá fonódott össze a sás és a szittyó. Gazdagon termő föld volt ez, vadmadarakkal
és halakkal, s agyaggal meg mészkővel, melyet könnyedén bányásztak elő a meredek
domboldalakból; ezeket pedig ártéri parlagok övezték, a rajtuk keresztül átvezető
deszkapallókkal, melyeken az óvatlan látogató gyakran lelte halálát, ha a világra
lecsaptak az ádáz nyugati szelek, magas hullámokat ébresztve, melyek végigsöpörtek az
ingoványon. Nyugatra, ahol a föld megemelkedett, almáskertek és búzaföldek váltogatták
egymást, míg északra, ahol sápadt hegyek sorakoztak a láp peremén, marhát és birkát
legeltettek. Jó föld volt ez, és szívében ott állt Ynys Wydryn.
Ez itt mind Merlin urunk földje volt. Avalonnak hívták, melyet korábban az apja, és annak
előtte az ő apja uralt, és amerre csak a szem ellátott a Tor legmagasabb csúcsáról,
minden földműves és minden szolga Merlinnek dolgozott. Ez a föld volt az – a dagály
hullámai által foglyul ejtett és táplált terményeivel, a belső folyóvölgyek gazdagon termő
talajával –, mely gazdagságot és hatalmat adott Merlinnek ahhoz, hogy druida lehessen.
Britannia egykor a druidák földje volt, ám a rómaiak elsőként épp őket mészárolták le,
ahogy a maguk képére formálták a vallást, és most, immár két generációval a római
uralom után, még mindig csak maréknyi régi pap élt ezen a földön. A keresztények vették
át a helyüket, és a kereszténység ma már úgy körülmosta a régi hitet, miként a szél űzte
tajték söpör keresztül Avalon démonoktól nyüzsgő ingoványán.
Avalon szigete, Ynys Wydryn, zöldellő dombokból szőtt láncként magasodott, valamennyi
csupaszon, kivéve a Tort, mely mind közül a legmeredekebb és legmagasabb volt. Ennek
ormán épült meg Merlin palotája, és a palota alatt a számtalan apróbb épület, melyeket a
Tor füves lankáin emelt magas sánckerítés vigyázott, pontosan követve a még rómaik
előttről, a régi időkből hátramaradt teraszos lépcsőzet mintázatát. Így tett az a keskeny
ösvény is, mely a maga tekervényes vonalával arra kényszerítette a látogatót, ki
gyógyulás vagy prófécia reményében kereste fel a Tort, hogy kövesse kanyarulatait,
melyek az ártó szellemeket voltak hivatottak elriasztani, kik máskülönben bizonyára
eljöttek volna, hogy megrontsák Merlin fellegvárát. Két másik út is végigszaladt a Tor
lankáin – egyik keletre, az Ynys Wydrynbe vezető földnyelv felé, a másik nyugatra a
tengeri kaputól, le a Tor lábánál meghúzódó apró falucskába, ahol halászok, madarászok,
kosárfonók és pásztorok éltek. Ezek a járatok mindennapos feljutást biztosítottak a Torra,
és állandó imádsággal, bűbájjal Morgan tartotta őket szabadon a gonosztól.
Morgan különös figyelmet fordított a nyugati útvonalra, mely nemcsak a településre, de
Ynys Wydryn keresztény szentélyébe is vezetett. Még Merlin dédapja engedte be a
keresztényeket a szigetre, a római időkben, és azóta a világon semmi sem bírhatta
távozásra őket. Minket, gyerekeket, mindig is arra biztattak, hogy dobáljunk köveket a
szerzetesekre, hajítsunk át állati trágyát a cölöpkerítésükön, és nevessük ki a
zarándokokat, akik átfurakodtak a rácsos kapun, hogy egy tövises cserjét imádjanak, ami
a lenyűgöző méretű kőtemplom mellett nőtt, melyet a rómaiak építettek és amelyet még
mindig keresztény sarjaik tartottak uralmuk alatt. Egyszer Merlin egy ugyanilyen
csipkebokrot állított közszemlére a Toron, és mi valamennyien az imádatára jártunk,
énekelve, táncolva, süvöltözve. A falu keresztényei azt mondták, hogy Uruk le fog ránk
sújtani, de semmi ilyesmi nem történt. A végén elégettük a kórót, és a hamvait
összekevertük a disznók eledelével, de a keresztények istene még csak ránk se
hederített. A keresztények állították, hogy az ő tövisük varázserejű, és hogy egy idegen
hozta el nekik Ynys Wydrynbe, aki szemtanúja volt annak, miként szegezték a keresztény
istent egy fához. Bocsássa meg nekem az Úr, de azokban a távoli napokban még gúnyt is
űztem az ilyen történetekből. Képtelen voltam megérteni, mi köze lehet egy tövisnek egy
isten meggyilkolásához, de ma már tudom – bár annyit így is elmondhatok, hogy a Szent
Tövis, ha még mindig ott nő Ynys Wydrynben, nem az a cserje, mely Arimathaeai Szent
József botjából szökkent szárba. Jól tudhatom, mert egy sötét téli éjjelen, amikor
elküldték, hogy hozzak Merlinnek egy flaska tiszta vizet a Tor déli lábánál lévő szent
forrásból, láttam, miként ásnak ki egy fiatal cserjét, hogy felváltsák vele azt, amely
nemrégiben pusztult ki a cölöpkerítésen belül. A Szent Tövisek mindig is kipusztultak,
noha azt már nem tudnám megmondani, hogy a sok ganétól-e, amit ráhajigáltunk, vagy
egyszerűen csak azért, mert szerencsétlen növény képtelen volt megtartani azt a
rengeteg gyolcsot, amit a zarándokok rákötöttek. A Szent Tövis szerzetesei így is, úgy is
meggazdagodtak, és felhíztak a zarándokok nagylelkű adományain.
Ynys Wydryn szerzeteseit bizonyára szórakoztatta, hogy Norwenna eljött
cölöperődünkbe, hisz ez nekik is okot szolgáltatott a tekervényes ösvény megmászására,
és arra, hogy imádságaikat egyenesen Merlin erődítményének közepén mondhassák el.
Norwenna hercegnő ádázan és csípős nyelvűen keresztény maradt, Szűz Mária
gyermekágyi sikertelensége ellenére is, és követelte, hogy a szerzeteseket minden reggel
engedjék hozzá. Nem tudom, Merlin beengedte volna-e őket a házába, de azt igen, hogy
Nimue nyíltan szitkozódott, amiért Morgan így tett. Ám Merlin azokban az időkben nem
volt Ynys Wydrynben. Akkor már több mint egy éve nem láttuk urunkat, noha az élet
ijesztő fürgeséggel múlott nélküle is.
Milyen különös is volt minden! Merlin volt a legfurcsább Ynys Wydryn valamennyi
teremtménye közül, de körülötte, az ő öröméért, nyomorékok, csúf és torz lények,
félőrültek egész hada gyülekezett. A ház kapitánya és az őrség parancsnoka Druidán volt,
egy törpe. Nem lehetett ugyan magasabb egy ötéves gyermeknél, ám egy jól kifejlett
harcos szilaj erejét birtokolta, s eszerint is öltözködött, mindennap lábszárpáncélba,
mellvértbe, sisakba, köpenybe, és állig fegyverbe. Szembeszegült a végzettel, mely
torzságra kárhoztatta, és a még nálánál is kisebbeken vett bosszút: az árvákon, akiket
Merlin oly elővigyázatlanul maga köré gyűjtött. Merlin lányai közül csak kevés menekült
Druidán fanatikus üldöztetésétől, bár amikor ágyába próbálta vonszolni Nimuét is, olyan
verést kapott, hogy megemlegette. Merlin a fején ütötte meg, beszakítva dobhártyáját,
felrepesztve ajkát, és befeketítve szemét, a gyerekek és az őrség zajos üdvrivalgásától
kisérve. Az őrök, akiknek Druidán parancsolt, valamennyien nyomorékok, vakok vagy
tébolyultak voltak, némelyikük mindhárom egyszerre, bár ahhoz egyikük sem volt elég
őrült, hogy kedvelje Druidant.
Nimue, barátom és gyerekkori pajtásom, ír volt. Az írek olyan britonok, kiket sohasem
hajtottak uralmuk alá a rómaiak, és akik ezért különbnek számolják magukat a kifosztott
és kizsigerelt britonoknál. Ha a szászok nem lettek volna oly kíméletlen ellenfeleink, akkor
bizonyára az íreket tartottuk volna Isten teremtményei közül a legborzalmasabbaknak,
még ha időről időre szövetséget kötöttünk is velük más briton törzsek ellenében. Nimuét
akkor ragadták el szüleitől, amikor Uther támadást intézett Demetia ír települései ellen,
melyek a Severn-folyó táplálta széles tengersáv túlfelén terültek el. Tizenhat foglyot
ejtettek a rajtaütés során és valamennyit hazaküldték, hogy Dumnonia foglyaivá legyenek,
ám miközben hajóik átszelték az Északi-tengert, nyugatról óriási vihar kerekedett, és a
foglyokat szállító hajók Ynys Wairnál megfeneklettek. Egyedül Nimue élte túl a
katasztrófát, úgy sétálva ki a tengerből, mint mondják, hogy még nedves se lett tőle. Ez a
jele, mondta akkor Merlin, hogy Manawydan, a tenger istene, oltalmába vette, noha maga
Nimue váltig állította, hogy Don, minden istennők legmagasztosabbika mentette meg
életét. Merlin Viviennek akarta nevezni, mely nevet Manawydannak ajánlották fel, ám
Nimue nem vette fel, inkább megtartotta a sajátját. Nimuénak szinte mindig sikerült
elérnie, amit akart. Olthatatlan kíváncsisággal és végtelen magabiztossággal cseperedett
fel Merlin eszelősei közt, majd – talán ha tizenhárom vagy tizennégy nyár múltával –
Merlin a saját ágyához rendelte, ő pedig ment, mint aki mindvégig tudta, hogy a dolgok
rendelése szerint Merlin szeretőjévé kell válnia, és ezáltal, ahogyan az már lenni szokott,
a második legfontosabb személlyé Ynys Wydryn-ben.
Pedig Morgan nem adta fel egykönnyen ezt a posztot. Morgan, Merlin furcsa kreatúrákkal
zsúfolt házában, minden teremtmények közt a leggroteszkebb volt. Özvegyként és már
vagy harminc nyárral a háta mögött élt, amikor Norwenna és Mordred a gyámsága alá
került, s a megbízatás nagyon is helyénvalónak tetszett, hiszen magának Morgannek is
királyi vér csörgedezett ereiben. Első volt ő abból a négy királyi fattyúból, három lányból
és egy fiúból, kiket Uther felséges urunk Gwyneddi Igraine-nel nemzett. A testvére nem
volt más, mint maga Arthur. Ilyen vérvonallal és ilyen testvérrel az ember azt gondolná,
hogy a becsvágyó lovagok magának a túlvilágnak a falait is lerombolták volna, csak hogy
magukénak követelhessék az özvegy kezét, ám Morgan, még fiatalasszony korában,
foglyul esett egy lángoló házban, mely megölte újsütetű férjét és Morgant rettenetesen
megijesztette. A lángok megpörkölték bal fülét, bal szemére megvakították, koponyájának
bal oldaláról leperzselték a haját, megnyomorították bal lábát és bal karját, amitől
meztelenül, Nimue legalábbis ezt mesélte nekem, Morgan egész bal oldala csupa ránc
volt, nyers vörös és torz, néhol duzzadt, néhol fonnyadt, de mindenütt viszolyogtató. Épp
mint egy rothadt alma, mondta Nimue, csak még sokkal rosszabb. Morgan
lidércnyomásba illő figura volt, ám Merlin szemében olyan hölgy, aki méltó
legbensőségesebb társának, és akit jósnőjévé tanított ki. Utasította felséges urunk egyik
aranyművesét, hogy készítsen maszkot, mely úgy illeszkedik torz arcára, akár egy sisak.
Az arany álarc lyukat hagyott egyik szeme, és egy hasítékot elkínzott ajka számára,
azonfelül a legfinomabb vert aranyból készült, melyet csigavonalakkal és sárkányokkal
hánytak ki, és a közepére Cernunnos, a Szarvasisten képmását vésték, ki Merlin
oltalmazója volt. Aranyarcú Morgan mindig feketébe öltözött, kesztyűbe bújtatta
összeaszott bal kezét, és mindenfelé hírhedt volt gyógyító érintéséről meg a jövőbelátás
ajándékáról. Mindezeken túl ő volt a legrosszabb természetű asszony, akivel csak
összehozott a sors.
Sebile lett Morgan szolgálója és társa. Sebile ritka szépség volt, sápadtan aranyló
hajzuhataggal. Szászként az egyik rajtaütés során került fogságba, és miután a katonák
hónapokon át tettek erőszakot rajta, zavarodottan, érthetetlen zagyvaságokat mormolva
került Ynys Wydrynbe, ahol Morgan meggyógyította a lelkét. Noha még mindig
eszelősnek számított, már nem volt tébolyult, csupán bolondos, valamennyivel túl a
bolondosság határain. Sebile képes volt bármilyen férfival lefeküdni, nem mintha ezt
akarta volna, de sokkal inkább mert félt nem ezt tenni, és Morgan egyszerűen semmit
sem tudott tenni ez ellen. Sebile minden egyes évben elhullajtotta a maga porontyát –
nem mintha sokan megmaradtak volna a világos hajú csecsemők közül, és Merlin azokat
is rendre eladta rabszolgának az olyanoknak, akik minden árat megadtak a szőke
gyermekekért. Szórakoztatta őt Sebile, bár őrülete által soha nem nyilatkoztak meg neki
az istenek.
Én magam szerettem Sebile-t, hisz én magam is szász voltam, és Sebile az
anyanyelvemen beszélt hozzám, így Ynys Wydrynben felnőve egyszerre beszéltem a
szászt és a britonok nyelvét. Nekem is rabszolgának kellett volna lennem, de amikor még
kisgyermek voltam, alacsonyabb még a törpe Druidannál is, a siluriaiak rajtaütöttek
Dumnonia nyugati partvidékén, és bevették a települést, ahol anyám rabságban élt.
Gundleus király, Siluria uralkodója vezette a portyát. Anyámat, akit olyannak képzelek,
mint amilyen Sebile volt, a katonák megerőszakolták, mialatt engem elvittek a
farkasveremhez, hol Tanaburs, Siluria druidája, már vagy tucatnyi foglyot feláldozott Bel
istenség tiszteletére, hálából azért, hogy a rajtaütés ilyen jól sikerült. Édes istenem, milyen
mélyen él bennem még ma is az az éjszaka! A tüzek, a sikolyok, a részeg erőszaktevők, a
tébolyult tánc, és a pillanat, amikor Tanaburs beletaszított a fekete verembe a kihegyezett
karók közé! Éltem, sértetlen maradtam, és előjöttem a veremből, miként Nimue a gyilkos
tengerből, és Merlin rám találva Bel gyermekének hívott. Derfelnek nevezett el, otthont
adott nekem, és engedte, hogy szabadon nőjek fel.
A Tor teli volt ilyen gyermekekkel, kiket az istenektől ragadtak el. Merlin különlegesnek hitt
bennünket, és úgy gondolta, a druidák és papnők új rendjévé erősödve mi segíthetünk
visszaállítani az ősi vallást Britannia Róma nyomában elüszkösödött földjén, ám
tanításunkra már nem maradt ideje, így legtöbbünkből földműves, halász, vagy feleség
lett. Ottlétem alatt úgy tűnt, egyedül Nimuét jelölték ki maguknak az istenek, és ő vált
egyedül papnővé. Én magam semmit sem akartam jobban, mint harcossá válni.
Pellinore plántálta belém ezt a vágyat. Pellinore volt a legkülönb Merlin valamennyi
kreatúrája közül. Egykoron király volt, míg a szászok el nem vették földjét és szeme
világát, majd az istenek a maradék józan eszét is. A Holtak Szigetére kellett volna küldeni,
a többi veszedelmes őrült közé, ám Merlin úgy rendelkezett, hogy a Toron tartsák lakat
alatt, egy apró ólban, mint amilyenben Druidán tartotta a disznóit. Itt élt meztelenül,
hosszú, fehér hajával, mely a térdét verdeste, és üres szemgödreivel, melyek folyton
nedvedzettek. Állandóan őrjöngött valamiért, a világgal perlekedve sorscsapásaiért,
Merlin pedig figyelmesen hallgatta az őrületet, és kiszűrte belőle az istenek üzeneteit.
Pellinore-tól mindenki rettegett. A végletekig tébolyult és fékezhetetlenül ádáz ember
hírében állt. Egyszer megsütötte Sebile egyik gyerekét a tüze fölött. Ám furcsamód, ki
tudja, miért, engem kedvelt. Átcsusszantam óljának rácsai között, ő pedig becézgetett, és
régvolt küzdelmekről, szilaj vadászatokról mesélt nekem. Számomra sohasem tűnt
eszelősnek, és egyetlenegyszer sem bántott sem engem, sem Nimuét – de hát végtére is,
miként Merlin mindig is mondta, kettőnket Bel mindenkinél jobban kedvelt.
Ám bármennyire is kedvelt bennünket Bel, Guendoloen annál inkább utált. Ő volt Merlin
felesége, mostanra rút és fogatlan. Miként Morgannek, neki is nagy tehetsége volt a
kuruzsláshoz és a bűbájhoz, Merlin mégis elfordult tőle, amikor egy betegség folytán arca
torzzá változott. Jóval azelőtt történt mindez, hogy én a Torra kerültem volna, abban az
időszakban, melyet mindenki csak Gonosz Időkként emlegetett, amikor Merlin tébolyultan
és zokogva tért meg északról, ám miután visszanyerte ép értelmét, akkor sem fogadta
vissza Guendoloent, noha megengedte neki, hogy egy kis sárkunyhóban tengesse életét
a cölöpkerítés mellett, ahol ő azzal töltötte napjait, hogy rontást szórt férje fejére és
szitkokat mindenki másra. Druidant mindenkinél jobban gyűlölte. Néha nyárssal támadt
rá, mire Druidán keresztüliramodott a kunyhókon, Guendoloennel a nyomában. Mi,
gyerekek csak nógattuk, törpevérre szomjúhozva, ám Druidannak valahogy mindig
sikerült kereket oldania.
Erre a különös helyre érkezett hát el Norwenna az ország örökösével, Mordreddel, amely,
bár talán rémületes helyként festettem le, menedéknek tökéletes volt. Lord Merlin
kivételezett gyermekeinek tekinthettük magunkat, szabadon éltünk, keveset dolgoztunk,
ám annál többet nevettünk, és Ynys Wydryn, az Üvegsziget, a boldogság szigete is volt
s z á m u n k r a .
Norwenna télen érkezett, amikor Avalon ingoványai tükörfényesre fagytak. Volt egy ács
Ynys Wydrynben, Gwlyddyn nevű, kinek felesége akkortájt szült fiúgyermeket, mint
Norwenna, és ez a Gwlyddyn szánt ácsolt nekünk, mi pedig csak úgy sikítoztunk a
kacagástól, amint lecsusszantunk a Tor havas oldalán. Rallát, Gwlyddyn feleségét,
Mordred szoptatós dajkájává nevezték ki, és a herceg, megnyomorodott lába ellenére,
erőssé cseperedett a jóféle anyatejen. Még Norwenna egészsége is javulni látszott, amint
a metsző hideg alábbhagyott, és a tél első hóvirágai szirmot bontottak a sűrűn nőtt tövises
cserjék közt, a Tor lábának szent forrásánál. A hercegnő sohasem volt erős, de Morgan
és Guendoloen gyógyfüveket adtak neki, a szerzetesek imádkoztak, és úgy tűnt, hogy
gyermekágyi gyengesége végre múlófélben van. Minden héten fullajtárok vitték meg az
Örökös egészségének hírét a nagyapához, felséges urunkhoz, ki minden morzsányi jó hírt
egy darabka arannyal jutalmazott, vagy akár egy tülöknyi sóval, esetleg egy flaska ritka
borral, amit Druidannak egyszerűen muszáj volt ellopnia.
Merlin visszatértét vártuk mindannyian, de ő nem jött, és a Tor vigasztalanul üresnek tűnt
nélküle, pedig mindennapos életünk vajmi keveset változott. A kamrákat meg kellett
tölteni, a patkányokat agyon kellett verni, a tűzifát és a friss vizet naponta háromszor fel
kellett cipelni a hegyoldalon. Gudovan, Merlin írástudója, rováspálcán jegyezte fel a bérlők
tartozásait, míg Hywel, a tiszttartó, a birtokot nyargalta körbe, hogy megbizonyosodjék
róla, egyetlen család sem csapja be urát távollétében. Gudovan és Hywel józan,
keményfejű, dolgos férfiúként volt ismeretes; ami csakis azt bizonyította, legalábbis
Nimue szerint, hogy Merlin különcségei rögvest véget értek ott, ahol a bevételei
kezdődtek. Gudovan volt az, ki megtanított írni-olvasni. Én nem akartam birtokába kerülni
ilyen legkevésbé sem harcoshoz illő készségnek, de Nimue erősködött: – Nincs apád –
mondta nekem – tehát a saját képességeid révén kell megélned.
– Én harcos akarok lenni.
– Az leszel – ígérte –, de csak ha megtanulsz írni és olvasni. – Én pedig hittem fiatalos
fensőbbségének, és még jóval azelőtt elsajátítottam az írástudók mesterségét, mielőtt
rájöttem volna, hogy annak az égadta világon semmi értelme egy harcos számára.
Így hát Gudovan megtanított a betűvetésre, Hywel, az intéző, pedig megtanított a harcra.
Egyszerű vívóbottal okított a küzdelemre, az erdőlakók husángjával, mely még a koponyát
is képes volt szétzúzni, de amivel éppúgy gyakorolhattam a kard csapását vagy a dárda
döfését. Hywel, mielőtt még egy szász csatabárd alatt elveszítette volna lábát, híres
harcos volt Uther seregében, engem pedig addig gyakorlatoztatott, míg karom elég erős
nem lett ahhoz, hogy éppoly fürgeséggel forgassam a nehéz harci kardot, akár a fütyköst.
A legtöbb katona, mondta Hywel, csakis nyers erejét fitogtatja, és ügyességét ivással
igyekszik pótolni. Elmondta nekem, hogy egyszer majd olyan mézsörtől és álétól tántorgó
férfiakkal kell szemben állnom, kiknek egyetlen talentuma, hogy akkora óriás ütéseket
mérhetnek rám, amivel egy ökröt is leterítenek, ám egy józan harcos, aki ismeri a kard
kilenc csapását, könnyűszerrel elbánhat egy ilyen vadállattal. – Részeg voltam – ismerte
el –, amikor Ochta, az a szász, lecsapta a lábamat. És most gyorsabban, fiú, gyorsabban!
El kell hogy vakítsa őket a kardod! Gyorsabban! – Jól kitanított, és újsütetű tudásomat
legelsőként mindjárt az Ynys Wydryn lenti településein lakó szerzetesek fiai tapasztalták
meg. Ők, nem lévén a Tor kivételezett gyermekei, keményen dolgoztak, miközben mi
henyéltünk, serénykedtek, mialatt mi szabadon szaladgáltunk, és mindezekért úgy vettek
bosszút rajtunk, hogy bennünket hajkurásztak és próbáltak megverni. Egy nap azután
levittem a vívóbotomat a faluba, és három keresztényt ott helyben vertem vele véresre.
Koromhoz képest mindig is magas voltam, és az istenek olyan erőssé tettek, akár egy
ökröt, ezért diadalomat is nekik ajánlottam, még ha Hywel meg is csapatott érte. A
kivételezetteknek, mint mondta, sohasem szabad kihasználniuk előnyüket az
alantasabbakkal szemben, bár azt hiszem, mindent egybevetve elégedett lehetett velem,
mert mindjárt másnap elvitt magával vadászni, és én megöltem életem első vadkanját egy
férfi lándzsájával. Egy ködös cserjésben történt, a Cam-folyó mellett, és akkor még csak
tizenkét nyarat tudhattam magam mögött. Hywel bekente arcomat a vadkan vérével,
nekem adta agyarait, hogy nyakékként viseljem őket, majd elhurcolta a tetemet istene,
Mithras templomához, és lakomát adott a régi harcosoknak, kik a katonák eme istenét
imádták. Én nem vehettem részt az ünnepen, de egy napon, ígérte Hywel, mikoron
szakállt eresztek és csatában leölöm első szászomat, ő maga fog bevezetni Mithras
r e j t e l m e i b e .
Három évvel később még mindig arról ábrándoztam, hogy szászokat ölök. Vannak talán,
kik furcsának találják, hogy én, a szász ifjú, a szászszínű hajammal, ily buzgósággal
adtam magam Britanniának, pedig hát gyermekkorom eleje óta britonok közt
nevelkedtem, és minden barátom, szerelmem, mesém, viszályom és álmom a
britonokhoz kötött. Nem mintha színezetem oly szokatlan lett volna. A rómaiak mindenféle
idegenekkel zagyválták össze a britonokat; Pellinore egyszer maga mesélt nekem két
testvérről, akik feketék voltak, akár a faszén, bár míg nem találkoztam Sagramorral,
Arthur numídiai parancsnokával, tébollyal szövetkezett romantikus képzelgésnek tartottam
s z a v a i t .
A Tor szinte zsúfolttá lett, amint Mordred és anyja megérkeztek, hisz Norwenna nemcsak
női kísérőit hozta el magával, de egy csapatnyi harcost is, kiknek más feladatuk sem volt,
mint a kisded védelme. Négyen-öten is aludtunk egy kunyhóban, mert Nimuét és Morgant
kivéve senkit sem engedtek a belső hálókamrák közelébe. Ezek voltak Merlin saját
kamrái, és így csakis Nimue aludhatott bennük. Norwenna és udvara a nagy csarnokban
élt, melyet betöltött a két, éjjel-nappal égő hatalmas máglya füstje. Magát a csarnokot
tizenkét roppant tölgyfa pillér támasztotta alá, a falakat vesszőfonadékkal takarták, a tetőt
zsúpszalmával fedték. A padlót gyékénnyel szórták fel, ami a parázstól néha lángra kapott
és óriási rémületet okozott, míg a tüzet el nem taposták. Merlin hálókamráit egy belső,
tapasztott vesszőből szőtt fal választotta el a csarnoktól, melyen apró faajtó nyílt.
Valamennyien tudtuk persze, hogy Merlin azokban a szobákban alszik, dolgozik és
álmodozik, melyek a Tor legmagasabb pontján emelt fatorony csúcsán nyílnak. Hogy mi
is történt annak a toronynak a belsejében, az rejtély volt mindenki számára, kivéve
Merlint, Nimuét és Morgant, és e három ember bizonyosan soha nem árulta el senkinek,
noha a vidék lakói, kik mérföldekről láthatták Merlin tornyát, esküdöztek rá, hogy az
zsúfolásig tömve van oly kincsekkel, melyek a régiek sírbuckáiból származnak.
Mordred testőrségének parancsnoka, egy Ligessac nevű keresztény, magas, vékony,
kapzsi férfi volt, aki kivételesen jól bánt az íjjal. Ötven lépésről is képes volt vesszejével
szétrepeszteni egy ágat, ha józan volt, noha ez vajmi ritkán esett meg vele. Valamicskét
tőle is tanulhattam, de hamar ráunt egy tacskó társaságára, és inkább ült le kockázni
embereivel. Tőle hallottam viszont Mordred herceg halálának igaz történetét, s ezáltal az
okot, amiért Uther király megátkozta Arthurt. – Nem Arthur hibája volt – mondta Ligessac,
mialatt elhajította kockáját a dobótáblára. Minden katona bírt egy ilyen dobótáblát,
némelyikük csontból gyönyörűen kifaragott darabokat is. – Hatos! – kiáltotta, mialatt én
türelmesen vártam a történet folytatását.
– Legyen dupla a tét – mondta Menw, a herceg testőreinek egyike, majd elhajította saját
kövét. A kocka nekipattant a tábla peremének, és végül az egyesen állapodott meg. Csak
kettőre lett volna szüksége a nyeréshez, így hát lesöpörte a kockákat a tábláról és
éktelenül szitkozódni kezdett.
Ligessac elküldte Menwt, hogy keresse meg pénzeszacskóját és fizesse meg tartozását,
azután elmesélte, miként szólította Uther magához Arthurt Armoricából, hogy segítsen
kiűzni a szászok seregét, mely mélyen behatolt az országba. Arthur magával hozta
harcosait, mondta Ligessac, de híres lovai közül már egyet sem, mert a hívás sürgetett, s
nem volt idő elég hajót találni az emberek és a lovak számára is. – Nem mintha
szükségük lett volna lovakra – folytatta Ligessac elismerően –, mert azok nélkül is
kelepcébe csalták azokat a szász fattyakat a Fehér Ló völgyében. Ezelőtt döntött úgy
Mordred, hogy ő okosabb Arthurnál. Magának akart minden dicsőséget, tudod. – Ligessac
kézfejével megtörölte orrát, azután óvatosan körbepillantott, hogy megbizonyosodjék róla,
senki sem hallgat ki bennünket. – Mordred akkorra már alaposan beszívott – folytatta alig
hallhatóan –, és a katonáinak fele ott őrjöngött, anyaszült meztelenül, hogy tízszer annyi
szászt levágnak, mint amennyien vannak. Várnunk kellett volna Arthurra, de a herceg
parancsot adott a támadásra.
– Te is ott voltál? – kérdeztem kamaszos csodálattal.
B ó l i n t o t t .
– Mordreddel. Szentséges isten, micsoda küzdelem volt! Körbevettek bennünket, és
hirtelen azt találtuk, hogy vagy lemészárolnak bennünket, vagy iszonyú gyorsan ki kell
józanodnunk. Olyan gyorsan lőttem ki a nyílvesszőket egymás után, ahogyan csak
tudtam, a lándzsások pajzsfalat vontak körénk, de a harcosok máris ránk rontottak,
kaszabolva kardjaikkal és a csatabárdokkal. A dobok csak úgy morajlottak, bang, bang, a
varázslóik üvöltöttek, ahogy a torkukon kifért, én pedig arra gondoltam, halott ember
vagyok. Ekkorra kifogytam a nyílvesszőkből, és már a lándzsámat használtam, de talán
ha húszan maradhattunk életben, és valamennyien erőnk vége felé jártunk. A sárkányos
lobogó a kezükbe került, Mordred lassan elvérzett, mi többiek pedig egymásnak vetve
vállunkat vártuk a véget, amikor Arthur emberei megérkeztek. – Itt szünetet tartott, majd
komoran megrázta a fejét. – A bárdok úgy mondják, hogy Mordred aznap szász vérrel
öntözte meg földünket, pedig, fickó, az nem Mordred volt, hanem Arthur. Csak ölt és ölt.
Visszavette a zászlókat, egyenként lemészárolta a varázslókat, tűzre vetette a harci
dobokat, szürkületig üldözte a maroknyi túlélőt, és urukat a kelő hold fényénél, az edwyi
Hangstone mellett ölte le. Ezért lettek a szászok ilyen óvatos szomszédok, fiú, nem azért,
mert Mordred legyőzte őket, de sokkal inkább mert azt hiszik, Arthur visszatért végre
B r i t a n n i á b a .
– De nem így van – szóltam sötéten.
– Felséges urunk soha nem engedné vissza. A király mindenért őt okolja. – Ligessac
újfent elcsendesedett, és körülnézett, nincs-e valaki a közelben. – A király úgy tartja,
Arthur akarta Mordred halálát, hogy ő maga király lehessen, pedig ez nem igaz. Arthur
nem ilyen.
– Hát milyen? – kérdeztem.
– Ligessac vállát rándította, akárha arra utalna, hogy a válasz túlontúl bonyolult, de akkor,
mielőtt bármit válaszolhatott volna, meglátta Menwt közeledni. – Egyetlen szót se, fiú –
figyelmeztetett. – Egyetlen szót se.
Korábban már valamennyien hallottunk hasonló történetedet, noha Ligessac volt az első,
aki azt állította, hogy részt is vett a Fehér Ló csatájában. Később úgy döntöttem, hogy
egyáltalán nem is járt arra, egyszerűen csak kitalált egy mesét, hogy elnyerje egy szájtáti
kamasz hódolatát, ám ez mit sem vont le a beszámoló értékéből. Mordred részeges
bolond volt, Arthur igazi hős, ám Uther visszaűzte őt a tenger túlsó oldalára. Mindkettő
Uther vére volt, ám míg Mordred érdemes volt szeretetére, addig Arthurban nem látott
mást, csak feltörekvő királyi fattyút. Arthur kiűzetése azonban mit sem változtatott a
tényen, hogy sok dumnoniai szemében éppen ez a fattyú volt az ország legfényesebb
reménysége; az ifjú harcos a tenger túloldaláról, ki egy napon eljő, hogy megmentsen
bennünket a szászoktól és visszakövetelje Lloegyr Elveszett Földjét.
A tél lassan megenyhült. Noha ólálkodó farkasokat így is lehetett látni az Ynys Wydrynt a
szárazföldtől elválasztó földnyelv pereménél, egyikük sem merészkedett a Tor közelébe,
noha néhány fiatalabb lurkó még farkasigézőt is készített, melyet Druidán kunyhója
mögött rejtettek el, abban a hiú reményben, hogy egy példátlanul óriási bestia mégiscsak
átveti magát a palánkon és elragadja a törpét vacsorájának. A bűbáj nem működött, és
ahogyan a tél kezdett visszahúzódni, már valamennyien Beltain nagy tavaszi ünnepére, a
hatalmas zsarátnokokra és az éjféli lakomákra készülődtünk, ám ekkor az izgalom újabb
hulláma söpört végig a Toron.
Siluriai Gundleus közeledett.
Elsőként Bedwin püspök úr érkezett meg. Ő volt Uther legbizalmasabb tanácsadója, kinek
érkezése további izgalmakkal kecsegtetett. Norwenna kísérete is kimozdult a csarnokból,
és a gyékényekre szőtt kárpitok kerültek, ami a legbiztosabb jele, ha fontos személyiség
érkezik látogatóba. Valamennyien magát, Uthert vártuk, ám a lobogó, mely alig egy héttel
Beltain előtt feltűnt a szárazföldi hídon, Gundleus rókáját viselte magán Uther sárkánya
helyett. Tündöklően fényes reggel volt, amikor a Tor lábánál gyülekező harcosokat
figyeltem. A szél belekapaszkodott köpönyeikbe és megfeszítette a gyűlöletes lobogót is,
rajta a rókamaszkkal, melynek láttán a tiltakozás hangjai törtek fel bennem, és csak úgy
hánytam magamra a jeleket a gonosz ellen.
– Mi az? – kérdezte Nimue. Ott állt mellettem, az erődítmény keleti párkányán.
– Az ott Gundleus lobogója – feleltem. Meglepetést láttam Nimue szemében, hiszen
Gundleus Siluria királya volt, és mint ilyen, Powysi Gorfyddyd királynak, Dumnonia esküdt
ellenségének szövetségese.
– Biztos vagy benne? – kérdezte Nimue.
– Elvették az anyámat – mormoltam –, a druidájuk pedig egy farkasverembe lökött. –
Kiköptem a sáncon a tucatnyi férfi felé, akik gyalog indultak meg felfelé a Toron, mely túl
meredek lett volna a lovak számára. És ott, a férfiak között, megláttam Tanaburst,
Gundleus druidáját is, az én rossz szellememet. Magas öregember volt, fonott szakállal
és hosszú fehér hajjal, melyet koponyája elején kopaszra nyírtak, a druidák és a
keresztények által egyaránt felvett tonzúrának megfelelően. Félúton a hegynek felfelé
hirtelen félrevetette köpenyét és oltalmazó táncba kezdett arra az esetre, ha Merlin
hátrahagyott volna néhány ártó szellemet a kapu védelmére. Nimue, látván a fél lábon
bizonytalanul ugrándozó vénembert, szintén beleköpött a szélbe, majd elviharzott Merlin
hálókamrái felé. Utánaszaladtam, de ő félrelökött, mondván, hogy úgysem érteném meg,
mekkora veszélyben vagyunk.
– Veszélyben? – kérdeztem, de addigra már eltűnt. Akkorának azért mégsem tűnt a
veszély, hiszen Bedwin úgy rendelkezett, hogy tárják szélesre a kapukat, és most is azon
fáradozott az izgatott káosz közepette, hogy a Tor tetején kellő fogadtatásban részesítse
a látogatókat. Morgan aznap távol volt, álmot fejtett a keleti lankák templomában, de rajta
kívül mindenki más a Torra sereglett, hogy lássa az idegeneket. Druidán és Ligessac az
őrség sorait rendezgette, a meztelen Pellinore a felhőkre vonyított, Guendoloen fogatlan
átkokat szórt Bedwin püspökre, míg mögötte tucatnyi gyermek furakodott előre, hogy
jobban láthasson. A fogadtatást fennköltnek szánták, és minden bizonnyal az is lett volna,
ha Lunete, egy Nimuénél egy évvel fiatalabb ír lelenc, ki nem engedte volna Druidán
disznóit, és így Tanaburst, aki elsőként lépte át a cölöpkerítés kapuját, nem egy visongó
malac üdvözli.
Egy pánikba esett malacnál azonban jócskán többre van szükség ahhoz, hogy egy druida
megrémüljön. Tanaburs, nyúlfarkakkal és fogyó holdakkal kihányt mocskos szürke
köntösében, megállt a kapubenyílóban, mindkét kezét égnek lökve tonzúrás koponyája
mellett. Holdban végződő botot hordott magánál, melyet háromszor a Nap felé fordított,
majd felüvöltött Merlin tornyára. Egy másik malac elcsúszott, majd nagy nehezen ismét
lábaira állt a sáros kapualjban, mielőtt reménytelenül csúszni nem kezdett volna lefelé a
domboldalon. Tanaburs újra felüvöltött, mozdulatlanul, kihíva maga ellen a Tor
láthatatlanságba burkolódzó fenségét.
Néhány pillanatig tökéletes csend uralkodott, eltekintve a zászló csapkodásától és a
hegyet gyalogosan megmászó harcosok zihálásától. Gudovan, Merlin írnoka, ott állt
mellettem, kezét tintafoltos rongyokba bugyolálva a hideg elleni védekezés gyanánt. – Ki
ez? – kérdezte, majd megborzongott, amint panaszos sikoltás '76álaszolt Tanaburs
kihívására. A sikoly a nagy csarnokból szabadult el, és én tudtam, hogy Nimue az.
Tanaburs dühödtnek tűnt. Farkasként vicsorgott, megérintette nemi szervét, jelet hányt
magára a gonosz ellen, majd egy lábon ugrándozni kezdett a csarnok felé. Öt lépés után
megállt és újra felüvöltött, ám ezúttal nem hangzott sikoltás válaszul kihívására, ezért
lassan leengedte másik lábát is a talajra, és visszafordult ura felé. – Biztonságos! –
kiáltotta Tanaburs. – Jöjj, felség, jöjj!
– Felség? – kérdezte Gudovan. Elmondtam neki, kik a látogatóink, majd megkérdeztem,
hogy miként jöhet Gundleus, a mi ellenségünk, a Torra. Gudovan elmart egy tetvet az
inge alatt, majd hanyagul vállat vont. – Ilyen a politika, fiú.
– Mondd el – kértem.
Gudovan felsóhajtott, mintha a kérdés gyógyíthatatlan ostobaságom újabb nyilvánvaló
bizonyítéka lenne, miként azt minden egyes kérdésemnél tette, mielőtt válaszolt volna. –
Norwenna a legjobb korban van egy házassághoz, Mordred pedig csecsemő, akit meg
kell védelmezni, és ugyan ki lenne alkalmasabb egy herceg oltalmára egy királynál?
Ugyan ki lenne erre alkalmasabb egy ellenséges királynál, ki ezáltal Dumnonia
szövetségesévé szegődik? Egyszerű ez, fiam, egy pillanatnyi gondolkodással magad is
megtalálhatod a választ anélkül, hogy az én időmet rabolnád. – Megtorlásként erőtlen
csapást küldött a fülem tövére. – Figyeld meg – nevetett –, még Ladwystől is
megszabadul egy időre.
– Ladwys? – kérdeztem.
– Az ágyasa, te ostoba fiú. Azt hitted tán, hogy a királyok egyedül alszanak? Ámbár
vannak népek, kik szerint Gundleus olyannyira szenvedélyesen szereti Ladwyst, hogy már
feleségül is vette! Azt mondják, elvitte magával Lleu Sírhalmához, és rávette a druidáját,
hogy adja őket össze, bár szerintem azért ennyire bolond mégsem lehetett. Az a nő még
csak nem is királyi vér. Nem ma kellene neked Hywellel a tartozásokat felróni?
Figyelemre se méltattam a kérdést, és tovább figyeltem, amint Gundleus és kísérete
gondosan áthalad az álnokul csúszós, sáros kapubejáraton. A siluriai király magas,
arányos felépítésű férfi volt, talán ha harminc esztendővel a háta mögött. Fiatal ember
lehetett még, amikor a katonái elkapták anyámat, engem pedig druidája egy verembe
lökött meghalni, noha a tucatnyi vagy még több esztendő, mely azóta a sötét és véres
éjszaka óta eltelt, jócskán kegyes volt hozzá, hiszen még mindig jóvágású férfinak
számított hosszú, fekete hajával és szakállával, mely nyomát sem mutatta ősz szálaknak.
Rókaprém köpönyeget viselt, bőrcsizmát, mely egészen a térdéig ért, vörhenyesbarna
ujjast, és vörös hüvelybe bújtatott kardot. Testőrsége hasonlóképpen öltözött, és
valamennyi szálas férfi volt, kik valósággal fölé tornyosultak Druidán torz, kivénhedt
lándzsásainak. A siluriaiak valamennyien megtartották kardjukat, de nem hordoztak
lándzsát vagy pajzsot, bizonyítékául annak, hogy békében jöttek.
Valósággal összezsugorodtam, amint Tanaburs elhaladt mellettem. Jóformán pólyás
csecsemő voltam még, mikor belehajított abba a farkasverembe, és elképzelhetetlennek
tartottam, hogy a vénember felismerje bennem azt, aki kicselezte a halált és akit
hasztalan próbált megölni, ezért hát nem is lett volna okom rettegni tőle, és én mégis
egyre összébb húztam magam a siluriai druida közeledtével. Kék szeme volt, hosszú orra,
és petyhüdt, nyáladzó szája. Hosszú, ősz haja végében apró csontocskák fityegtek,
melyek ütemesen összeverődve zörögtek, amint ott lépdelt királya előtt. Bedwin püspök
Gundleus nyomában haladt, kifejezve örömét afelett, hogy a Tor ilyen királyi látogatót
fogadhat. Két siluriai katona egy nehéz ládát cipelt, benne bizonyára a Norwennának
szánt ajándékokkal.
A küldöttség hamar eltűnt a csarnokban. A rókás zászlót közvetlenül a bejárat mellett
szúrták le a földbe, ahol Ligessac őrködött, nehogy bárki is bejuthasson, ám nekünk, akik
a Toron nevelkedtünk, megvolt rá a módunk, hogy őt kicselezve mégis bejussunk Merlin
csarnokába. Elrohantam a déli oldalra, felmásztam egy farakásra, és félretoltam a nehéz
bőrfüggönyt, ami az ablakszemet védte. Azután lehuppantam a padlóra és elrejteztem a
fonott kosarak mögé, melyekben az ünnepi öltözeteket tartották. Norwenna szolgáinak
egyike felfigyelt érkeztemre, ahogyan talán Gundleus néhány katonája is, de senkit sem
érdekeltem eléggé ahhoz, hogy elűzésemmel bajlódott volna.
Norwenna fából ácsolt széken ült a terem közepén. A megözvegyült hercegnő nem volt
kimondott szépség: arca kerek, akár a holdvilág, a rajta ülő malacszerű szemmel,
keskeny, keserű ajakkal, és a bőrrel, melyet valami gyerekkori betegség ragyái borítottak,
ám mindez most mit sem számított. A fontos emberek nem a szépségükért vesznek
feleségül hercegnőket, de sokkal inkább a hozományukként adott hatalomért. Norwenna
mindezek ellenére alaposan előkészítette magát a látogatásra. Szolgálói fakókékre festett
finom gyapjúköpenyt borítottak a vállára, mely a földet söpörte körülötte, sötét haját
aprólékosan befonták és a feje köré tekerték, mielőtt hajfonataira kökényvirágból szőtt
koszorú került volna. Súlyos aranylemezekből hajlított láncot viselt a nyakában, három
arany karkötőt a csuklóján, és egy egyszerű fakeresztet, ami a melle között függött.
Láthatóan nyugtalan volt, hiszen szabad kezével a fakereszttel babrált, míg másik karján,
yardnyi vásznakba bugyolálva és egy köpenybe csomagolva, melyet mézgával átitatott
vízzel ritka aranyszínre festettek, Dumnonia örököse, Mordred herceg feküdt.
Gundleus király alig pillantott Norwennára. Elterpeszkedett a széken, melyet vele
szemben állítottak fel, és olyannak tűnt, mint aki mélységes unalommal viseltetik az egész
ceremónia irányában. Tanaburs pillérről pillérre ugrándozott, varázsszavakat motyogva és
köpdösve. Amint elhaladt búvóhelyem közelében, meghúztam magam, míg csak a druida
szaga szét nem foszlott. Lángok pattogtak a kandallókban a terem két végében, füstjük
ott örvénylett és tekergőzött a megfeketedett gerendák alatt. Nimuénak nyoma sem volt.
Bort, füstölt halat és zablepényt szolgáltak fel a látogatóknak, majd Bedwin püspök úr
beszédében kifejtette Norwennának, hogy Gundleus, Siluria királya, barátságos küldetést
teljesítvén felséges urunk számára, merő véletlenségből Ynys Wydryn közelében haladt
el, és ennek okán ildomosnak találta látogatásával megtisztelni Mordred herceget és az ő
édesanyját. A király ajándékot is hozott a hercegfi számára, jegyezte meg Bedwin, mely
szavaknál Gundleus hanyag mozdulattal előreintette a láda hordozóit. A két katona
Norwenna lába elé helyezte a súlyos ládát. A hercegnő eddig egyetlen szót sem szólt, és
most sem felelt, amint az ajándékokat a lába elé fektették a szőnyegekre. Volt ott
kidolgozott farkasprém, két vidraprém, egy hódszőrme és egy szarvasbika kikészített
bőre, egy apró arany nyaklánc, néhány fibula, egy ivótülök, ezüstminták szövetével
borítva, és egy sápadtzöld római üvegpalack, csodálatosan kidolgozott kifolyócsőrrel és
koszorúforma füllel. Az üres ládát arrébb húzták, és a beállott esetlen csendben sokáig
senki sem tudta, mit is mondhatna. Gundleus újabb nemtörődöm mozdulatot tett a
kincsek felé, Bedwin sugárzott a boldogságtól, Tanaburs újabb oltalmazó köpetet indított
útjára az egyik oszlopnál, mialatt Norwenna kétkedőn meredt a király ajándékaira, melyek
az igazat megvallva nem tükröztek túlzott nagylelkűséget. A szarvasbika bőréből talán
kijött egy pár jó kesztyű, és a prémek is meglehetősnek tűntek, noha Norwenna ládáiban
vélhetően tucatjával álltak ettől sokkal jobb darabok is, és a nyakában hordott lánc is vagy
négyszer olyan súlyosnak tetszett, mint a lába előtt heverő ékszer. Gundleus melltűi
vékonyra kalapált aranyból készültek, az ivótülök pereme pedig egy helyen láthatóan
kitört. Igazi értéket egyedül a római flaska képviselt.
Bedwin törte meg a kényszerű hallgatást.
– Az ajándékok fenségesek! Ritka és felbecsülhetetlen értékű darabok. Igazán nagylelkű
gesztus, felséges uram.
Norwenna megadó engedelmességgel bólintott. A gyermek sírni kezdett, mire Ralla, a
szoptatós dajka, elvitte őt az oszlopok mögötti árnyékok közé, ahol lecsupaszította a
mellét és elcsendesítette.
– Az örökös jól van? – szólalt meg Gundleus első ízben azóta, hogy a csarnokba lépett.
– Hála legyen Istennek és az ő szentjeinek – felelte Norwenna – igen.
– A bal lába? – kérdezett rá tapintatlanul Gundleus. – Javult valamicskét?
– A lába nem fogja visszatartani attól, hogy megülje a lovat, hogy kardot viseljen, vagy
hogy elfoglalja a trónt – válaszolt határozottan Norwenna.
– Persze hogy nem, persze – mondta Gundleus, az éhes gyermek felé sandítva.
Elmosolyodott, majd kinyújtóztatta hosszú karját, és körbenézett a teremben. Egy szóval
sem említette a házasságot, de erre ebben a társaságban nem is volt szükség. Ha
feleségül akarta venni Norwennát, akkor Uthert kellett megkérnie, s nem Norwennát. A
látogatás mindössze arra adott alkalmat, hogy még ezelőtt tanulmányozza az arát. Röpke,
érdektelen pillantással futott végig Norwennán, mielőtt újból a terem sötétbe borult része
felé fordult volna. – Ez tehát Lord Merlin vacka, igaz? – szólalt meg. – És merre van ő?
Senki sem válaszolt. Tanaburs az egyik szőnyeg alatt kutakodott, és én gyanítottam, hogy
valami amulettet próbált elrejteni a csarnok földjében. Később, amikor a siluriai küldöttség
eltávozott, átkutattam a helyet, és találtam is egy apró vadkancsontdarabkát, melyet
azonnal a tűzre vetettem. A lángok kékre váltak és ádázul köpködtek felém, mire Nimue
megdicsért, hogy helyesen cselekedtem.
– Lord Merlin, úgy hisszük, Írországban jár – felelt végül Bedwin püspök. – Vagy talán az
északi erdőségekben – tette hozzá bizonytalanul.
– Vagy esetleg meghalt? – vetette fel Gundleus.
– Imádkozzunk érte, hogy ne így legyen – vágta rá Bedwin buzgón.
– Valóban imádkozni akarsz? – Gundleus elfordult a székben, hogy egyenesen Bedwin
korosodó arcába meredjen. – Épp te kedvelnéd Merlint, püspök?
– Ő a barátunk, felség – válaszolt Bedwin. Méltóságteljes, nyílt férfiú volt, aki mindig
igyekezett fenntartani a szívélyességet a különféle vallások között.
– Lord Merlin druida, püspök, olyasvalaki, aki gyűlöli a keresztényeket – próbálta
provokálni Gundleus Bedwint.
– Számtalan keresztény él Britanniában – mondta Bedwin –, és csak vajmi kevés druida.
Nem hinném, hogy az igaz hitnek bármi félnivalója akadna.
– Hallod ezt, Tanaburs? – kiáltott oda Gundleus a druidájának. – A püspök nem fél tőled!
Tanaburs nem felelt. Mikor korábban körbeszaglászott a csarnokban, megtalálta a
szellemkaput, mely Merlin kamráit vigyázta. A gát a lehető legegyszerűbb volt: csupán két
koponya az ajtó egy-egy felén, ám egy ilyen láthatatlan akadályt csakis druida mert
átlépni, és még egy druida szívébe is félelmet ültetett az a szellemkapu, melyet Merlin
e m e l t .
– Megpihensz nálunk éjszakára? – kérdezte Bedwin püspök, próbálván elterelni a
figyelmet Merlinről.
– Nem – felelte Gundleus nyersen, felemelkedve székéből. Azt hittem, távozni kíván, ám
ő ehelyett Norwennán túl, az apró, fekete, koponyák vigyázta ajtóra meredt, mely mellett
Tanaburs kuporgott, miként egy véreb, mely érzi a még láthatatlan vadkan jelenlétét. – Mi
van az ajtó mögött? – kérdezte a király.
– Lord Merlin hálókamrái – felelte Bedwin.
– Ez lenne hát a titkok hona? – kérdezte Gundleus ádázán.
– Hálókamrák csupán, semmi több – válaszolt Bedwin elutasítóan.
Tanaburs felemelte holdfejes botját és reszketeg kézzel a szellemkapu felé tartotta.
Gundleus király egy ideig figyelte druidája ténykedését, majd felhajtotta borát, és az
ivótülköt a padlóra hajította. – Talán mégiscsak megalszom itt – mondta a király –, de
elébb lássuk csak azokat a hálókamrákat. – Előreintette druidáját, de Tanaburs továbbra
is habozni látszott. Merlin volt Britannia legnagyobb druidája, kinek hatalmát még az
ír-tenger túlpartján is félték, és senki sem ártotta magát szívesen a dolgaiba noha a nagy
embernek hosszú hónapokkal ezelőtt nyoma veszett és sokan a népek közül már azt
suttogták, Mordred herceg halála épp annak a jele, hogy Merlin hatalma kezd megfakulni.
És Tanaburs, akárcsak ura-parancsolója, bizonyára maga is égett a vágytól, hogy
megtudja végre, milyen titkok rejteznek az ajtó mögött, melyek Tanaburst éppoly
magasztossá és tanulttá tehetik, mint Merlint magát. – Nyisd az ajtót! – parancsolta
Gundleus.
A bot vége reszketve közelített az egyik koponyához, majd finoman érintette a csontok
elsárgult kupoláját. Semmi sem történt. Tanaburs a halálfejre köpött, majd felborította,
mielőtt ijedten visszarántotta volna botját, akár egy férfi, ki alvó kígyót ingerel. Megint csak
semmi sem történt, mire Tanaburs szabad kezével az ajtó nehéz faretesze után nyúlt.
Azután megdermedt a rémülettől.
Egy sikoly visszhangzott végig a csarnok füstös sötétjén. Kísérteties sikoltás, egy elkínzott
lényé, és a szörnyűséges zaj visszavetette a druidát. Norwenna hangosan felkiáltott a
félelemtől, és a kereszt jelét rajzolta magára. A csecsemő Mordred panaszosan újra sírni
kezdett és nem volt semmi, amivel Ralla megnyugtathatta volna. Gundleus egy ideig
figyelmesen hallgatta a zajt, majd felnevetett, ahogy a sikoly lassan szertefoszlott. – Egy
igazi harcos – jelentette be az ideges háznépnek – nem retten vissza egy lány
sikoltozásától. – Az ajtó felé indult, figyelemre sem méltatva Bedwin püspököt, aki kezével
verdesett, akárha úgy próbálná meg visszatartani a királyt, hogy közben egyetlen ujjal
sem ér hozzá.
A szellem vigyázta ajtó mögül éles csattanás hallatszott. Heves, szilánkos zaj, olyan
hirtelen, hogy a csarnokban mindenki hátrahőkölt az ijedelemtől. Először azt gondoltam,
az ajtó hasadt meg a király közeledtére, de azután már láttam, hogy egy lándzsa hegye
furakodik rajta keresztül. A lándzsa ezüstszín feje büszkén villant az ősöreg,
megfeketedett tölgyön, én pedig próbáltam magam elé képzelni, miféle emberfeletti erőre
volt szükség, mely a kiélezett acélt ilyen akadályon is keresztülvezette.
A lándzsafej hirtelen felbukkanása Gundleust is gyanakvásra késztette, még ha az
közvetlenül a büszkeségét fenyegette is, és ő nem hátrálhatott meg harcosai előtt. Jelet
rajzolt magára a gonosz ellen, kiköpött a lándzsa fejére, majd az ajtóhoz lépett, hogy
eltolja reteszét és szélesre tárja.
És azonnal hátrébb tántorodott, arcán leplezetlen borzalommal. Mialatt figyeltem,
mélységes rettegést láttam a szemében. Tett egy második lépést is, a nyitott ajtó elől
hátrálva, majd élesen metsző sikoly hallatszott, amint Nimue előrelépett a csarnokba.
Tanaburs ideges mozdulatokat tett botjával, Bedwin buzgón imádkozott, a kisbaba
panaszosan bömbölt, mialatt Norwenna gyötrelmes arccal fordult meg székében.
Nimue áthaladt az ajtón, és meglátva gyerekkori pajtásomat, bizony még engem is kivert
a hideg veríték. Meztelen volt, és karcsú, fehér testét csatakosra áztatta a vér, mely
vékony patakokban hajától indult el, hogy apró melle és combja között vérfolyammá
duzzadjon. Halotti maszk koronázta fejét, egy feláldozott férfi napcserzette, lenyúzott
bőre, melyet vicsorgó álarc gyanánt húzott sajátja fölé, és amelyet a halott ember
karjának Nimue nyaka mögött csomóra kötött bőre tartott a helyén. A maszk saját,
szörnyűséges élettel látszódott eltelni, ahogyan Nimue közeledett a siluriai király felé. A
halott férfi pergamenszáraz és elsárgult testbőre laza kötényként lógott Nimue hátán,
ahogy apró, rendszertelen lépteivel egyre előrébb botladozott. Csupán szemének fehérje
világított véres arcán, és előrehaladván olyan válogatott szitokhalommal illette a királyt,
mellyel még a legközönségesebb katonát is megszégyenítette volna, miközben kezében
két vipera tekergőzött, kiknek sötéten fénylő teste és megvillanó feje puhatolózva
vonaglott a király felé.
Gundleus továbbhátrált, hányva magára a szent jeleket, majd egyszeriben
visszaemlékezett rá, hogy ő férfi, harcos és király, ezért kezét gyorsan kardja markolatára
ejtette. Ekkor történt, hogy Nimue hátravetette fejét, hagyva a halotti maszkot hátrahullani
hajáról, mely magasra tornyosult fejbőrén, és mi csak ekkor láthattuk, hogy nem is haj az
a feje tetején, ám sokkal inkább egy denevér, mely hirtelen kiterjesztette éjfekete, redős
szárnyát, és vérvörös ajkával Gundleusra vicsorgott.
A denevér láttán eszelős sikoly hagyta el Norwenna ajkát, és a hercegnő rohant, hogy
karjába szorítsa csecsemőjét, mialatt mi többiek elborzadva meredtünk a Nimue hajában
foglyul esett teremtményre. A lény görcsösen rázkódott és csapkodott szárnyaival,
próbálván repülni, küzdelmében vicsorítva. A kígyók megvonaglottak, és a csarnok egy
csapásra kiürült. Norwenna rohant ki elsőként, Tanaburs követte, majd sorban mindenki
más, még a király is, a keleti kapu reggeli világosságánál keresvén menedéket.
Nimue mozdulatlanná dermedt, mialatt a háznép menekült, majd szeme átfordult, és ő
hunyorogni kezdett. Lassan odalépett egyik máglyához, és hanyag mozdulattal a lángok
közé vetette a két kígyót, ahol azok sziszegve, korbácsként csapkodva, gyötrelmes kínok
közt kimúltak. Azután szabadon engedte a denevért, mely felröppent az üszkös gerendák
fölé, majd eloldozta a halotti maszkot is a nyaka körül, és takaros csomaggá tekerte
össze, mielőtt felvette volna a római flaskát az ajándékok közül, melyet Gundleus hozott.
Néhány pillanatig mozdulatlanul meredt a kincsre, majd az ösztövér, szívós test
kicsavarodott, miként nekicsapta a drága üveget a legközelebbi tölgyfa pillérnek, ahol az
sápadtzöld szilánkokká nem tört szét. – Derfel? – hasította ketté hangja a hirtelen beállt
csendet. – Tudom, hogy itt vagy.
– Nimue? – válaszoltam nyugtalanul, majd felálltam a fonott kosarak rejteke mögül. Meg
voltam rémülve. Kígyózsír sercegett a zsarátnokon, denevér körözött a gerendák közt.
Nimue kedvesen elmosolyodott. – Vízre van szükségem, Derfel – mondta.
– Vízre? – kérdeztem ostobán.
– Hogy lemossam a csirkevért – magyarázta Nimue.
– Csirke?
– Víz – mondta Nimue ismét. – Van egy csobolyóval az ajtó mellett. Hozz nekem belőle.
– Oda? – kérdeztem hitetlenkedve, hisz mozdulata arra látszott utalni, hogy Merlin
kamráiba kell a vizet utána vinnem.
– Miért ne? – kérdezett vissza, majd keresztülsétált az ajtón, melyen még mindig ott volt a
lándzsa, mialatt én felemeltem a nehéz edényt és követtem őt a kamrába, ahol egy kivert
rézlap előtt találtam rá, mely visszatükrözte mezítelen testét. Ő egyáltalán nem viselkedett
feszélyezetten, talán mert gyermekként is meztelenül szaladgáltunk, bár én feszengve
ébredtem tudatára, hogy egyikünk sem gyermek már.
– Ide? – kérdeztem.
Nimue bólintott. Letettem az edényt, és lassan hátrálni kezdtem az ajtó felé. – Maradj –
szólalt meg –, kérlek, maradj. És csukd be az ajtót.
Ki kellett szabadítanom a lándzsát a tölgyfából, mielőtt be tudtam volna csukni az ajtót.
Noha szívesen megkérdeztem volna tőle, miként tudta a lándzsa hegyét keresztülvezetni
a szilaj anyagon, miután láthatóan nem volt hangulata ilyen kérdésekhez, inkább
csendben maradtam, mialatt kiráncigáltam a fegyvert, Nimue pedig tisztára mosta tejfehér
bőrét, majd egy fekete köpenybe burkolózott. – Gyere ide – szólalt meg, amint végzett.
Engedelmesen léptem oda a prémekkel és gyapjútakarókkal borított nyoszolyához,
melyen Nimue nyilvánvalóan minden este aludt. Az ágy fölé sötét, nyirkos sátor borult, én
pedig leültem az árnyékába, és karomban tartva ringatni kezdtem Nimuét. Zokogott. Nem
tudtam, miért teszi, így hát esetlenül tovább nyugtatgattam és ezalatt körbenéztem Merlin
s z o b á j á b a n .
Rendkívüli egy hely volt. Hegyekben álltak az öreg faládák és vesszőkosarak, melyek
zugaiban és hajlataiban vézna macskák ólálkodtak. Némely helyeken a halmok
összeborultak, mintha valaki keresett volna egy tárgyat a legalsó ládában, és nem
bajlódott volna azzal, hogy lerámolja a ládákat, ehelyett egyszerűen csak hanyatt döntötte
volna őket. Por borított be mindent. Kétlem, hogy a padlókat borító gyékényeket évek óta
bárki is bolygatta volna, bár sok helyen szőttesek vagy takarók borították, melyek békésen
oszladoztak egymás hegyén-hátán. A kamra bűze minden mást maga alá temetett;
örvénylő por, macskaürülék, nyirkosság, rothadás és döngölt föld bűze keveredett a
gerendákról lelógó gyógyfüvek annál inkább leírhatatlan aromájával. Az ajtó egyik felén
durva asztal állt, rajta összetekeredett, elporladó pergamenívekkel. Koponyák sorakoztak
az asztal feletti polcon, és amint szemem lassan hozzászokott a síri félhomályhoz,
legalább két emberi koponyát is felfedeztem közöttük. Megfakult pajzsok támaszkodtak
egy roppant agyagedénynek, melyből korhadt, rozsdamarta lándzsák meredeztek elő a
közöttük feszülő pókhálókkal. A falon keresztben egy jókora kard függött. Parázstartó
kosár tornyosult a tűzi hamu szürke halmai fölé, nem messze a nagy, tompán csillogó
réztükörtől, melyen, hihetetlen módon, a keresztény kereszt függött, rajta a karjainál fogva
kiszegezett Krisztus kicsavarodott, apró alakjával. A keresztet fagyöngybe burkolták,
eredendő gonoszsága elleni óvintézkedés gyanánt. Ágas-bogas agancsok meredeztek a
gerendákról, fonnyadt fagyöngyökkel; közébük óriási denevérek telepedtek, kiknek
ürüléke apró halmokban gyülekezett a padlón. A denevér a házban baljós előjelnek
számított, ámbár gyanítottam, hogy olyan hatalmas embereknek, mint Merlin vagy Nimue,
vajmi kevés félnivalója akad egy ilyen közönséges teremtménytől. Egy második asztalt
tálak, mozsarak, mozsártörők borítottak, rézből készült mérleg egy sor flaska meg
viasszal lepecsételt bödön mellett, melyek, mint azt utólag megtudtam, meggyilkolt
emberek sírhalmáról begyűjtött harmatot, összezúzott koponyák porát, nadragulyafőzetet,
mandragórát és csattanós maszlagot tartalmaztak, míg egy különös kőurna az asztal
mellett saskövek, tündérlevelek, koboldszögek, tündérnyársak, kígyókavicsok és
boszorkány-kövek furcsa elegyét hordozta magában, mindezt tollakkal, tengeri kagylókkal
és fenyőtobozokkal elegyítve. Soha életemben nem láttam még ily zsúfolt, ily mocskos és
ily lenyűgöző kamrát, helyet hagyva a feltételezésnek, hogy a szomszédos kamrák Merlin
tornyában legalább ily félelmetes csodákat rejtegetnek.
Nimue abbahagyta a sírást és most mozdulatlanul feküdt a karomban. Bizonyára felfigyelt
a helyiség felett érzett ámult viszolygásomra. – Soha semmit sem dob el – suttogta kábán
–, semmit. – Nem szóltam, csak simogattam és nyugtatgattam őt. Egy ideig kimerülten
feküdt, ám azután, hogy kezem felfedezőútra indult a köpenyen egyik apró melle felett,
dühödten siklott ki a kezem közül. – Ha ez az, amit akarsz – mondta –, menj inkább
Sebile-hez. – Szorosan összevonta magán a köpenyt, amint fürgén lemászott az ágyról,
és átvágott a szobán Merlin instrumentumokkal megrakott asztala felé.
Sikerült elmormolnom néhány esetlenül akadozó bocsánatkérést.
– Nem számít – hessegette el mentegetőzésemet. Hallottuk a hangokat odakint a Toron,
és még inkább a nagy csarnokban, az ajtó túlfelén, de senki sem próbált megzavarni
bennünket. Nimue addig kutakodott az asztalon a tálak, bödönök és csuprok között, míg
meg nem találta, amit keresett, egy fekete vulkáni kőből való kést, melynek pengéjét
csontfehér hornyolt él alkotta. Azután visszatért hozzám a dohos ágyba és letérdelt
mellém a deszkalapra, hogy egyenesen a szemem közé nézhessen. Köpönyege szétnyílt
a mellén és én nyugtalan ébredtem újfent mezítelensége tudatára, noha ő egyenesen
belém vájta tekintetét, hogy mást se tehettem, csak meredten visszabámultam rá.
– Hosszú ideig nem szólt, és a néma csendben szinte még a szívdobogásomat is hallani
véltem. Magában láthatóan már döntésre jutott, egyikére azon baljós döntéseknek,
melyek örökre kibillentik az életet addigi egyensúlyából, én pedig csak vártam, eltelve
rettegéssel, képtelenül arra, hogy megtörjem nehézkes és gyötrő mozdulatlanságomat.
Haja ziláltan omlott mellére, fehér, ék alakú arcát keretezve. Nimue nem volt sem
gyönyörű, sem érdektelen, noha arca birtokában volt az elevenségnek és életteliségnek,
ami elfedte a szabályos szépség hiányát. Homloka széles volt és magas, szeme sötét és
ádáz, orra élesen metszett, ajka szeles, arca keskeny. Ő volt ezenfelül a legokosabb
asszony, akit valaha is ismertem, és ez igaz volt azokban a napokban is, mikor még
jóformán a gyerekkorból is alig nőtt ki, de már magában hordozta ennek az
éleselméjűségnek szomorú magvát. Oly sokat tudott. E tudással született, vagy tán az
istenek akkor plántálták belé, mikor megmentették a vízbefúlástól. Gyermekként gyakorta
forralt képtelen és gonosz gondolatokat magában, ám most, megfosztva Merlin
útmutatásaitól, de erőtlen vállán tudva amannak minden felelősségét, már másmilyennek
láttam. Én is változtam persze, csakhogy az én változásom előre kiszámítható maradt: a
csontos, esetlen fiúból egy napon magas, vállas férfi kerekedik. Nimue a gyermeki létből
átáramlott a tekintélybe, mely tekintély egy álom nyomán szökkent szárba, melyen
magával Merlinnel osztozott, ám amelynek sohasem fogja annyira megadni magát,
ahogyan Merlin tette. Nimue egyaránt magában hordozta a mindenséget és az ürességet.
Inkább nézte volna végig, miként hal meg a világ az istentelenség űrébe süppedve,
mintsem egyetlen hüvelyknyit is engedett volna azoknak, kik beszennyezték az ő
Britanniáról alkotott tökéletes képét, melyet egészében saját briton isteneinek szentelt. És
most, előttem térdelve, jól tudtam, azon töpreng, érdemes vagyok-e rá, hogy megossza
velem ezt a szenvedélyes álmot.
Meghozta a döntést és közelebb húzódott hozzám. – Add a bal kezed – mondta.
Kinyújtottam felé.
Bal kezébe fogta felfelé mutató tenyeremet, és varázsigéket citált rá. Felismertem
Camulos nevét, a hadistenét, Manawydan fab Llyrét, Nimue külön bejáratú tengeri
istenségéét, Agronáét, a mészárlás istennőjéét, és az Arányló Aranrhodét, a hajnalfény
istennőjéét, noha a legtöbb név és bűbájos szó furcsa volt fülemnek, és olyan hipnotikus
hangon ismételgette őket Nimue, hogy teljesen elkábultam és révedt nemtörődömséggel
hallgattam, mígnem Nimue a késsel hirtelen végig nem szántott kitárt tenyeremen, és a
penge nyomán rémülten fel nem kiáltottam. Csitítgatott. Egy pillanatig a kés nyoma
hajszálvékony vonalként tekergőzött a tenyeremen, majd egyszeriben feltelt vérrel.
Nimue saját tenyerét is felvágta ugyanígy, miként az enyémet, majd a vágást az enyém
fölébe helyezte, és ujjaival megragadta az én érzéketlenné dermedt ujjaimat. Azután
ledobta a kést és felkapta köpenye sarkát, hogy kettőnk vérző keze köré tekerje. – Derfel
– szólalt meg lágyan –, míg kezeden ott a sebhely, és míg kezemen itt a sebhely, egyek
vagyunk. Egyetértesz?
Belenéztem a szemébe, és rögvest megértettem, hogy ez most nem holmi szeszély,
gyerekjáték, de olyan eskü, mely ezen a világon és talán a következőben is, egész
életemen át, kötni fog. Egy pillanatra megrémültem mindettől, ám azután bólintottam, és
valahogy sikerült szóra bírnom magam. – Egyetértek – válaszolta – És amíg tested
magán viseli e sebhelyet, Derfel – folytatta –, életed az enyém, és amíg testem hordozza
e sebhelyet, az életem a tiéd. Megértetted mindezt?
– Igen – feleltem. Lüktetett a kezem. Forrónak és duzzadtnak éreztem tagomat, míg az ő
keze parányinak és jegesnek tetszett a véres szorításban.
– Egy napon, Derfel – mondta Nimue –, szólítani foglak, és ha nem jössz, e heg
emlékeztessen az istenek előtt arra, hogy hamis baráttá, árulómmá és ellenségemmé
s z e g ő d t é l .
– Igen – mondtam.
Néhány pillanatig némán meredt rám, majd felmászott a prémtakarókra, ahol
összekuporodott a karomban. Furcsa érzés volt együtt feküdni vele, mialatt kezünk
továbbra is egybeforrt, de valahogy mégis sikerült kényelembe helyeznünk magunkat és
mozdulatlannak maradnunk. Hangok szüremlettek be a külső csarnokból és por örvénylett
a sötét kamrában, ahol denevérek aludtak és macskák portyáztak. Hideg volt, de Nimue
ránk terített egy szőrmetakarót, azután elaludt, pehelynyi súlyát dermedt jobb karomon
nyugtatva. Én éberen feküdtem, eltelve borzongással és zavarodottsággal afelett, miként
változtatta meg a penge mindörökre kettőnk kapcsolatát.
A délután közepén ébredt csak fel. – Gundleus eltávozott – szólalt meg álomittasan, bár
hogy ezt miként tudhatta, meg nem mondhatom; azután kiszabadította magát a
szorításomból, és lassan leoldozta a köpeny véráztatta csücskét még mindig összepréselt
kezünkről. A vér mostanra megalvadt és a rögök fájdalmasan váltak el sebeinktől, ahogy
szétszakítottuk kezünket. Nimue határozottan lépett a lándzsákhoz és leszakított egy
maréknyi pókhálót, majd vérző tenyeremre dörzsölte. – Hamarosan begyógyul – mondta
hanyagul, majd saját kezét holmi gyolcsokba törölve, kenyeret és sajtot keresett. – Nem
vagy éhes? – kérdezte.
– De, mindig.
Megosztoztunk az ételen. A kenyér száraz volt és áporodott, a sajtot pedig alaposan
megrágcsálták már az egerek. Legalábbis Nirnue szerint az egerek lehettek. – Meglehet,
a denevéreknek kellett – mondta. – Szeretik a denevérek a sajtot?
– Nem tudom – válaszoltam, majd habozni kezdtem. – Az egy szelídített jószág volt? –
Arra az állatra gondoltam, amit odakötözött a hajához. Ilyen dolgokat persze láttam már
korábban is, még ha Merlin maga sohasem beszélt róluk, miként famulusai sem, de
gyanítottam, hogy a különös ceremónia, mely során véres kezünk eggyé olvadt,
megnyerte számomra Nimue bizalmát.
És így is volt, mert Nimue a fejét rázta. – Ez egy ősrégi trükk, az ostobák elriasztására –
felelte. – Merlin tanított meg rá. Lábbéklyót kötsz a denevér lábára, mintha vadászsólyom
lenne, azután a szíj másik végét a hajadhoz kötözöd. – Végigfuttatta ujjait hollófekete
haján, és elnevette magát. – És mennyire megrémítette Tanaburst! Most mondd meg!
Egy ilyen nevezi magát druidának!
Engem ez cseppet sem mulattatott. Hinni akartam varázserejében, nem tudós
magyarázatot lelni rá holmi madárpóráz formájában. – És a kígyók? – kérdeztem.
– Egy kosárban tartja őket. És nekem kell őket etetnem. – Megborzongott, majd felfigyelt
kiábrándultságomra. – Mi a baj? – Az egész csak szemfényvesztés? – kérdeztem végül.
Nimue a homlokát ráncolta, és sokáig nem felelt. Azt hittem, már nem is kapok választ, de
végül mindent elmondott, és én jól tudtam, mialatt figyeltem, hogy azokról a dolgokról
mesél, melyekre Merlin tanította meg. A mágia, mint mondta, akkor történik, ha istenek és
emberek léte érintkezik, noha e pillanatokra az embernek vajmi kevés a befolyása. –
Hiába csettintek az ujjammal, attól még nem fog köd kerekedni – magyarázta –, holott
láttam már ilyent. Nem támaszthatom fel a holtakat, bár Merlin állítja, hogy látott már ilyet.
Nem támaszthatok villámot, mely agyoncsapja Gundleust, bármennyire is szeretném, ezt
csak az istenek tehetik meg. Pedig voltak idők, Derfel, amikor igenis megtehettük ezeket,
mikoron együtt éltünk isteneinkkel, és felhasználhattuk hatalmukat, hogy megóvjuk
Britanniát olyannak, amilyennek ők is akarták. Teljesítettük a parancsaikat, így igaz, de
azok mindig egybeestek a mi érdekeinkkel. – Összeütötte két tenyerét, nyomatékot adván
szavainak, majd megrebbent, amint megvágott bal tenyerében ismét szétáramlott a
fájdalom. – És akkor jöttek a rómaiak – mondta –, kik véget vetettek a békességnek.
– De hát miért? – vágtam közbe türelmetlenül, éppen eleget hallván. Merlin időről időre
elmesélte nekem, miként zúzták szét a rómaiak a britek és isteneik közti szent
szövetséget, de arra sohasem adott magyarázatot, miként történhetett ez meg, ha
isteneinknek ekkora volt a hatalma. – Miért nem győztük hát le a rómaiakat? – kérdeztem
most Nimuét.
– Mert isteneink nem akarták. Vannak gonosz istenek is, Derfel. És emellett ők nem
tartoznak nekünk szolgálattal, csak mi őnekik. Talán a szórakozásukra szolgált mindez?
Vagy talán őseink rúgták fel a paktumot, és az istenek büntetésből küldték ránk a
rómaiakat? Nem tudhatjuk, azt azonban igen, hogy a rómaiak immár elmentek, és Merlin
szerint ez esélyt kínál számunkra, egyetlen, soha vissza nem térő esélyt, hogy
visszaállítsuk Britannia nagyságát. – Mély, szenvedélytől fűtött hangon beszélt. – Újjá kell
építenünk régi Britanniánkat, az igazi Britanniát, istenek és emberek honát, és ha ezt
megtesszük, Derfel, ha képesek leszünk ezt megtenni, akkor az istenek hatalma lesz
j u t a l m u n k .
Hinni akartam neki. Mennyire hinni akartam, hogy röpke, betegségekkel terhes és halál
kísértette életünkben új remény kínálkozhat, hála a magasztos hatalommal megáldott,
természetfeletti teremtmények jóakaratának! – De hogyan érheted el mindezt ilyen
szemfényvesztő praktikákkal? – kérdeztem, alig leplezve csalódottságomat.
– Ó, Derfel! – Nimue válla megereszkedett. – Gondold csak végig! Nem mindenki érezheti
az istenek jelenlétét, csak azok, kiknek ez különleges kötelessége. Ha én gyengeséget
mutatok, akár egy pillanatra is, ha elveszítem hitemet, mivé lesz azok reménysége, akik
hinni akarnak? Ezek valójában nem trükkök, inkább... – itt egy pillanatra megállt, a
megfelelő szót kutatva
– ...hatalmi jelvények. Miként Uther koronája, uralkodói ékszerei, harci lobogói és a köve
Caer Cadarnnél. Ezek a dolgok tudatják, hogy Uther a mi királyunk, és nekünk eszerint
kell bánnunk vele, s így Merlinnek, amikor népe között jár, szintúgy viselnie kell
hatalmának jelképeit. Ez tudatja az egyszerű emberekkel, hogy ő az istenekkel érintkezik,
és a nép ezért féli a nevét. – Az ajtóra mutatott, melynek közepén még mindig ott
meredezett a lándzsa. – Amikor én átléptem azon az ajtón, mezítelenül, két kígyóval a
kezemben és egy halott ember lenyúzott bőre alá rejtett denevérrel a hajamban, egy
király, egy druida és egy sor sokat próbált harcos tekintélyével szegültem szembe. Egy
kislány, Derfel, egy uralkodó, egy druida és a királyi testőrség ellen. És ki győzött?
– Te.
– Tehát a szemfényvesztés működött, noha nem az én hatalmamban állt működtetni. Az
istenek hatalma volt az, csakhogy nekem hinnem kellett ebben a hatalomban, hogy
működésre bírhassam. És hogy hihess, Derfel, ennek kell szentelned egész életed. –
Immáron rendkívüli, lángoló szenvedély fűtötte szavait. – Minden nap minden percében
és minden éj minden percében nyitva kell állnod az istenek előtt, és ha ezt teszed,
eljönnek hozzád. Persze nem mindig akkor, amikor akarnád, ám ha sosem kérdezel,
sosem kaphatsz választ. De amikor válaszolnak, Derfel, ó, mikor végre megteszik, az
olyan csodálatos és rémisztő egyszerre, mintha szárnyaid nőnének, melyek a magasba
röpítenek. – Szeme vadul izzott, mialatt beszélt. Azelőtt sohasem hallottam így beszélni.
Nem is oly rég még gyermek volt, ám mostanra Merlin ágyasává, tudásának
letéteményesévé lett, s ez engem kimondhatatlan haraggal töltött el. Féltékeny voltam,
dühös, és nem értettem semmit. Nimue eltávolodott tőlem, fölém nőtt, és én semmit sem
tehettem ez ellen.
– Én nyitott vagyok az istenekre – szóltam sértődötten. – Hiszek bennük. A segítségüket
a k a r o m .
Megérintette arcomat bekötözött kezével. – Te harcos leszel, Derfel, és nem is
akármilyen. Jó ember vagy, őszinte, éppoly szálfaegyenes, mint Merlin tornyai, és nyomát
sem látom benned az őrületnek. Nem, egyetlen szikrányi őrület sincs benned. Azt hiszed,
követni akarom Merlint?
– Igen – feleltem neheztelve. – Tudom, hogy ezt akarod! – Igazából azért nehezteltem,
amiért nem nekem szánta magát.
Vett egy mély lélegzetet, és a tető félhomályába fúrta tekintetét, ahol két galamb
furakodott át a füstnyíláson, és most ott üzekedett a gerendák körül. – Néha – szólalt meg
– úgy érzem, férjhez kellene mennem, gyermekeket kellene szülnöm, figyelnem kellene,
hogyan nőnek fel, miként öregszem meg és halok el, de mindezen dolgok közül, Derfel –
s itt újra felém fordult –, csak a legutolsó fog megesni velem. Még a gondolatát sem
tudom elviselni, mi fog történni velem. Még a gondolatát sem tudom elviselni annak, mit
tesz velem a Bölcsesség Három Sebe, mégis tudom, kell. Kell!
– A Bölcsesség Három Sebe? – kérdeztem. Azelőtt soha nem hallottam erről.
– A Test Sebe – válaszolta Nimue –, a Büszkeség Sebe – itt kezét végighúzta combjai
között –, és a Szellem Sebe, ami a téboly. – Szünetet tartott, amint a borzadály kiült az
arcomra. – Merlin mindhármat elszenvedte, ezért annyira bölcs ember. Morgané lett a test
legszörnyűbb sebe, amit csak ember kitalálni képes, ám a másik kettő soha meg sem
érintette, s ezért ő soha sem fog igazán az istenekhez tartozni. Én e háromból még egyet
sem ismertem meg, de idővel meg kell szenvednem őket. Kell! – szólt ádáz indulattal. –
Kell, mert kiválasztott lettem.
– És én miért nem vagyok kiválasztott? – kérdeztem.
Megrázta fejét. – Hát nem érted, Derfel? Senki sem választhat, csakis te. Neked
magadnak kell meghoznod a döntéseidet. Mindez bármelyikünkkel megtörténhet. Ezért
gyűjti Merlin maga köré az árvákat, reménykedve benne, hogy azok különleges
képességek birtokában leledzenek, pedig ez csak keveseknél igaz.
Például nálad – szúrtam közbe.
– Mindenhol az isteneket látom – mondta Nimue egyszerűen. – Ők pedig látnak engem.
– Én még életemben nem láttam egyetlen istent sem – mondtam konokul.
Nimue csak mosolygott akaratosságomon. – Majd fogsz – mondta –, amint úgy gondolsz
Britanniára, Derfel, mintha szétfoszló köd szálai fűznék egymáshoz darabjait. Csupán
erőtlen szálak, itt meg ott, sodródva a szélben, elhalványulva. Mégis, ezek a mi isteneink,
s ha képesek leszünk fellelni és megbékíteni őket, ha ismét övükévé tesszük e földet,
akkor ezek a ködfoszlányok megsűrűsödnek és hatalmas, csodálatos ködöt szőnek, mely
beborítja földünket és megóv bennünket mindentől, mely rajta túl fekszik. Ezért élünk itt, a
Toron. Merlin jól tudja, hogy az istenek kedvelik e helyet, és hogy itt sűrű a szent köd,
melyet a mi feladatunk tovaterjeszteni.
– Ezzel foglalatoskodik Merlin most is?
Elmosolyodott. – Ebben a szent pillanatban, Derfel, Merlin éppen alszik. Ahogyan én is
azt fogom tenni. Neked nincs semmi dolgod?
– Fel kellene rónom a bérleteket – feleltem esetlenül. – A kamrák felteltek füstölt halakkal,
angolnákkal, fűzfa kosarakkal, szőtt ruhákkal, ólomrudakkal, faszénteknőkkel, sőt, a ritka
borostyán és gagát morzsáival teli edényekkel; a Beltainra esedékes téli bérletek, melyet
Hywelnek kellett egybegyűjtenie, felrónia, meg felosztani Merlin része és ama javadalmak
között, melyeket királyunk adóbehajtóinak adunk át.
– Akkor menj és számolj – mondta Nimue, mintha éppen semmi furcsaság nem történt
volna közöttünk, bár azért odahajolt hozzám és testvéri csókkal illetett. – Menj hát –
mondta ismét, én pedig kibotorkáltam Merlin kamrájából, hogy szembenézzek Norwenna
visszasomfordált kíséretének neheztelő, kíváncsi pillantásaival.
Közeledett a napéjegyenlőség. A keresztények istenük feltámadását ünnepelték, mialatt
mi óriási máglyákat gyújtottunk Beltain tiszteletére. A zsarátnokok ott izzottak a sötétben,
hogy új életet hozzanak a megújuló világba. Az első szász rablóhordák kezdtek
feltünedezni messze keleten, de egy sem merészkedett Ynys Wydryn közelébe. A siluriai
Gundleust sem láttuk többé. Gudovan, az írástudó feltette, hogy a házasság ezek után
végképp füstbe megy, és máris borongós jóslatokba bocsátkozott az északi
királyságokkal vívott újabb véres csatákat illetően.
Merlin nem tért vissza, és hírt sem hallottunk felőle.
Mordred herceg első fogai is kibukkantak. A legelső az alsó ínyt törte át, ami jó, hosszú
életet jelző ómen, noha Mordred arra használta frissen nőtt fogait, hogy véresre
harapdálja Ralla mellbimbóit, melyeken keresztül Ralla tovább táplálta saját dundi
fiacskáját is, ki ezáltal az anyatejjel együtt hercegi vért is szívhatott magába. Nimue
kedélye egyre javult, miként a napok hosszabbodtak. A sebhelyek tenyerünkön
rózsaszínből fehérre váltottak, majd árnyékos vonalakká húzódtak vissza. Nimue többé
nem említette őket.
Felséges urunk egy hetet Caer Cadarnben töltött, és az örököst is elszállították oda, egy
kiadós nagyapai inspekcióra. Uthernek bizonyára megelégedésére szolgált, amit látott, és
a tavasz előjelei is kegyesnek mutatkoztak, hiszen három héttel Beltain után hírét vettük,
hogy a királyság jövője, Norwenna jövője és Mordred jövője mind eldöntésre kerül a
Nagytanácsban, amilyent jó hatvan esztendeje nem tartottak már Britanniában.
Tavasz volt, zöldelltek a levelek, és mindez megújult reményekkel töltötte el a megújuló
földet.
A Nagytanácsot Glevumban, egy római városban tartották, mely a Severn-folyó mellett
feküdt, közel Dumnonia és Gwent határvonalához. Uthert négyökrös szekér szállította a
városba; az összes állatot galagonyaágakkal díszítették és zöld vásznakkal nyergelték.
Felséges urunk élvezte a nehézkes előrejutást nyár eleji királyságán, talán mert már ekkor
megérezte, hogy utoljára látja Britannia szépségét, mielőtt megtérne Cruachan
barlangjába és áthaladna a kardok hídján a túlvilágba. A sövények, melyeken ökrei oly
fáradságos munkával vonszolták keresztül, fehérek voltak a galagonyától, a fák oldalain
harangvirágok kéklettek, míg a búza, a rozs és az árpa mezein pipacsok lángoltak, és
majd minden kaszáló harisok recsegésétől volt hangos. Felséges urunk lassan haladt,
gyakorta megállván a településeknél és villáknál, hol gondosan tanulmányozta a
gazdaságokat és termeket, és tanácsokat osztogatott azoknak, kik nálánál sokkal jobban
tudták, miként fedjék be a cserzőkádakat vagy miskárolják a kan disznót. Aquae Sulisnél
forró fürdőt vett, és olyannyira felépült, hogy amint elhagyta a várost, egy teljes mérföldet
gyalogolt, mielőtt újfent visszasegítették volna prémmel bélelt szekerébe. Bárdjai kivétel
nélkül elkísérték, miként tanácsadói, seborvosai, énekesei és szolgálói is, valamint
válogatott harcosai, kik felett Owain, bajnoka és testőrkapitánya parancsnokolt. Mindenki
virágokkal ékesítette magát, míg a harcosok lefelé tartották pajzsaikat, így mutatván, hogy
békességben érkeztek, noha Uther túl öreg és túl elővigyázatos volt ahhoz, hogy ne adjon
parancsot minden egyes nap a lándzsahegyek megfenésére.
Én magam gyalog mentem Glevumba. Nem volt ott semmi keresnivalóm, Uther azonban
üzent Morgannek, hogy vegyen részt a Nagytanácsban. Nők jelenlétét rendszerint nem
tartották kívánatosnak egyetlen tanácsban sem, lett légyen az nagy vagy kicsi, ám Uther
hite szerint senki sem képviselhette különbül Merlint Morgannél, így hát Merlin hiánya
felett érzett kétségbeesésében érte küldetett. Morgan emellett Uther édesleánya is volt,
akiről felséges urunk gyakorta szerette megjegyezni, hogy aranyba csomagolt fejében
több értelem lakozik, mint tanácsadói koponyájában együttvéve. Morgan tartozott
felelősséggel Norwenna egészségéért, és a tanács Norwenna jövőjéről is dönteni
szándékozott, még ha magát Norwennát senki sem hívta vagy kérdezte meg. Ő Ynys
Wydrynben maradt, Merlin feleségének, Guendoloennek a felügyelete alatt. Morgan
Sebile-en kívül legszívesebben senkit sem vitt volna magával, ám Nimue az utolsó
pillanatban a maga sajátos modorában bejelentette, hogy ő is utazik, és hogy én fogom őt
e l k í s é r n i .
Morgan ribilliót csapott, természetesen, de Nimue az idősebb asszony méltatlankodását
higgadt egykedvűséggel szerelte le. – Parancsot kaptam – mondta Morgannek, és amikor
Morgan élesen metsző hangon tudni akarta, hogy mégis kitől, Nimue csak mosolygott.
Morgan kétszer akkora volt, mint Nimue, mind méretét, mind korát tekintve, ám azzal,
hogy ágyába fogadta, Merlin olyan hatalom letéteményesévé tette Nimuét, mellyel
szemben az idősebb asszony kényszerűen a meghátrálást választotta. Ellenezte az én
részvételemet is. Tudni akarta, miért nem éri be Nimue Lunetével, a másik írrel Merlin
gyülevészhadából? Egy olyan fiú, mint én, érvelt Morgan, nem illő kíséret egy fiatal nő
számára, és amikor Nimue még erre sem tett egyebet, mint mosolygott, Morgan elébe
köpte, hogy beszélni fog Merlinnek Nimue irántam táplált gyengéd vonzalmáról és ezzel
véget vet Nimue hatalmának, ám az erőtlen fenyegetés hallatán Nimue egyszerűen a
képébe nevetett és elfordult.
Engem nemigen érdekelt a vita. Egyszerűen menni akartam Glevumba, hogy lássam a
bajvívókat, hogy halljam a bárdokat, hogy figyeljem a táncosokat, és mindenekelőtt, hogy
Nimuéval lehessek.
Így indult hát el az össze nem illő négyes Glevum irányába. Morgan, furkósbottal a
kézben, a nyári nap fényében fürdő aranymaszkkal az arcán, legelöl lépdelt, és sántítása
minden nehézkes léptét a Nimue jelenlétét helytelenítő gesztussá erősítette fel. Sebile, a
szász rabszolga, két lépéssel úrnője után loholt, az ágytakarókkal, szárított gyógyfüvekkel
és edényekkel roskadozó csomagok alatt görnyedezve. Nimue és én mögöttük haladtunk,
mezítláb, hajadonfőtt, teher nélkül. Nimue hosszú, fekete úti köpenyt viselt fehér köntöse
felett, melyet derékban közönséges vert kötéllel szorított el. Hosszú, fekete haját magasra
feltűzte és egyetlen ékszert sem viselt, még egy csupasz tűt sem, amivel köpenyét
összetűzhette volna. Morgan nyakát nehéz aranylánc övezte, ordasbarna palástját két
melltű is egybefogta – egyiküket háromszarvú rőtvad díszítette, a másik a súlyos
sárkányos fibula volt, melyet Uther adott neki Caer Cadarnben.
Élveztem az utazást. Három napig tartott, lassú ütemben, Morgan nehézkes járása miatt,
de a Nap szüntelen sütött ránk, és a római utak megkönnyítették a haladást. Szürkületkor
megkerestük a legközelebbi törzsfő csarnokát, és tisztelet övezte becsült vendégként
tértünk nyugovóra a friss szalmával teli csűrben. Rajtunk kívül kevesen utaztak, és
valamennyien utat adtak nekünk, felismerve Morgan aranyának sápadt csillogásában a
hatalom jelvényét. Korábban figyelmeztettek ugyan a gazdátlan, nincstelen férfiakra, kik
megrabolják az utazókat, ám minket egy sem fenyegetett, talán mert Uther katonái,
felkészülvén a Nagytanácsra, átfésülték az erdőket és hegyeket az útonállók nyomában,
így mi tucatnyinál is több karóba szúrt, rothadó tetem mellett folytathattuk utunkat,
melyeket figyelmeztetés gyanánt hagytak maguk mögött. A jobbágyok és rabszolgák
rendre letérdeltek Morgan előtt, a kalmárok utat engedtek, és csupán egyetlen utazó
merte megkérdőjelezni tekintélyünket, egy borzas szakállú pap, nyomában rongyos
követőivel, csupa szánalmas kinézetű asszonnyal. A keresztény nyáj az út szélén táncolt,
magasztalván a keresztre feszített Urat, ám amikor a pap meglátta Morgan csillogó arany
álarcát meg a háromszarvú rőtvadat és a sárkányt a fibulákon, nekirontott Morgannek,
mint a Gonosz teremtményének. A pap nyilván azt gondolta, hogy egy ilyen torz, sántikáló
asszony könnyű prédának bizonyul az igazságtételhez, pedig a nyomorúságos útszéli
prédikátor, feleségével és szent szajháival, közelébe se érhetett Igraine lányának, Merlin
famulusának, Arthur nővérének. Morgan mindössze egyetlen csapást mért rá szilaj
botjával, mellyel kibillentette keresztény testvérét az egyensúlyából, egyenesen bele a
csalánnal sűrűn benőtt árokba, majd továbbhaladt anélkül, hogy egyetlen pillantására is
méltatta volna. A pap nyája visongott és széjjelszéledt. Némelyek imádkoztak, mások
szitkokat köpdöstek, de Nimue úgy siklott keresztül rosszindulatuk ingoványán, mint egy
s z e l l e m .
Nem hordtam magamnál fegyvert, hacsak husángomat és késemet nem számoljuk lovagi
felszerelés gyanánt. Kardot és lándzsát is hozni akartam magammal, hogy felnőttnek
tűnjek, de Hywel azonmód csipkelődni kezdett, hogy nem oktalan vágyai teszik ki a férfit,
de sokkal inkább cselekedetei. Oltalmamra azért kaptam tőle egy bronz nyakbavalót,
melynek dísze Merlin Szarvasistenét ábrázolta. Senki emberfia, állította, nem merne
szegülni Merlin hatalmának. Akárhogy is, férfihoz illő fegyver hiányában haszontalannak
éreztem magam.
– Miért kellene itt lennem? – kérdeztem Nimuét.
– Mert fogadalmat tettünk, kedvesem – felelte Nimue. Már jócskán magasabb voltam
nála, ám ő mégis szinte becézgetve szólt hozzám. – És mert Bel téged és engem
választott, és ha ö minket választ, nekünk egymást kell választanunk.
– Akkor hát miért kell nekünk kettőnknek Glevumba mennünk? – akartam tudni.
– Mert Merlin ezt kívánja tőlünk, természetesen azért.
– Ő is ott lesz? – kérdeztem mohón. Merlin oly régóta távol volt már, és nélküle Ynys
Wydryn nap nélküli égbolthoz volt hasonlatos.
– Nem – felelte nyugodtan, bár hogy miként tudhatta Merlin vágyát, fel nem foghattam,
mikor Merlin még mindig a távolban járt és a Nagytanácsba hívó szó jócskán indulása
után ért el hozzánk.
– És mit fogunk tenni, ha majd Glevumba érünk?
– Tudni fogjuk, ha odaérünk – felelte rejtelmesen, és nem adott további magyarázatot.
Glevum, amint sikerült felülkerekednem a pöcegödrök mindent elborító bűzén,
csodálatosan különösnek tetszett. Alaposan különbözvén a néhány elszórt villától Merlin
birtokának peremén, melyeket majorsággá alakítottak, ez volt az első igazán római
település, amit életemben láttam, és csak a számat tátottam a látnivalókon, akár egy ma
született kiscsirke. Az utcákat szorosan egymáshoz illeszkedő kövezet burkolta, és noha
a rómaiak távozása óta eltelt számos esztendőben az utak ereszkedésnek indultak,
Tewdric király emberei lehetőségeikhez mérten minden tőlük telhetőt megtettek, hogy
elejét vegyék a károsodásnak, kihúzgálva a gyomot és félresöpörve a szennyet, amitől a
város mind a kilenc utcája kiszikkadt folyómederre emlékeztetett. Nem volt könnyű
előrejutni, ráadásul Nimuét és engem időről időre megnevettetett a lovak látványa, amint
kétségbeesetten igyekeztek tovahaladni a csúszós köveken. Az építmények legalább oly
furcsák voltak, mint az utak. Mi fából, zsúpszalmából, vályogból és vesszőfonatból
ácsoltuk csarnokainkat és házainkat, ám ezek az egymásnak támaszkodó római házak
mind kőből és furcsa, keskeny téglákból épültek, noha az évek során némelyikük magába
roskadt, foghíjat támasztva a hosszan sorakozó alacsony házak között, melyek tetejét
furcsamód égetett agyagcserepek fedték. A fallal övezett város a Severn átkelőjét
oltalmazta, két királyságot elválasztva egymástól, egy harmadik közelségében, nem
csoda hát, hogy híres kereskedelmi központtá nőtte ki magát. Fazekasok dolgoztak
házaikban, aranyművesek görnyedtek asztalaik fölött, ökrök bőgtek rémülten a
mészárszékeken, a piactér előtt, hol a nyüzsgő falusi nép kínálta eladásra a vajat,
cserzett bőröket, füstölt halakat, mézet, festett kelmét és frissen nyírt gyapjút. Ám minden
látnivaló közül a legpompázatosabb, legalábbis az én szememben, Tewdric király serege
volt. Rómaiak voltak, mint azt Nimue elmondta, vagy hát legalábbis római módra élő
britonok. Valamennyien rövidre nyírt szakállt viseltek, és ugyanúgy öltözködtek szilaj bőr
lábbelikbe, rövid bőrszoknyájuk alá húzott gyapjúharisnyákba. Az idősebb katonák
bronzlemezeket is varrtak szoknyáikra, és amikor e páncélokba öltözötten masíroztak az
utcákon, azok úgy csörömpöltek, akár a kolompok. Minden katona fényesre sikált
mellvértet, hosszú, vörhenyes színű köpenyt és bőrsisakot is viselt, melynek felső részét
taréjjá varrták össze. Némely ilyen sisakot még tollakkal is díszítettek. A harcosok rövid,
széles pengéjű kardot hordtak maguknál, valamint hosszú lándzsát, fényezett nyéllel, és
hosszúkás, fából és bőrből készült pajzsot, Tewdric bikafőjével. Valamennyi pajzs
ugyanakkora volt, valamennyi lándzsa ugyanolyan hosszú, és valamennyi harcos
ugyanarra az ütemre menetelt – rendkívüli látvány volt, mely először megnevettetett, bár
később már hozzászoktam.
A város közepén, ahol a négy kaputól kiinduló négy utca találkozott egy roppant nyílt
téren, hatalmas és csodálatos építmény magasodott. Még Nimue is tátott szájjal meredt
rá, hisz ily építményt élő ember aligha emelhetett; oly magas volt, oly vakítóan fehér és
szögletesen sarkított. Pillérek tartották a magas tetőt, és a háromszögletű teret a tető
csúcsa és az oszlopfők között mindenfelé a fehér kőbe metszett fantasztikus képek
töltötték ki, melyek csodálatos embereket ábrázoltak, kik lovaik patáival tapodtak
ellenségeiken. A kőemberek kőlándzsákat tartottak kezükben, fejükön kősisakokat
viseltek. A képek némelyike lehullott a falról vagy felfakadt a fagyoktól, nekem mégis
csodálatosnak tűntek, noha Nimue, miután alaposan megbámulta őket, kiköpött, hogy
elűzze a gonoszt.
– Nem tetszenek? – kérdeztem neheztelve.
– A rómaiak istenek próbáltak lenni – válaszolta –, amiért is az istenek porig alázták őket.
A tanácsnak nem szabadna itt gyülekeznie.
A Nagytanács azonban mégis Glevumba hívatott össze, és Nimue ezen mit sem
változtathatott. Itt, római földön és fasáncok övezve, várt eldöntésre Uther királyságának
s o r s a .
A király még előttünk megérkezett a városba. Egy másik magas épületben nyert
elszállásolást, ami a pilléreken álló csarnokkal nézett szemközt, a tér túlsó oldalán. Nem
mutatott sem meglepetést, sem kelletlenséget Nimue láttán, talán mert azt gondolta, hogy
csak Morgan kíséretének tagja, és valamennyiünknek egyetlen kamrát adott a ház hátsó
részében, ahol a tűzhelyek füstölögtek és a szolganép civakodott. Felséges urunk katonái
szinte faragatlan bugrisoknak tetszettek Tewdric fénylő harcosaival összehasonlítva. A
mieink hosszú hajat hordtak, szakálluk elvadult, foltozott, mocskos köpenyük a
legkülönfélébb színekben pompázott, hosszú kardokat, nyersen kidolgozott lándzsákat
viseltek, és kerek pajzsokat, melyeken Uther sárkánya kezdetlegesen hatott Tewdric
gondosan felfestett bikái mellett.
Az első két napot az ünnepségekre tartották fenn. A két királyság harcosai a falakon kívül
vívtak barátságos küzdelmeket egymással, noha amint Owain, Uther bajnoka lépett az
arénába, Tewdric király két legjobb harcosát küldte ellene. Dumnonia hírhedett hőse
sebezhetetlen harcos hírében állt, és annak is tűnt, amint megállt a tündöklő nyári nap
alatt, mely megcsillant hosszú kardján. Hatalmas ember volt, tetovált karral, izzadságtól
csatakos, hatalmas mellkassal, és borzas szakállal, melyet legyőzött ellenségei kardjából
kovácsolt harci gyűrűk ékesítettek. Küzdelme Tewdric két katonája ellen színleg
barátságos küzdelemnek indult, noha a színlelésnek vajmi kevés jelét lehetett látni, amint
Gwent két hőse Owainre rárontott. A három férfi úgy harcolt, akárha gyűlölet fűtené őket,
és olyan kardcsapásokat váltott egymással, melyek hangja bizonyára még a távoli
északon fekvő Powysig is elért, és alig néhány perc után verítékük vérrel vegyült, tompa
élű kardjaik hegye kicsorbult, és mindhárom férfi kimerülten vonszolta magát, ámbár a
küzdelem Owain javára látszott eldőlni. Roppant mérete ellenére Owain fürgén mozgatta
kardját, és csapásaiba így is hihetetlen erőt vitt. A tömeg, mely a környék összes tájáról
ide sereglett, s ezáltal egyenlően képviselte mind Uther, mind Tewdric királyságát,
megvadult bestiaként, üvöltve biztatta embereit a mészárlásra, míg Tewdric, látván az
elszabadult szenvedélyeket, földre nem ejtette pálcáját, véget vetve ezzel a küzdelemnek.
– Barátok vagyunk, ezt ne feledjétek – mondta a három férfiúnak, és Uther, ki egy fokkal
feljebb ült Tewdricnél, miként az neki kijárt, bólintott egyetértése jeléül.
Uther testesnek és betegesnek tűnt; teste felpüffedt a bent rekedt folyadéktól, arca
sárgás volt és petyhüdt, légzése nehézkes. Hordszéken vitték ki a harcmezőre is, hol
némán gubbasztott trónusán, súlyos köpenyébe bugyolálva, mely elrejtette drágakövekkel
kihányt övét és tömör vert arany láncait. Tewdric király vérbeli rómaiként öltözött, miként
nagyapja valódi római is volt, ami megmagyarázta idegen csengésű nevét is. A király
nagyon rövidre nyírva hordta haját, szakállat egyáltalán nem növesztett, és fehér tógába
burkolta testét, melyet aprólékosan összeráncolva igazított el egyik vállán. Magas, vékony
férfiú volt, noha kecses mozdulatai, és – jóllehet még nem sok nyarat tudhatott háta
mögött – szomorú, bölcs arckifejezése sokat öregített rajta. Királynéja, Enid, furcsa,
csigavonalban tekergő fonatban viselte haját, a feje tetején feltornyozva, s emiatt olyan
szögletes esetlenséggel kényszerült mozogni, akár egy újszülött csikó. Arcát vastagon
beborította valami fehér paszmag, rögzítve rajta a végtelen unalom egykedvűen üres
kifejezését. Fia, Meurig, Gwent örököse, izgága, tíz év körüli kisgyermek volt, aki anyja
lábánál kuporgott, és akit apja minden alkalommal jól hókon vágott, amikor az orrát
kezdte túrni.
A harci küzdelmet követően a hárfajátékosok és bárdok mérték össze tudásukat. Cynyr,
Gwent bárdja, Uther diadalát énekelte meg, melyet Caer Idernnél aratott a szászok felett.
Később ébredtem csak rá, hogy bizonyára Tewdric rendelte a darabot, a nagy király
dicsőítésére, akinek ez feltétlenül kedvére szolgált, hisz mosolyogva követte a versszakok
végeláthatatlan sorát, és elégedetten bólintott, valahányszor egy-egy harcosát név szerint
is megemlítették. Cynyr zengő hangon kántálva idézte fel a dicsőség perceit, és amint
azokhoz a sorokhoz ért, melyekben Owain ezrével mészárolta le a szászokat, a
megfáradt, elcsigázott harcos felé fordult, miközben Tewdric egyik harcosa, aki alig egy
órája még minden erejével igyekezett ledönteni lábáról a nagy embert, felállt, és magasba
emelte Owain kardforgató karját. A tömeg üvöltött, majd egy emberként kezdett nevetni,
amint Cynyr, egy asszony hangját imitálva, leírta, miként könyörögtek a szászok
kegyelemért. Apró, rémült léptekkel szaladgált a mezőn, néha lekuporodva, mikéntha
rejtőzködne, és a tömeg örvendezett. Mennyire örültem én magam is, hisz szinte láttam
magam előtt ama gyűlöletes szászokat gyáván megfutamodni, éreztem kiömlő vérük
bűzét, és hallottam a hollók szárnycsapkodását, amint tetemeikre telepedve szaggatják
húsukat, ám ekkor Cynyr teljes magasságában kiegyenesedett és hagyta köpenyét
lecsusszanni kékre mázolt mezítelen testéről, majd énekelni kezdte az istenek
diadalénekét, kik kegyesen tekintettek le Utherre, Dumnonia, magasztos királyára,
Britannia Pendragonjára, ki legyőzte az ellen királyait és törzsfőit és bajnokait. Azután,
még mindig mezítelenül, a bárd arccal a földre borult Uther trónja előtt.
Uther prémes köpenye alatt matatva idővel fellelte a fakó vert arany láncot, melyet Cynyr
felé hajított. A dobás erőtlenre sikeredett és a nyakék a fából ácsolt emelvény szélére
esett, nem messze onnét, ahol a két király trónolt. Nimue egész belesápadt a baljós
előjelbe, ám Tewdric higgadtan felemelte a láncot és odavitte a fehér hajú bárdnak, kit a
király saját kezével állított fel.
Miután a bárdok elvonultak, és a Nap kezdett lebukni a nyugati hegyek sötét koronái
mögött, melyek a siluriai királyság határvonalát jelölték, lányok léptek elő, hogy virágokkal
ékesítsék a királynőket, noha most csak egy királynő foglalt helyet a díszemelvényen,
Enid. A lányok, kik Uther asszonyának virághalmait hordozták, egy kínosan hosszú
pillanatig tanácstalanul toporogtak, ám ekkor maga Uther oldotta meg a kényes helyzetet,
Morganre mutatva, aki egy alacsony padon ücsörgött az emelvény mellett, a lányok tehát
megkönnyebbülten léphettek előre, hogy az íriszeket, gyöngyvesszőket és kosborokat elé
halmozzák. – Úgy néz ki, mint egy hatalmas nokedli – sziszegte Nimue a fülembe –,
petrezselyemmel körítve.
A Nagytanácsot megelőző este keresztény istentiszteletet tartottak a város közepén
magasodó óriási épület csarnokában. Tewdric meggyőződéses keresztény lévén követői
társaságában vett részt az eseményen, kik valósággal elárasztották a vasketrecekben
izzó tüzekkel világított roppant termet. Esett aznap este, és a zsúfolt csarnok verítéktől,
nyirkos gyapjútól, füsttől bűzlött. A nők baloldalt álltak, míg a férfiak a jobb oldalon, bár
Nimue a maga higgadt egykedvűségével figyelmen kívül hagyta a láthatóan bevett
gyakorlatot, és felmászott egy talpazatra, mely a köpenyes, fedetlen fejű férfiak sötét
tömege mögött magaslott. Több ilyen emelvényt is láttam, bár a legtöbbet mindenféle
szoboralakok koronáztak meg, ám a miénk üres volt, és épp elegendő helyet biztosított
számunkra, hogy leüljünk s onnét figyeljük meg a keresztény rituálét – bár elsőként sokkal
inkább hatást gyakorolt rám a csarnok roppant belső tere, melyhez foghatót még
életemben nem láttam, és amely oly hatalmas volt, hogy egész fecskecsaládok élték itt
életüket, bizonyára azt gondolván a római teremről, hogy az maga a kerek világ. A
fecskék mennyországát egy ívelt tetőszerkezet alkotta, melyet egykor fehérre vakolt és
fali festményekkel borított hatalmas pillérek támasztottak alá. A képeknek csupán
töredékei maradtak fenn: ki tudtam venni egy szarvas, villás farkú tengeri lényt, és két
asszonyt, amint egy kétfülű kupát tart a magasba.
Uther nem volt jelen a csarnokban, keresztény harcosai azonban annál inkább, miként
Bedwin püspök is, a király tanácsadója, aki segédkezett a ceremónián, melyet Nimue és
én rejtekhelyünkről úgy figyeltünk, mint két pajkos kisgyerek, aki kihallgatja, miről
beszélnek az idősebbek. Tewdric király persze ott volt, s vele együtt néhány alkirály és
herceg is, kik a másnapi Nagytanácsra érkeztek. A méltóságok a csarnok elülső részében
ültek, ám a fények mégsem az ő székeik körül lángoltak, de sokkal inkább a keresztény
papokra irányultak, kik asztaluk körül gyülekeztek. Ez volt a legelső alkalom, hogy
megfigyelhettem ezeket a teremtményeket, amint különös rítusaikat végrehajtják. –
Egészen pontosan mit is jelent az, hogy valaki püspök? – kérdeztem Nimuét.
– Olyan, mint a druida – felelte, és valóban, akárha druidák lennének, valamennyi
keresztény pap kopaszra borotváltatta koponyája elülső részét. – Csak nincs semmilyen
képzettségük – tette hozzá Nimue gúnyosan –, és nem tudnak semmit.
– Ezek mind püspökök? – kérdeztem, hiszen temérdek ilyen borotvált alakot láttam
jönni-menni, és meghajolni a fényes asztal előtt a terem túlsó végében.
– Nem. Némelyikük csak pap. Ők azok, akik még a püspököknél is kevesebbet tudnak –
nevetett fel.
– Papnőik nincsenek?
– Ebben a vallásban – felelt Nimue lekicsinylőén – a nők csupán azért vannak, hogy a
férfiaknak engedelmeskedjenek. – Kiköpött, hogy távol tartsa a gonoszt, mire a közelben
álló harcosok némelyike helytelenítő pillantást vetett felénk. Nimue ügyet sem vetett rájuk.
Szorosan összevonta magán sötét köpenyét, és átkarolta a térdét, melyet szorosan
felhúzott a melléhez. Morgan megtiltotta nekünk, hogy részt vegyünk a keresztények
ceremóniáján, ám Nimue már nem követte Morgan parancsait. A tüzek rőt fényénél
arcára sötét árnyék borult, és szeme megcsillant.
A furcsa papok tovább kántáltak és énekeltek görög nyelven, mely egyikünk számára sem
mondott semmit. Tovább hajbókoltak, mely nyomán az egész gyülekezet lebukott, majd
nagy nehezen ismét lábra kászálódott, és minden ilyen áhítatos lebomlást rendszertelen
csörömpölés jelzett a csarnok jobb oldala felől, amint a száznál is több hüvelyébe dugott
kard a kőpadlóhoz verődött. A papok, miként a druidák, egyenesen kitartották karjukat az
oldaluk mentén, mialatt imádkoztak. Valamennyien különös köntöst viseltek, hasonlatosat
Tewdric tógájához, melyek fölé rövid, díszes palástot húztak. Énekeltek és a tömeg
visszaénekelt nekik, és néhány asszony, aki a törékeny, fehérre meszelt arcú Enid
királynő mögött gyülekezett, máris sikoltozni és reszketni kezdett a révülettől, holott a
papok figyelmükre sem méltatták őket, csak tovább énekeltek és zsolozsmáztak.
Egyszerű kereszt állt az asztalon, mely felé valamennyien meghajoltak, mialatt Nimue
jelet rajzolt magára az ártó szellemek ellen, és oltalmazó varázsigéket rebegett.
Hamarosan mindketten eluntuk magunkat, és már éppen ki akartam surranni, hogy
megbizonyosodjam róla, nem mulasztunk-e el valamit a kinti ünneplésből, amikor az
éjszaka nyelve hirtelen helyt adott Britannia nyelvének, amint egy fiatal pap beszédet
kezdett intézni a tömeghez.
A fiatal pap Sansum volt, és én ezen az éjszakán láttam meg először a szentet. Nagyon
fiatal volt még ekkor, fiatalabb minden püspöknél, ám már ekkor is a jövő emberének
tartották, a kereszténység reményének, és a püspökök szántszándékkal engedték át neki
a tisztességet, hogy a szentbeszédet megtartván is előrébb juthasson.
Sansum mindig is sovány, ösztövér ember volt, egyenes, mint a szálfa, élesen metszett,
simára borotvált állal és hangsúlyos homlokkal, mely fölött tonzúrázott hajzata mereven
és feketén meredezett, akár a galagonyasövény, noha a sövényt inkább nyírták a fejtetőn,
s így az fekete tollbokrétaként meredezett füle felett. – Olyan, mint Lughtigern – suttogta a
fülembe Nimue, nekem pedig hangosan fel kellett nevetnem, hiszen Lughtigern az
Egérkirály volt a gyermekmesékben, egy folyton dicsekvő és hencegő teremtmény, aki
azonnal bebújik a lyukjába, amint veszély közeleg. Ez a tonzúrás Egérkirály a
prédikáláshoz azonban kétségkívül nagyon értett. Az előtt az éjszaka előtt
egyetlenegyszer sem hallottam Jézus Krisztus urunk evangéliumát, és még ma is
megborzongok, ha visszagondolok rá, milyen beteggé tett az az első szentbeszéd, és
nem felejtem el azt a magasztosságot sem, amiként előadták. Sansum egy második
asztalon állt, hogy lásson és láthassák, és némelykor, a prédikáció hevében, az
fenyegetett, hogy lezuhan az asztal peremén, és paptársainak kellett őt ettől
visszatartania. Végig reménykedtem benne, hogy csak leesik, de valamiképp mindig
sikerült visszanyernie az egyensúlyát.
Elég hagyományos módon fogott bele a beszédbe. Hálát adott az Istennek a nagy
királyok és magasztos hercegek jelenlétéért, kik eljöttek meghallgatni az evangéliumot,
majd kellően cikornyás tisztelettel adózott Tewdric király előtt is, mielőtt belekezdett volna
kirohanásába, melyből lassan kibontakozott Britannia jelenkori állapota, legalábbis
keresztény szemmel nézve. Sokkal inkább volt ez, mint később felismertem, politikai
vitaindító, szentbeszéd helyett.
Britannia szigete, kezdte Sansum, Istennek tetsző. Különleges föld, elválasztva más
földektől és övezve ragyogó tengerekkel, melyek oltalmazzák a ragályoktól, eretnekségtől
és ellenségtől egyaránt. Britannia, folytatta, nagy tehetségű uralkodókkal és félelmetes
harcosokkal is megáldatott, e szigetet az utóbbi időkben mégis idegenek dúlják fel,
kardélre hányván falvait és azok lakóit. A gyűlöletes szászok őseink földjére törnek és
pusztulást hoznak magukkal. A rettegett szászok felforgatják őseink sírjait, erőszakot
tesznek asszonyainkon és lemészárolják gyermekeinket, márpedig ilyen dolgok nem
történhetnének meg, tételezte fel Sansum, hacsak nem Isten akaratából, és vajon miért
fordított hátat Isten az ő szeretett és kiválasztott gyermekeinek?
Mert, jelentette ki, azok a gyermekek elzárják a fülüket szent üzenete elől. Britannia
gyermekei még mindig fák és kövek előtt hajlonganak. Az úgynevezett szent ligetek még
mindig állanak, szentélyeikben még mindig holtak koponyáit őrzik, melyeket
emberáldozatok vére öntöz. Ilyen dolgokat vajmi ritkán tapasztalni a városokban, mondta
Sansum, ahol nagy számban élnek a jó keresztények, ám a vidék, figyelmeztetett, még
mindig a pogányság bűnében fetreng. Bármily kevés druida maradt is Britanniában,
minden völgyben és minden tanyaházban találni férfiakat és nőket, kik druidaként
cselekszenek, kik élő teremtményeket áldoznak holt köveknek, kik bűbájjal és
amulettekkel igyekszenek megtéveszteni az egyszerű embereket. Még a keresztények is,
és itt Sansum mogorva tekintettel mérte végig gyülekezetét, pogány javasasszonyokhoz
viszik betegeiket, és pogány jósokhoz álmaikat, s amíg az ilyen gonosz praktikák
bátorítást nyernek, addig kárhoztatja Isten Britanniát az erőszakra, az öldöklésre és a
szászokra. Megállt, hogy lélegzethez jusson, én pedig megérintettem a láncot a
nyakamban, mert ekkor már jól tudtam, hogy ez az őrjöngő Egérkirály ádáz ellensége
Merlinnek és az én barátomnak, Nimuénak. Bűnösök vagyunk! – üvöltött fel hirtelen
Sansum, kiterjesztve karját, mialatt az asztal szélén billegett, és valamennyiünknek meg
kell térnünk. Britannia királyainak, mondta, szeretniük kell Krisztust és az Ő Szent Anyját,
és csak Britannia egésze egyesül Istenben, akkor teszi Isten egésszé Britanniát.
Mostanra a tömeg zajos tetszésének is hangot adott, be-bekiabálva, fennhangon
esedezve Isten könyörületéért, halált követelve a druidákra és minden követőjükre.
Rettenetes volt.
– Gyere – súgta oda Nimue. – Eleget hallottam. Lecsusszantunk a talpazatról és utat
törtünk magunknak a tömegen keresztül, mely még a hatalmas csarnok külső tereit is
elárasztotta. Szégyenemre legyen mondva, feltartottam köpönyegemet egészen szőrtelen
államig, csak hogy senki se láthassa meg láncomat, mialatt fürgén követtem Nimuét a
lépcsőkön át a huzatos térre, melyet minden oldalról lobogó fáklyák fénye világított be. A
nyugat felől szemerkélő eső nyomában az utcák kövei fénylően tükrözték vissza a
tüzeket. Tewdric egyforma katonái mozdulatlanul álltak őrt a tér oldalai mentén, Nimue
pedig egyenesen a tér közepére vezetett, ahol hirtelen megtorpant és kacagni kezdett.
Először csak elfojtott kuncogás hallatszott, majd túláradó nevetés, mely hamar heves
tettetetésbe és szilaj üvöltésbe torkollt, s visszaverődve Glevum háztetőiről egyenesen a
mennyek felé tört, hogy a végén tébolyult sikolyba forduljon, felidézvén a sarokba szorított
vadállat halálhörgését. Megpördült, amint a sikoltást hallatta, északról keletre, délre és
nyugatra fordulva, majd élesen vissza észak felé, és egyetlen katona sem rezdült a téren.
A nagy épület oszlopcsarnokán összezsúfolódott keresztények közül többen
megbotránkozva fordultak felénk, de nem próbáltak megzavarni. Még a keresztények is
felismerték, ha valakit megérintettek az istenek, és egyikük sem merészelt volna kezet
emelni Nimuéra.
Amikor kifogyott a szuszból, lerogyott a kövezetre. Néma volt, összekuporodott parányi
alak a fekete köpeny alatt, alaktalan, a lábam előtt reszkető sötét tömeg. – Ó, kedvesem
– szólalt meg végül elcsigázott hangon –, ó, én kedvesem!
– Mi a baj? – kérdeztem. Azt is meg kell vallanom, hogy sokkal inkább kísértett a nyárson
sülő disznóhús Uther csarnokából kiszüremlő illata, mint holmi pillanatnyi hevület, mely
ennyire magával ragadta Nimuét.
Kinyújtotta felém megsebzett bal kezét, én pedig talpra segítettem. – Egyetlen esélyünk
maradt – szólalt meg halk, ijedt hangon –, egyetlen esélyünk, és ha ezt is elveszítjük, az
istenek hátat fordítanak nekünk. És ezek a bolondok itt, az Egérkirály és követői, ezt az
esélyt is elveszik tőlünk, ha nem küzdünk meg velük. Oly nagy az ő számuk, és oly
kevesen maradtunk mi. – Felnézett az arcomba, sírva fakadva kétségbeesésében.
Nem tudtam, mit is mondhatnék. Nem volt gyakorlatom a szellemi dolgokban, hiába
lettem Merlin neveltjévé és Bel gyermekévé. – Bel segíteni fog nekünk, igaz? – kérdeztem
tehetetlenül. – Ő szeret bennünket, nem?
– Szeret bennünket! – Kirántotta kezét az enyémből. – Szeret bennünket! – ismételte
gunyorosan. – Az isteneknek nem az a feladatuk, hogy szeressenek bennünket. Te vajon
szereted Druidán disznóit? Bel nevére, miért kellene egy istennek szeretnie bennünket?
Szeretet! Mit tudsz te a szeretetről, Derfel, szászok porontya?
– Annyit tudok, hogy szeretlek – feleltem. Még ma is elpirulok, ha ennek a fiatal
fiúcskának a kétségbeesett vágyakozására gondolok. Testem valamennyi idegszálára
szükségem volt e kijelentéshez, bátorságom minden egyes unciájára, melyet csak
birtokolni remélhettem, és miután kiböktem eme esetlen szavakat, pír öntötte el arcomat,
és azt kívántam, bárcsak tartottam volna a számat.
Nimue elmosolyodott. – Tudom – mondta. – Tudom. És most gyere! Vár minket az
ü n n e p l é s .
Ezekben a napokban, lassú haldoklásom perceiben, melyeket Powys hegyeinek ez
apátságában töltök el, néha, amikor lehunyom szememet, még mindig magam előtt látom
Nimuét. Nem olyannak látom, amilyenné lett, de amilyen akkor volt: szenvedélyesnek,
határozottnak, magabiztosnak. Tudom, hogy megvilágosodtam, hogy enyém lett Krisztus
és rajta keresztül az egész világ, ám mindazért, amit elveszítettem, amit valamennyien
elveszítünk, soha nem enyhülő fájdalom tölt el. Rendre mindent elveszítünk.
Az ünnepség azonban csodálatos volt.
A Nagytanács reggel kezdődött meg, miután a keresztények újabb ceremóniát tartottak.
Elborzasztó számban jelentek meg rajta, s nekem úgy tetszett, lassan a nap minden órája
újabb térdhajtást követel a kereszt előtt, bár a késlekedés legalább időt adott
hercegeinknek és harcosainknak, hogy felocsúdjanak a vedeléssel, hencegéssel és
torzsalkodásokkal töltött éjszaka után. A Nagytanácsot a nagycsarnokban tartották,
melyet ez alkalomra újfent fáklyák fénye világított be, mert, noha odakint fényesen
ragyogott a tavaszi nap, a csarnok csekély számú ablaka apró yolt, magasan elhelyezve,
így a fény bebocsátása helyett sokkal inkább alkalmas volt a füst kiengedésére, bár ezt a
feladatát is csak gyatrán teljesítette.
Uther felséges urunk egy emelvényen ült, mely jócskán a többi királynak, örökösnek és
hercegnek fenntartott talpazat fölé magasodott. Gwenti Tewdric, ki helyet adott a
tanácsnak, Uther alatt foglalt helyet, trónja mellett mindkét oldalon alkirályokkal és
hercegekkel övezve, kik mind hódolattal és sarccal adóztak Uthernek vagy Tewdricnek.
Ott volt Iscai Cadwy herceg, azután a Belgae-i Melwas király, és Gereint herceg, a Kövek
Ura, míg a távoli Kernow, a Britannia nyugati csücskében meghúzódó barbár királyság
örökösét, Tristan herceget küldte, ki farkasprémbe bugyoláltan ült az emelvény szélén, a
két üres trón közül az egyik mellett.
Az igazat megvallva, ezek a trónusok nem voltak egyebek egyszerű székeknél, melyeket
a lakomának fenntartott nagyteremből hoztak át ide és nyeregtakarókkal borítottak, majd
valamennyi szék előtt, a padlón nyugtatva és az emelvénynek támasztva, kiállították az
egyes királyságok pajzsait. Voltak idők, mikoron harminchárom pajzs nyugodott a talpazat
előtt, ám mostanra felütötte fejét a viszály Britannia törzsei között, és sok királyság szállt
sírba Lloegyrben a szászok pengéi által. A Nagytanács egyik célja éppen az volt, hogy
békét teremtsen a megmaradt és egymással civakodó briton törzsek között; békét,
melynek törékenységét mi sem jelezte ékesebben, mint hogy Powys és Siluria el sem jött
a Nagytanácsba. Trónjaik üresen árválkodtak, néma tanúságtételként ezen királyságok
engesztelhetetlen gyűlöletének Gwent és Dumnonia iránt.
Közvetlenül a királyok és hercegek előtt, túl a kisebb téren, melyet a beszédeknek
tartottak fönn, a királyságok tanácsadói és elöljárói foglaltak helyet. Némely tanács,
miként Gwenté, hatalmas volt, míg mások alig tucatnyi férfiúra korlátozódtak. Az elöljárók
és tanácsadók mind a földön ültek, melyről csak most láttam, hogy ezernyi apró, színes
kőből kirakott kép borítja, melynek részei elő-előtünedeztek a földön ülő testek között. A
tanácsadók nagy bölcsességükben valamennyien jó előre takarókat is beszereztek, hogy
abból párnát készítsenek maguknak, hiszen jól tudták, a gyülekezet tanácskozása
alaposan belenyúlhat akár az éjszakába is. A tanácsadók mögött, szigorúan
megfigyelőként, fegyveres harcosok sorakoztak, némelyikük kedvenc vadászkutyájával az
oldalán. Én is ott álltam e harcosok közt, Cernunnos fejű láncom által felruházva az ehhez
szükséges tekintéllyel.
Két nő vett részt a tanács munkájában, mindössze kettő, ám még az ő jelenlétük is
tiltakozó mormogást szült az ott várakozó férfiak között, míg Uther szemének egyetlen
villanása élét nem vette az elégedetlenségnek.
Morgan közvetlenül Uther előtt ült. A tanácsadók valamennyien elhúzódtak tőle, így
magában ücsörgött egészen addig, míg Nimue be nem lépett a csarnokba, és határozott
léptekkel el nem vonult a férfiak között, hogy helyet foglaljon mellette. Nimue olyan
higgadt magabiztossággal lépett fel, hogy senkinek sem jutott eszébe megállítani őt.
Miután leült, meredt tekintettel nézett fel királyára, mintegy kihívva maga ellen annak
elutasítását, ám Uther tudomást sem vett róla. Morgan szintúgy nem törődött ifjú
riválisával, ki nagyon nyugodtan és egyenes derékkal ült mellette. Derékban közönséges
kötéllel megkötött, hófehér vászon ingruhájában hihetetlenül törékenynek és
sebezhetőnek tűnt a testes, ősz hajú férfiak között.
A Nagytanács, miután minden tanácsadó ennek adta magát, imádsággal kezdődött.
Merlin, ha jelen lett volna, megszólította volna az isteneket, ám most ehelyett a gwenti
Conrad püspök ajánlotta imádságát a keresztény Istennek. Láttam, hogy Sansum is ott ül
Gwent tanácsadóinak sorában, és felfigyeltem ádáz, gyűlölködő pillantására is, melyet a
két nő felé lövellt, amiért azok nem hajtották meg fejüket a püspök imádságára. Sansum
tudta, hogy a két nő Merlint képviseli.
Az imádságot követően a kihívás következett, Dumnonia bajnoka, Owain részéről, ki két
nappal korábban Tewdric két legjobb emberével mérkőzött meg. A vadállat, amiként
Merlin mindig nevezte Owaint, és amiként most valóban festett is, a küzdelemtől még
mindig vérmaszatos arcával, előrántotta kardját és lekanyarította farkasprém köpenyét
széles válláról. – Akad itt bárki emberfia – vicsorogta –, ki kétségbe merné vonni Uther
királyunk jogát a trónra?
Senki sem akadt. Owain, némiképp kiábrándultan, amiért megfosztatott a lehetőségtől,
hogy lemészároljon egy hitszegőt, hüvelyébe tolta kardját, és kelletlenül leült a
tanácsadók közé. Sokkal szívesebben álldogált volna katonái közt.
Britannia hírei következtek ezután. Bedwin püspök, felséges urunk nevében szólván,
jelentette, hogy a Dumnoniára keletről rátörő szász hordákat sikerült visszaverni, noha
ezért keserves árat kellett fizetni a királyságnak. Mordred herceg, Dumnonia örököse, a
harcos, kinek hírneve a világ végezetéig fennen ragyog majd, a diadal percében halt hősi
halált. Uther arca semmilyen érzelemről nem árulkodott, mialatt végighallgatta fia
elmúlásának oly sokszor elregélt történetét. Arthur neve még csak felemlítésre sem került,
holott éppen Arthur volt az, ki Mordred hitvány szereplése ellenére megszerezte a
győzelmet, és a csarnokban ezt mindenki jól tudta. Bedwin elmondta, hogy a legyőzött
szászok azokról a földekről jöttek, melyeket egykor a catuvelai törzs uralt, és őket, noha
nem sikerült az ősi föld minden zugából kiűzni, beleegyezésre bírták, hogy aranyban,
búzában és lábasjószágban éves adót fizetnek felséges urunknak. Imádkozzunk az
Úrhoz, tette hozzá, hogy a béke soká fennmaradjon.
– Imádkozzunk az Úrhoz – vágott közbe Tewdric –, hogy a szászok végre kiűzessenek
azokról a földekről is! – Szavai nyomában a harcosok a háta mögött és a csarnok oldalai
mentén lelkesen verni kezdték lándzsáik nyelével a padlót, és legalább egy lándzsa át is
ütötte az apró mozaikkövekből kirakott képet. A kutyák csaholtak.
Dumnoniától északra, folytatta higgadtan Bedwin, amint a nyers tetszésnyilvánítás elhalt,
béke honol, hála legyen ezért a bölcs szövetségnek felséges urunk és a nemes Tewdric
király között. Nyugatra, és itt Bedwin pillanatnyi szünetet tartott, hogy megajándékozza
egy mosolyával a jóvágású Tristan herceget, szintúgy a béke az úr. – Kernow királysága –
mondotta Bedwin – megszokott útját járja. Hírét vettük, hogy Mark király új feleséget vett
magához, és csakis imádkozni tudunk érette, hogy miként számtalan elődjében, csakis
örömét lelje benne. – Az utolsó mondat fojtott nevetést szült a hallgatóság soraiban.
– Hányadik felesége is ez? – akarta tudni Uther király. – A negyedik vagy az ötödik?
– Azt hiszem, atyám rég belezavarodott már a számlálásba, felség – felelte Tristan, és a
csarnokot megrázkódtatta a nevetés. Újabb kövek törtek ripityára a lándzsák alatt, és egy
apró töredék végigcsusszanva a padlón éppen az én lábam alatt állapodott meg.
Agricola szólalt meg ezután, ki ismert volt római nevéről és ragaszkodásáról a római
dolgokhoz. Agricola Tewdric parancsnoka volt, és noha ekkor már öregembernek
számított, ügyességét még mindig félték a csatákban. A kor nem görnyesztette meg
termetét sem, bár rövidre nyírt haját olyan szürkére fakította, mint amilyen kardja pengéje
volt. Sebhelyekkel tarkított arcát '73imára borotválta és római uniformist viselt, ám jócskán
pompázatosabbat, mint emberei. Tunikája skarlátszínű volt, mellvértje és lábszárpáncélja
ezüst, a karja alatt tartott ezüstsisakon pedig bíborszín taréjjá merevített szárított lószőr
ékeskedett. Ő is beszámolt róla, hogy a szászokat kegyes urunk birodalmától keletre
visszaverték, ám a Lloegyr elveszett földjéről származó híradások már sokkal
nyugtalanítóbbak voltak, hiszen megtudhattuk, hogy egyre több hajó érkezik a szászok
lakta földekről a Germántengeren keresztül, és idővel, figyelmeztetett, a szász partokra
érkező harcosok komoly fenyegetést jelenthetnek, nyugatról törve Britanniára. Agricola
óvott bennünket egy új szász vezértől is, név szerint Aelle-től, ki egyeduralomra tör a
szász törzsek felett. Ez volt a legelső alkalom, hogy Aelle nevét hallottam, pedig csakis az
istenek a megmondhatói, milyen sokszor kísértett bennünket az esztendők során.
A szászok, ment tovább Agricola, időlegesen talán elcsendesedtek, ám nem hoztak békét
Gwent királyságára. Brit csapatok érkeztek délre Powysból, míg mások Siluriából
masíroznak nyugat felé, hogy Tewdric királyságára támadjanak. Hírvivők mentek mindkét
királyságba, uralkodóikat invitálva eme találkozóra, és lám – e szavaknál Agricola a királyi
emelvényen álló üres székekre mutatott –, sem Powysi Gorfyddyd, sem Siluriai Gundleus
nem jött el. Tewdric képtelen volt véka alá rejteni kiábrándultságát, amiért Gwent és
Dumnonia nem tudott tartós békét kivívni két nyugati szomszédjával. A béke utáni
vágyakozás bujkált, legalábbis szerintem, Uther meghívása mögött is, melynek nyomán
Gundleus még tavasszal felkereste Norwennát, ám az erőfeszítés kudarcáról semmi sem
árulkodhatott volna ékesebben a két üresen maradt trónszéknél. Ha már nincs esély a
békére, toldotta meg Agricola zordan, akkor Gwent királyának nem maradt más
választása, mint hogy háborút indít a Powysi Gorfyddyd és szövetségese, Siluriai
Gundleus ellen. Uther bólintott, tekintélyével adva súlyt a fenyegetésnek.
Még északabbra, folytatta beszámolóját Agricola, Leodeganról, Henis Wyren királyáról
érkeztek hírek, kit Diwrnach, az ír betolakodó elűzött királyságából, és a frissen
meghódított területnek a Lleyn nevet adományozta. Az ily módon elűzött Leodegan, tette
hozzá Agricola, Powysi Gorfyddyd királynál lelt menedékre, miután a Cadwalloni
Gwynedd elutasította. A hírre újabb nevetés tört ki, miután Leodegan mindig is hírhedett
volt botorságáról. – Hallottam még – toldotta meg Agricola, amint a kacajok alábbhagytak
–, hogy még többen érkeznek az ír betolakodók közül Demetiába, kik máris Powys és
Siluria nyugati határait fenyegetik.
– Siluria nevében csakis én szólhatok – vágott közbe egy erőteljes hang az ajtó felől –, és
rajtam kívül senki.
Hatalmas kavarodás támadt, amint a csarnokban mindenki a bejárat felé fordult.
Gundleus közelgett.
A siluriai király hősként lépett a terembe. Tétovázásnak vagy bocsánatkérésnek nyoma
sem látszott viselkedésén, noha harcosai időről időre feldúlták Tewdric földjeit, ahogyan
átkelve a Severn-tengeren Uther országát is gyakorta zaklatták. Oly magabiztosnak
tetszett, hogy még nekem is fel kellett idéznem magam előtt, miként menekült el Nimue
elől Merlin csarnokában. Gundleus mögött, csoszogva és nyáladzva, Tanaburs, a druida
közeledett, és én megint csak összehúztam magam, amint a farkasveremre emlékeztem.
Merlin egyszer azt mondta nekem, hogy miután Tanaburs kudarcot vallott
megölésemben, a lelke az én birtokomba került, de én még mindig reszkettem a
félelemtől, amint figyeltem az öregembert közeledni, az apró varkocsokba tűzött
csontdarabkák csörgésétől kísérten.
Tanaburs mögött, vörös posztós hüvelybe dugott kardjaival, Gundleus kísérete vágtázott.
Hajzatuk és bajszuk befonva, szakálluk hosszúra engedve. A többi harcos mellett álltak
meg, félreszorítván őket, hogy tömör falanxát alkossák azon büszke férfiaknak, kik nem
féltek eljönni ellenségük Nagytanácsába, míg Tanaburs, fogyó holdakkal és nyulakkal
kihányt koszos szürke köntösében, a tanácsadók között szorított helyet magának. Owain,
vérszagot orrontva, felpattant, hogy Gundleus útját állja, ám Gundleus kardjának
markolatát ajánlotta a király legnagyobb vitézének, hogy tudtára adja, békében jöttek,
majd arccal előre levetette magát Uther trónja elé.
– Állj fel, Gundleus ap Meilyr, Siluria királya – harsogta Uther, majd üdvözlő karját
nyújtotta felé. Gundleus felkapaszkodott az emelvényre, és megcsókolta a kezet, mielőtt
leoldotta volna a rókafővel ékesített pajzsot a hátáról, és leállította volna a többi mellé,
hogy azután elfoglalja trónját és vidáman végigmérje a csarnokot, mintha éppenséggel
szívesen látnák itt. Bólintott az ismerős arcok felé, a meglepetéstől elkerekedett szájjal
egyesek felé, mosolyogva másokra. Valamennyi férfiú, kit csak üdvözölt, ádáz ellensége
volt, ő mégis olyan hanyagul ült székében, akárha ezt otthon, saját tűzhelye mellett tenné.
Egyik hosszú lábát még fel is tette a szék karfájára. Felvonta szemöldökét, mikor meglátta
a két asszonyt, és mintha haragos villanást láttam volna a szemében, mikor felismerte
Nimuét, noha ennek nyoma sem volt már, mire ismét az összesereglettek felé fordult.
Tewdric készségesen invitálta, hogy ossza meg a királyságával kapcsolatos híreket a
Nagytanáccsal, ám Gundleus csak mosolygott, és közölte, hogy Siluriával minden a
legnagyobb rendben.
Nem szándékozlak untatni a nap számos jelentéktelen részletével. Felhők gyülekeztek
Glevum felett, amint vitás ügyek végére kerültek pontok, házasságok köttettek és ítéletek
születtek. Gundleus, noha nem ismerte el birtokháborításának tényét, készséggel
beleegyezett, hogy lábasjószágban, birkában és aranyban megváltást fizessen Tewdric
királynak, majd ugyanezt a kompenzációt ajánlotta fel felséges urunknak és arányaiban
kisebbeket a többi érintettnek. Az érvek hosszúra nyúltak és reménytelenül
összegabalyodtak, ám egymás után lassan minden vitatott kérdésben megegyezés
született. Tewdric végezte a munka oroszlánrészét, bár sohasem tette azt anélkül, hogy
oldalt ne pillantott volna felséges urunkra, hogy annak legapróbb mozdulataiból olvassa ki
az Uther számára kívánatos megoldást. Ezen gesztusokat nem számítva Uther alig
mozdult, hacsak nem akkor, mikor egy szolga vizet vagy kenyeret hozott neki, vagy
esetleg orvosságot, melyet Morgan készített neki mézsörben oldott martilapuból,
köhögése enyhítésére. Mindössze egyszer hagyta el az emelvényt, hogy a hátsó fal
mellett könnyítsen magán, mialatt az örökké türelmes és figyelmes Tewdric egy határvitát
vetett fel, mely saját királyságának két kisebb törzse között dúlt. Uther a vizeletbe köpött,
hogy elűzze a gonoszt, majd visszasántikált a pódiumra, mialatt Tewdric már meg is hozta
döntését, melyet, akárcsak minden mást, három, az emelvény előtt kuporgó írnok jegyzett
fel a pergamenívekre.
Uther megmaradt kevéske erejét a nap legfontosabb eseményére tartogatta, melynek
ideje szürkület után érkezett el. Mikor kezdett megsűrűsödni a félhomály, Tewdric
szolgálói még többtucatnyi lángoló fáklyát hoztak a csarnokba. Nemsokára szilaj esőzés
is kerekedett, és a víz utat talált magának a tető lyukain át, a padlóra csepegve, vagy
keskeny erekké összeállva lecsorogva a falakon. Egyszeriben olyan hideg lett, hogy egy
parázstartó kosarat, megtöltve lángoló fahasábokkal, kellett a király lába elé helyezni. A
királyi pajzsokat elvitték, és kissé arrébb tolták Tewdric trónját is, hogy a vaskosár melege
eljuthasson Utherhez. A serpenyő füstje örvényleni kezdett a teremben, egybeszövődve a
sűrű árnyékokkal, utat keresvén a szakadó esőhöz.
Végül Uther felemelkedett, hogy a Nagytanácshoz szóljon. Alig állt a lábán, ezért egy
vadászgerelyre támaszkodott, mialatt megosztotta a gyülekezettel gondolatait
királyságáról. Dumnoniának, mint mondta, új örököse van, és nekünk hálát kell adnunk az
isteneknek ezért a kegyért, még ha az örökös erőtlen, csecsszopó, és félig nyomorék is.
Feltámadó mormolás nyugtázta a baljós előjelről szóló és régóta keringő szóbeszéd
nyugtázását, de elhalt, amint Uther csendet intett felemelt bal kezével. A füstköd
koszorúként övezte alakját, olyan színben tüntetvén fel, mintha lelke máris túlvilági
árnyéktestbe költözött volna. Arany csillant nyakában és csuklóján, és a keskeny
aranypánt, a király koronája, fényesen ragyogott csapzott fehér tincsei közt.
– Öreg vagyok – mondta –, és már nem élek soká. – Kezének újabb erőtlen mozdulatával
elvágta a tiltakozó hangokat. – Nem akarom saját királyságomat mások földje elébe
helyezni, azt azonban megmondom, hogy ha Dumnonia elesik a szászok keze által, akkor
egész Britannia elesik vele. Ha Dumnonia elesik, meglazulnak kötelékeink Armoricával, a
tenger túlpartján élő hittestvéreinkkel. Ha Dumnonia elesik, a szászok megosztják
Britannia földjét, és megosztott föld nem maradhat fent. – Itt megállt, én egy pillanatra
már azt hittem, túl fáradt a folytatáshoz, ám ekkor megemelte óriási bikafejét, és fennen
folytatta. – A szászok nem érhetik el a Severn-tengert! – kiáltotta hitvallását, mely utolsó
éveinek egyetlen, mindent elsöprő vágyává nemesedett. Ameddig a britonok körülzárták a
szászokat, megvolt rá az esély, hogy egy napon visszaszorítjuk őket a Germán-tengerre,
ám ha képesek lesznek elérni a nyugati partvidéket, ezzel elzárhatják Dumnoniát
Gwenttől, miként a délen élő britonokat is északi testvéreiktől. Gwent fiai – folytatta Uther
–, legnagyobb harcosaink – és itt elismerően bólintott Agricola felé –, ám nem titok, hogy
Gwentet is Dumnonia kenyere táplálja. Dumnoniát meg kell tartanunk, vagy Britanniát
vesztjük. Van egy unokám, és a királyságom az övé! A királyságot Mordrednek kell
uralnia, ha meghalok. Ez az én törvényem! – Ezeknél a szavaknál szilajul belevágta
lándzsáját a kőpadlóba, és egy múló pillanatra szemében ismét megcsillant a
Pendragonok régmúlt ereje. Bármi másról is határoztak aznap, a királyság nem kerülhet ki
Uther vérének kezei közül, mert ez volt Uther törvénye, és a csarnokban mindenki tudta
ezt. Nem maradt más hátra, mint eldönteni, miként óvhatnák meg a nyomorék gyermeket,
míg elég idős nem lesz ahhoz, amikor várhatóan a saját kezébe veszi a királyság ügyeit.
És ezzel megindult a szóbeszéd, noha mindenki tudta, hogy a kérdést réges-rég
eldöntötték. Mi másért feszített volna Gundleus ily magabiztossággal trónszékén? Ám
ettől függetlenül mások is kínálkozhattak Norwenna férjéül. Gereint herceg, a Kövek Ura,
ki Dumnonia szász határvidékét tartotta, Meurigap Tewdricet, Gwent örökösét ajánlotta,
noha mindenki tudta a csarnokban, hogy az ajánlat csupán hízelgés Tewdricnek, és
sohasem találhat elfogadtatásra, hiszen Meurig nem egyéb orrtúró taknyosnál, ki képtelen
lenne megoltalmazni Dumnoniát a szászoktól. Gereint, kötelessége végeztével,
engedelmesen le is ült, hogy figyelje, amint Tewdric egyik tanácsadója Cuneglas
herceget, Gorfyddyd legidősebb fiát és imigyen Powys örökösét ajánlja királyunk
figyelmébe. Egy házasság az ellenség koronahercegével, állította a tanácsadó, békét
kovácsolhatna Powys és Dumnonia között, Britannia két legerősebb királysága közt, ám
Bedwin püspök könyörtelenül letorkolta az ajánlattevőt, jól tudván, hogy ura sohasem
rakhatná királysága terheit egy olyan férfi vállára, ki Tewdric legelszántabb ellenségének
f i a .
Tristan, Kernow hercege, újabb jelöltként léphetett volna színre, ám jól tudta, hogy
Dumnoniában egyetlen teremtett lélek sem bízna atyjában, Mark királyban. Meriadocot,
Stronggore hercegét is ajánlották, ám Stronggore, mely Gwenttől keletre feküdt, félig
máris a szászok kezében volt, és ha egy férfi nem tudja megtartani a saját királyságát,
ugyan miképpen tarthatná meg másét? Ott vannak Armorica királyi házai, vetette fel
valaki, ám azt már senki sem tudta, hogy egyetlen herceg is otthagyná-e tengeren túli
birtokait Dumnonia kedvéért.
Gundleus. Mindannyiszor Gundleushoz tértek vissza.
És ekkor Agricola kimondta a nevet, melyet a csarnokban szinte mindenki hallani vágyott,
ugyanakkor félt meghallani. Az öreg vitéz felegyenesedett, fénylő római páncélzatában,
kihúzott vállal és hályogos szemével egyenesen Utherre, a Pendragonra meredt. – Arthur
– mondta Agricola. – Én Arthurt javaslom.
Arthur. A név sokáig visszhangzott a csarnokban, majd a visszhangot hirtelen elsöpörte a
padlóhoz verődő lándzsanyelek dübörgése. A hangos tetszésnyilvánítás Dumnonia
harcosaiból fakadt fel, kik követték Arthurt a csatában és jól ismerték értékeit, ám
zendülésük gyors véget ért.
Uther Pendragon, Britannia királya, magasba emelte lándzsáját, és a földhöz verte.
Azonnal csend támadt, melyben egyedül Agricola merte kihívni maga ellen a király
tekintélyét. – Azt javaslom, hogy Arthur vegye feleségül Norwennát – szólt tisztelettudóan,
és még én magam is, bármily fiatal voltam, tisztán átláttam, hogy ura, Tewdric király
nevében szólott, ami igen meglepett, mert azt képzeltem, Gundleus lesz majd Tewdric
jelöltje. Ha Gundleust távol tartják powysi barátaitól, Dumnonia, Gwent és Siluria frissen
kovácsolt szövetsége valamennyi földet magáénak tudhatná a Severn-tenger egyik
partján, és a hármas szövetség egyaránt lesz erős sánc Powys és a szászok ellenében.
Tudnom kellett volna persze azt is, hogy Tewdric, Arthurt javasolván, óhatatlanul is kivívja
maga ellen az elutasítást, melynek ellensúlyozására szinte bármilyen kegyet kérhet.
– Arthur ap Neb – mondta Uther, és szavait borzongással vegyes döbbenet kísérte – nem
királyi vér. – E dekrétummal szemben nem maradt helye vitának, így Agricola, beismervén
kudarcát, meghajtotta fejét, és leült. A Neb senkiházit jelentett, és vele Uther kétséget
kizáróan megtagadta atyai mivoltát, kinyilatkoztatva, hogy Arthur nem királyi vér és
imigyen nem veheti feleségül Norwennát. Egy püspök vitába szállt Arthur mellett, azzal
érvelve, hogy a királyokat mindig is nemességük révén választották ki, és a múltban jó
szolgálatot tett szokások ugyan miért ne felelnének meg a jövőben is, de Uther szemének
egyetlen ádáz villanásával belefojtotta e szőrszálhasogató ellenkezést. Esőpermet
örvénylett keresztül az egyik magas ablaknyíláson, és felszisszent a tűzben.
Megint Bedwin püspök emelkedett szólásra. Úgy tűnhetett, hogy egészen mostanáig
minden, Norwenna jövőjére ejtett szó elfecsérelt igyekezet volt csupán, és más célt se
szolgált, mint hogy felsorolja a hiábavaló alternatívákat, és bármely épeszű férfiúval
beláttassa a Bedwin püspök bejelentését támogató észérveket.
Siluriai Gundleus, kezdte kecsteljesen Bedwin, nem tudhat maga mellett feleséget. A
csarnokban halk sugdolózás indult meg, miként az emberek visszaemlékeztek a
szóbeszédre Gundleus botrányos házasságáról alantas ágyasával, Ladwysszel, ám
Bedwin naiv ártatlanságában ügyet sem vetett a kavarodásra. Néhány héttel ezelőtt,
folytatta a püspök, Gundleus felkereste Uther királyt, és békét kötött vele, így tehát
felséges urunk legteljesebb megelégedésére szolgálna, ha Gundleus venné el
Norwennát, s lenne ezáltal a gyám – és a szót még egyszer megismételte –, Mordred
királyságának gyámja. Legjobb szándéka zálogául Gundleus tekintélyes összeget fizetett
meg aranyban Uther királynak, ki azt illőnek és megfelelőnek tartotta. Vannak, ismerte el
Bedwin fesztelenül, kik talán nem bíznak olyan férfiúban, ki egészen mostanáig
ellenségünk volt, ám békülékenységének további bizonyítékaként Siluriai Gundleus
beleegyezett, hogy lemond Siluria ősi, Gwent királyságára vonatkozó követeléséről, mi
több, maga is felveszi a keresztséget, nyilvános keresztelő formájában, melyre már
holnap reggel sor kerül, a Severn-folyóban, Glevum falai alatt. A jelenlévő keresztények
hangos allelujázásba kezdtek, ám én Tanaburs druidát figyeltem, magamban azon
csodálkozva, miért nem mutatja jelét helytelenítésnek, amiért ura ily nyilvánosság előtt
tagadja meg ősi hitét.
Eltöprengtem azon is, miként ölelhetnek keblükre ezek a felnőtt emberek egy ősrégi
ellenséget, holott én is jól tudtam, hogy a kétségbeesés vezérli tetteiket. A királyságot egy
nyomorék gyermek örökli, és Gundleus, már csak álnok múltja nyomán is, hírhedett
harcosnak számított. Ha most az egyszer igaznak bizonyul, Dumnonia és Gwent
biztonságban érezheti magát. Uther azonban nem volt ostoba, megtett hát mindent, hogy
megóvja unokáját, amennyiben Gundleus mégiscsak hamisnak bizonyulna. Dumnoniát,
jelentette be Uther, egy tanács fogja uralni, míg Mordred elég idős nem lesz ahhoz, hogy
kardot ragadjon. Gundleus elnököl majd e tanács felett, és féltucatnyi megbízható férfiú,
élükön Bedwin püspökkel, szolgál majd nekik tanácsokkal. Gwenti Tewdric, Dumnonia
megbízható szövetségese, két emberével képviseltetheti magát, és a tanács, ily módon
felállítván, teljhatalommal bír az ország ügyei felett. Gundleusnak nem szolgált
megelégedésére e döntés. Nem azért fizetett ki két kosár aranyat, hogy egy
vénemberekből álló tanácsban ücsörögjön, ám annál okosabb volt, hogy tiltakozzék.
Megőrizte lelki békéjét, mialatt a király megszabta viszonyát új arájával és mostohafia
királyságával.
És a szabályok egyre csak szaporodtak. Mordred, mondotta ki Uther, három felesküdött
védelmezőt is maga mellett tudhat, olyan férfiakat, kiket véresküjük köt, hogy akár életük
árán is megoltalmazzák a fiú életét. Ha bárki emberfia Mordred sérelmére lesz, nekik
bosszút kell venniük, avagy saját életüket adniuk. Gundleus mozdulatlanul ülte végig a
királyi ediktum kihirdetését, ám rögtön feszengeni kezdett, amint a király megnevezte a
felesküdött védelmezőket. Gwent királya, Tewdric volt az első, Owain, Dumnonia bajnoka
a második, s végül Merlin, Avalon ura a harmadik.
Merlin. A férfiak éppúgy várták e nevet, mint korábban várták Arthurét. Uther rendszerint
nem hozott nagyobb döntést Merlin meghallgatása nélkül, ám Merlin most mégsem volt
jelen. Merlint hosszú hónapok óta nem látták Dumnoniában. Merlin, amennyire a
jelenlévők tudhatták, akár halott is lehetett.
Ekkor történt, hogy Uther első ízben Morgan felé fordult. Morgan nyilván már akkor
feszengeni kezdett, mikor testvéröccse gyámságát elutasították, és vele együtt az övét is,
ám most nem Uther fattyaként tartozott engedelmességgel a Nagytanácsnak, de Merlin
jósnőjeként. Miután Tewdric és Owain letették hűségesküiket, Uther szúrós tekintettel
meredt a félszemű, megnyomorodott asszonyra. A keresztények a kereszt jelét kezdték
hányni magukra, mivel ők mindig így próbálták távol tartani maguktól az ártó szellemeket.
– Nos? – sürgette Uther Morgant.
Morgan idegesnek tűnt, holott nem vártak tőle mást, mint hogy Merlin, társa a
rejtelmekben, elfogadja mindama terheket, melyeket ez eskü ró rá. Papnőjeként jelent
meg itt, nem tanácsadóként, és így papnőként is kellett volna válaszolnia. Nem így tett,
ezért válasza is elégtelennek sikeredett. – Merlin nagy megtiszteltetésnek fogja tekinteni a
megbízatást, felséges uram – mondta.
Nimue sikítani kezdett. A hang oly váratlan volt és oly kísérteties, hogy a teremben
valamennyi férfi megborzongott, és megmarkolta lándzsáját. A szőrszálak csak úgy
meredeztek a vadászebek hátán. A sikoly azután elenyészett, hogy helyet adjon a férfiak
közti döbbent némaságnak. Füst örvénylett hatalmas, sötét alakzatokban a csarnok
mennyezetén, melyet az eső egyre kíméletlenebb cseppjei vettek ostromuk alá, majd a
sikoltás kihunytával, messze, a vihar áztatta éjszakában, mennydörgés hangjai
m o r a j l o t t a k .
Mennydörgés! A keresztények újfent keresztet vetettek, ám a jelben így sem
kételkedhetett senki. Taranis, az égzengés istene szólott, bizonyságául annak, hogy az
istenek is eljöttek a Nagytanácsba, s mi több, egy fiatal csitrinek engedelmeskedve, ki a
hideg ellenére, mely a harcedzett férfiakat is arra késztette, hogy szorosabbra vonják
maguk körül köpenyeiket, nem viselt egyebet egy hófehér ingnél, átkötve egy rabszolga
p ó r á z á v a l .
Senki sem mozdult, senki sem szólt. Mozdulatlanná dermedtek az ivótülkök, a férfiak meg
sem próbálták tetveiket vakarni. Nem voltak többé se királyok, se harcosok. Nem voltak
többé püspökök, tonzúrás papok, bölcs vénemberek. Csak fojtott, rémült tömeg voltak,
mely megigézve meredt a fiatal lányra, ki előttük állt és kibontotta haját, hogy a fürtök
feketén és hosszan omoljanak karcsú, hófehér hátára. Morgan a padlót bámulta,
Tanaburs eltátotta a száját, Bedwin püspök pedig néma imádságra nyitotta az ajkát,
mialatt Nimue odalépett a parázsserpenyőhöz, hogy beszéljen. Kitárta a karját, majd
körbefordult, nagyon lassan, a Nap járásával azonos irányban, hogy a csarnokban
minden férfi láthassa az arcát. A borzadály arca volt ez. Szeme helyén csak a fehérje
látszódott, más semmi, nyelve előtüremkedett elkínzott ajka közül. Megfordult, majd újra
fordult, egyre sebesebben, és esküszöm rá, a teremben mindenki hátán a hideg
futkározott. Most már úgy pörgött, akár a motolla, egyre közelebb érve a lángoló
máglyához, míg azzal nem fenyegetett, hogy a tűzbe hanyatlik, ám ekkor hirtelen a
levegőbe emelkedett és metsző sikolyt hallatott, mielőtt lerogyott volna az apró
mozaikokból álló kövezetre. Itt, miként egy bestia, négykézlábra tornászta magát, ide-oda
tekergőzve a pajzsok sora előtt, melyeket szétvontak egymástól, hogy a parázs melege a
király lábához férkőzhessen, majd Gundleus rókafejes pajzsához fordult, hátrahajtotta a
fejét, mint egy lecsapni készülő kígyó, és köpött egyet.
A köpet telibe találta a rókafőt.
Gundleus felemelkedett volna trónjáról, de Tewdric visszatartotta. Tanaburs szintúgy
felkászálódott a lábára, ám Nimue most felé fordult, még mindig szeme fehérjét mutatva,
és újból sikoltani kezdett. Ujja vádlón mutatott a druidára, sikolya fel-le hullámzott és
visszhangzott az ódon római csarnok roppant terében, és a mágia ereje
visszarogyasztotta Tanaburst a kőpadlóra.
Azután Nimue megborzongott, szeme kifordult, és mi ismét megláthattuk barna pupilláit.
Hunyorogni kezdett a tömeg felé, mintha meglepné, hogy ilyen helyen találja magát, majd
hátával a király felé, tökéletesen mozdulatlanná dermedt. A mozdulatlanság azt jelezte,
hogy ő most az istenek markában van, és amint szóra nyitja száját, az ő nevükben beszél.
– Merlin él? – kérdezte Tewdric tiszteletteljesen.
– Persze hogy él. – Nimue hangját átitatta a dölyfös megvetés, és nem szólította
felségnek az őt faggató királyt. Most az istenek védelme alatt állott, és nem kellett
tiszteletet mutatnia holmi halandók irányában.
– Hol van hát?
– Távol – felelte Nimue, és megfordult, hogy szembenézzen a tógába öltözött királlyal.
– De hát miért? – tudakolta Tewdric.
– Hogy Britannia Bölcsességét kutassa – válaszolt Nimue. Mindenki feszülten figyelt, mert
ez végre valódi újságként hatott. Láttam, hogy Sansum, az Egérkirály, tehetetlenül
vonaglik kétségbeesett szükségében, hogy tiltakozzék a Nagytanács munkájának e
pogány megzavarása ellen, ám amíg egy király vonta kérdőre a lányt, nem volt olyan
isten, hogy egy egyszerű pap közbeavatkozhatott volna.
– Mi hát Britannia Bölcsessége? – kérdte most Uther király.
Nimue újra megfordult, teljes kört leírva a Nap haladásának irányában, de ezt csak azért
tette, hogy összegyűjthesse gondolatait a válaszhoz, melyet végül kántáló, delejes
hangon adott az egybegyűltek tudtára. – Britannia Bölcsessége őseink tana, isteneink
ajándéka, Tizenhárom Prófécia Tizenhárom Kincsről, melyeket egybegyűjtve leszünk oly
hatalom birtokosai, hogy magunkénak követelhessük földünket. – Itt szünetet tartott, és
mikor újra megszólalt, hangja visszanyerte természetes árnyalatát. – Merlin azért küzd,
hogy eggyé kovácsolja a brit földet – és itt Nimue megpördült, hogy egyenesen Sansum
apró, fénylő, ádáz szemébe nézzen –, mely a britek isteneié. – Visszafordult a király felé.
– És ha Merlin elbukik, Dumnoniai Uther, valamennyien elveszünk.
A suttogás felerősödött a csarnokban. Sansum és a keresztények felháborodottan
tiltakozni kezdtek, de Tewdric, a keresztény uralkodó, csendre intette őket. – Ezek hát
Merlin szavai? – akarta tudni.
Nimue vállat vont, mintha a kérdés teljességgel jelentéktelen lett volna. – Nem is az én
szavaim – felelte arcátlanul.
Uthernek így kétsége sem lehetett, hogy Nimue, ez az együgyű gyermek, a nővé érés
mezsgyéjén, nem is beszélhet a maga nevében, csakis uráéban, így hát előredöntötte
roppant testét, és összevonta szemöldökét. – Kérdezd Merlint, felveszi-e eskümet?
Kérdezd! Oltalmazza majd unokámat?
Nimue hosszú ideig nem felelt. Azt hiszem, ő valamennyiünk előtt megérezte az
igazságot, Merlin előtt és bizonyosan Arthur előtt is, ha Arthur valaha is tudatára ébredt
ennek, noha valamely rejtélyes ösztön nem engedte neki megvallani az igazat ennek az
öreg, haldokló, konok embernek. – Merlin, felséges uram – szólalt meg végül elcsigázott
hangon, mellyel éreztette, hogy időpocsékolásnak tartja még ezt az oly nagy fontosságú
ígéretet is –, szentül fogadja, önnön lelkére, hogy magára veszi az esküt és oltalmazni
fogja véredet.
– Csakis akkor! – lepett meg bennünket Morgan közbeszólásával. Esetlenül felállt, köpcös
és sötét tömegként Nimue mögött. A zsarátnok fénye megcsillant arany álarcán. – Csakis
akkor! – kiáltott megint, majd eszébe jutott, hogy ide-oda hajladozzon a fojtogató füstben,
jelezvén, hogy az istenek most az ő testét vették birtokukba. – Csakis akkor, mondja
Merlin, ha Arthur is részesévé lesz esküjének. Arthurnak és katonáinak kell oltalmukba
venniük unokádat. Merlin szólott! – Olyasvalaki méltóságával ejtette szavait, mint aki
nagyon is hozzászokott a jóslatokhoz és jövendölésekhez, noha én, ha rajtam kívül más
senki, észrevettem, hogy azokat nem kíséri felzengő mennydörgés az eső áztatta
é j s z a k á b ó l .
Gundleus talpra ugrott, hogy tiltakozzék Morgan kijelentése ellen. Épp eléggé
megszenvedte már, hogy hatfőnyi tanácsadó testület és eskütevők hármasa kurtítja
hatalmát, ám azt már képtelen volt szó nélkül lenyelni, hogy újsütetű királyságát vélhetően
ellenséges harcosok serege támogassa. – Nem! – kiáltotta, ám Tewdric figyelmen kívül
hagyva tiltakozását máris lelépett az emelvényről, hogy Morgan mellé álljon és
szembenézzen királyával. Ez nyilvánvalóvá tette valamennyiünk előtt, hogy Morgan, még
ha Merlin nevében is szólott, éppen azt mondta, amit Tewdric, Gwent királya hallani akart.
Tewdric lehetett bármilyen hitbuzgó keresztény, ahhoz nagyon is jó politikus volt, hogy
tudja, mikor kell a régi istenekhez fordulnia támogatásért.
– Arthur ap Neb és a harcosai – mondta most Tewdric királya – nagyobb biztonságot
nyújthatnak unokádnak, mint bármilyen eskü, noha Isten a tanúm rá, mennyire szentnek
tekintem az enyémet.
Gereint herceg, aki Uther unokaöccse volt, és Owain után Dumnonia legnagyobb hatalmú
hadura, talán tiltakozott volna Arthur kinevezése ellen, ám a Kövek Ura korlátozott
becsvággyal megáldott egyenes ember volt, ki kételyekkel viseltetett önnön képességei
iránt, hogy Dumnonia hadait vezesse, így tehát Tewdric mellé állt, és biztosította őt
támogatásáról. Owain, aki azontúl, hogy a király bajnoka volt, Uther királyi testőrségét is
parancsnokolta, s láthatóan kevéssé örült riválisa jelölésének, de végül ő is Tewdric
pártját fogta és elmormolta a maga hozzájárulását.
Uther még mindig habozott. A három szerencsés számnak számított, és három eskütevő
elegendő lett volna, ráadásul egy negyedikkel kivívhatták az istenek nemtetszését is, ám
Uther tartozott egy szívességgel Tewdricnek, amiért elutasította, amikor az Arthurt
javasolta Norwenna férjéül, és most a király leróhatta adósságát. – Arthur vegye magára
eskümet – adta beleegyezését, noha csakis az istenek tudhatják, mekkora erőfeszítésébe
került mindez egy olyan embernek, ki éppen Arthurt tartotta felelősnek szeretett fia
haláláért, és jóváhagyása nyomában a csarnok megtelt az üdvrivalgás hangjaival.
Egyedül Siluriai Gundleus maradt mozdulatlan, miközben a lándzsák a kőpadlón
dübörögtek és a harcosok örömkiáltásai ott visszhangoztak a boltíves mennyezet füsttel
teli sötét barlangjában.
Így tehát, midőn véget ért a nagy tanácskozás, Arthur, a senki fia, egyike lett Mordred
felesküdött védelmezőinek.
Norwenna és Gundleus két héttel a Nagytanács után keltek egybe. A ceremóniára egy
keresztény szentélyben került sor, Abonában, egy kikötővárosban az északi partvidéken,
mely egyenest a Severn-tenger túlfelén elterülő Siluria felé meredt, és nem lehetett
különösebben örömteli esemény, miután Norwenna még ugyanaznap este meg is tért
Ynys Wydrynbe. A Torról egyikünk sem volt hivatalos az ünnepségre, noha Ynys Wydryn
szerzeteseinek és feleségeiknek egy csoportja elkísérte a hercegnőt, aki immár
Norwenna, Siluria királynőjeként tért vissza hozzánk, bár e címmel sem új testőrök, sem
egyéb kísérők nem jártak együtt. Gundleus visszahajózott saját országába, ahol, mint
hallottuk, csetepatéi akadtak a Ui Liatháinnal, a fekete pajzsos írrel, ki uralma alá vette
Dyfed ősi brit királyságát, melyet a fekete pajzsosok csak Demetiaként emlegettek.
A mi életünk vajmi keveset változott attól, hogy egy királynőt is magunk közt tudhattunk.
Nekünk ott a Toron, bár talán túlságosan is jó dolgunk volt a hegy aljában élő népekhez
képest, megvoltak a magunk kötelességei. Mi kaszáltuk a szénát, és gyűjtöttük egybe
kiszárítani, mi nyírtuk a birkákat, és mi tettük a frissen vágott lent a bűzlő áztatókba, hogy
vászon készülhessen belőle. Ynys Wydryn asszonyai mind guzsalyokkal és orsókkal
jártak, melyre a frissen nyírt gyapjat tekerték fel, és csakis a királynő, Morgan és Nimue
mentesült a véget nem érő munka alól. Druidán a disznóit miskárolta, Pellinore
képzeletbeli hadaknak parancsnokolt, míg Hywel, a tiszttartó, a rováspálcákat készítette
elő a nyári adófizetésre. Merlin nem tért meg Avalonba, és mi semmilyen hírt sem
kaptunk felőle. Uther palotájában, Durnovariában pihent, mialatt örököse, Mordred,
Morgan és Guendoloen keze között cseperedett.
Arthur Armoricában maradt. Idővel el fog jönni Dumnoniába, mi így hallottuk, de csak
miután lerója kötelességét Bannek, kinek királysága, Benoic, Broceliandével volt határos,
annak a Budic királynak a birodalmával, aki Arthur leánytestvérét, Annát vette nőül.
Britannia ezen királyságai megmaradtak rejtélynek a számunkra, hiszen Ynys Wydrynből
soha senki nem kelt még át a tengeren, hogy felfedezze azokat a földeket, ahová oly sok
briton menekült, mikor a szászok földönfutóvá tették. Annyit tudtunk, hogy Arthur Ban
hadura, és hogy korábban romlásba döntötte a Benoictól nyugatra fekvő országot, ily
módon távol tartva a frank ellenséget, a hosszú téli estéken pedig megelevenedtek
képzeletünkben a ritka utazók meséi Arthur hősiességéről, miként a Ban királyról szóló
történetek is csak irigységet plántáltak szívünkbe. Benoic királya Elaine nevű királynéja
oldalán uralkodott, és kettejük alatt csodálatos királyság virágzott, hol az igazság gyors
volt és tisztességes, s ahol télidőben még a legnyomorúságosabb szolga is jóllakhatott a
királyi raktárházakban. Túl szépen hangzott mindez ahhoz, hogy igaz lehessen, ám jóval
később magam is felkereshettem Ban királyságát, és azt találtam, hogy a mesék
egyáltalán nem eltúlzottak. Ban egy szigeterődítményen, Ynys Trebesen emelt fővárost
magának, mely híres volt poétáiról. A király kitüntető figyelmében és vagyonában fürdette
a várost, mely így olyan csodálatosnak hírlett, mint Róma maga. Mondták, hogy Ynys
Trebes forrásait a király csatornákba vezette és gátakkal duzzasztotta, és így minden ház
közelében találni friss vizet. A kalmárok mérlegeinek pontosnak kellett lenniük, a király
palotája éjjel-nappal nyitva állt a kérelmezők előtt, kik gyógyírt kerestek sérelmeikre, a
különféle vallásoknak pedig békében kellett egymás mellett élniük, máskülönben
templomaikat és szent helyeiket lerombolták, majd a porral tették egyenlővé. Ynys Trebes
a béke hona volt, de csak amíg Ban katonái távol tarthatták falaitól az ellenséget, és épp
emiatt vonakodott Ban király engedni, hogy Arthur elhagyja őt Britanniáért. Vagy, miként
az nagyon is lehetséges, Arthur nem akart Dumnoniába jönni Uther életében.
Dumnonia számára áldott volt az a nyár. Hatalmas kazlakba gyűjtöttük a szénát, vastag
ölyvharaszt ágyon tornyozva azokat, hogy távol tartsuk a nyirkosságot és a patkányokat.
A rozs és az árpa beérett a végtelen földszalagokon, melyek Avalon lápjai és Caer
Cadarn közt húzódtak, az almák hatalmasra nőttek a keleti gyümölcsösökben, az
angolnák és csukák kövérre híztak a tavacskákban és patakokban. Nem voltak járványok,
nem jöttek farkasok, és szászok is csak alig. Néha-néha láttunk egy távoli füstfelhőt
gomolyogni a délkeleti láthatáron, és ebből gyaníthattuk, hogy egy hajórakományra való
szász kalóz felgyújtott valami part menti települést, de a harmadik efféle tűz után Gereint
herceg hadat vezetett ellenük, hogy Dumnonia nevében bosszút vegyen, és a szász
támadások megritkultak. A szász törzsfő még egy ideig jóvátételt is fizetett, noha sok évre
ez volt az utolsó fizetség a szászok részéről, mint ahogy az is kétségtelen, hogy a javak
zömét éppen a mi part menti településeinktől rabolták el. A nyár tehát békében telt, és
Arthur, miként az emberek mondták, meg is halt volna az unalomtól, ha hírhedett lovas
harcosait a békés Dumnoniában állomásoztatta volna. Még Powysban is nyugalom
honolt. Gorfyddyd király ugyan elveszítette Siluria szövetségét, ám ahelyett, hogy
Gundleus ellen fordult volna, ügyet sem vetett a dumnoniai frigyre, és lándzsáit a szászok
ellen vezette, kik már északi területeit fenyegették. Gwynedd, a Powystól északra fekvő
királyság, Lleyni Diwrnach félelmetes ír harcosai ellen viselt hadat, ám Dumnonia, mint a
brit birodalmak legáldottabbika, tovább hízott a békében, a kellemesen meleg égbolt alatt.
Mégis ez a nyár lett az, ez a langy, idillikus nyár, mikor végeztem első ellenségemmel, és
ezáltal férfivá értem.
Mert a béke sosem tart örökké, és a miénk is a legkönyörtelenebb véget érte. Uther,
Britannia királya és Pendragonja, eltávozott. Tudtuk, hogy beteg, tudtuk, hogy hamarosan
meg kell halnia, mi több, azt is tudtuk, hogy minden tőle telhetőt megtett, felkészülvén
saját halálára, de valamiért mégis úgy gondoltuk, hogy ez a pillanat sohasem jön el. Oly
sokáig volt királyunk, és uralma alatt virágzott Dumnonia – számunkra úgy tűnt, mindez
sohasem változhat meg. Ám ekkor, alig valamivel betakarítás előtt, a Pendragon meghalt.
Nimue állította, hogy fényes nappal egy vadnyúl sikoltását hallotta abban a pillanatban,
míg Morgan, megfosztatván atyjától, kunyhójába zárkózott, és jajveszékelt, akár egy
k i s g y e r m e k .
Uther testét az ősi szokásoknak megfelelően égették el. Bedwin jobban szerette volna
egy keresztény temetés áldásában részesíteni halott királyunkat, ám a tanács többi része
nem volt hajlandó áldását adni egy ilyen szentségtörésre, ezért a felduzzadt tetemet a
Caer Maes csúcsán halotti máglyára fektették, és átadták a lángoknak. Kardját egy
Ystrwthbe való kovács olvasztotta fel, majd az olvadt acélt egy tóba folyatták, hogy
Gofannon, a túlvilági kovácsisten új kardot kovácsolhasson belőle Uther újjászületett
lelkének. A lángoló fém felszisszent, miként a vízbe csapódott, gőze pedig tömör
felhőként tört az égboltra, mialatt a jövendőmondók a tó vize fölé görnyedve olvasták ki
királyságunk jövőjét a kihűlő fém által felvett görcsös alakzatokból. Jó híreket mondtak,
bár Bedwin püspök ennek ellenére nem vonakodott leggyorsabb hírvivőit Armoricába
küldeni, hogy mielőbb maga mellett tudhassa Arthurt, míg lassabb emberei északnak
utaztak, Siluriába, hogy közöljék Gundleusszal, mostohafia királysága immár szükségét
látja hivatalos oltalmazójának.
Uther halotti máglyája három éjen át lángolt. Csak ezután hagyták kihunyni a tüzet, mely
folyamatot nagyban segítette a hatalmas vihar, végigsöpörvén a parton a Nyugati-tenger
felől. Roppant felhők tornyosultak az égbolton, villámok korbácsolták a halott ember
birtokát, súlyos eső verte a beérett növények széles rendjeit. Mi, Ynys Wydrynben, a
kunyhókban kuporogva hallgattuk a doboló zivatart, a bömbölő égzengést, és figyeltük,
miként tör magának utat a víz a zsúpfedelek barázdái közt. Ebben az ádáz viharban hozta
el Bedwin püspök küldötte a királyság nagy sárkányos lobogóját Mordrednek. A
hírvivőnek eszelősként kellett ordítani, hogy nagy nehezen magára vonja valaki figyelmét
az erődítményen belülről, míg végül Hywel és jómagam ki nem nyitottuk előtte a nehéz
kaput, majd amint a vihar elvonult és a szél elhalt, Merlin csarnoka előtt vertük le a
zászlót, annak jeleként, hogy immár Mordred Dumnonia királya. A kisbaba természetesen
nem lehetett legfelségesebb urunk, hiszen ez a tisztesség csak annak az uralkodónak jár,
akit a többi király maga fölött állónak ismer el, amiként nem lehetett Mordred a Pendragon
sem, mely címet király csakis harcban érdemelhet ki. Az igazat megvallva, Mordred még
Dumnonia uralkodójának sem igen vallhatta volna magát, legalábbis míg Caer Cadarnbe
nem vitték, hogy a királyság uralkodói köve felett karddal és fennhangon azzá
nyilvánítsák, noha most már ő volt a királyi zászló birtokosa, és a vörös sárkány ott
repkedett Merlin csarnoka előtt.
A zászló fehér színű, vászonból szabott négyzet volt, oly széles és magas, mint egy
harcos lándzsájának nyele. Szegélyébe fűzött fűzfavesszők tartották megfeszítve, és
sudár szilfa rúdon állt, melyet egy sárkány aranyozott alakja koronázott. Maga a lobogóba
hímzett oroszlán vörös gyapjúból készült, mely átitatódott az esőben, és festékje alul
fokozatosan rózsaszínné fakult. A zászlót követve napokon belül megérkezett a királyi
testőrség is, mintegy száz ember, Owain, a bajnok vezetésével, kiknek feladata volt
Mordrednek, Dumnonia királyának megóvása. Owain tarsolyában magával hozta Bedwin
püspök javaslatát is, hogy Norwennának és Mordrednek délre kellene költöznie,
Durnovariába, és a javaslat lelkes fogadtatásra is talált Norwenna részéről, ki sokkal
szívesebben nevelte volna fiát egy keresztény közösségben, mint a Tor megátalkodottan
pogány légkörében, ám mielőtt még előkészületeket tehettek volna az utazásra, rossz
hírek érkeztek északról. Powysi Gorfyddyd, értesülvén királyunk haláláról, Gwent ellen
küldte lándzsásait, és Powys emberei máris Tewdric országának mélyén gyújtogattak,
fosztogattak és ejtettek foglyokat. Agricola, Tewdric római parancsnoka visszavágott
ugyan, ám az álnok szászok, kik nyilvánvalóan egy követ fújtak Gorfyddyddel, saját
hadaikat is Gwentbe vezényelték, és legősibb szövetségesünk egyszeriben saját létéért
kényszerült harcba szállni. Owain, kinek Norwennát és a gyermeket Durnovariába kellett
volna kísérnie, harcosaival együtt északnak indult, Tewdric király segítségére, és
Ligessac, aki így ismét Mordred testőrségének parancsnokává lett, biztonságosabbnak
tartotta, ha a gyermek Ynys Wydryn könnyen védhető erődjében tartózkodik Caer Cadarn
vagy Durnovaria helyett, s így a csalódott Norwennának is a Toron kellett maradnia.
Visszafojtott lélegzettel vártuk, kinek az oldalára áll Siluriai Gundleus az
összeütközésben, és a válasz nem is késett soká. Gundleus Tewdric oldalán szállt
harcba, régi szövetségese, Gorfyddyd ellenében. Üzenetet küldött Norwennának,
mondván, katonái átkelnek a hegyi hágókon, hogy hátulról támadjanak Gorfyddyd
seregeire, és amint Powys vereséget szenved, embereivel délre siet, hogy feleségét és
királyi fiát oltalmazza.
Éheztünk a hírekre, éjjel s nappal a távoli dombokat figyeltük, őrtüzeket kutatva, melyek
katasztrófáról vagy akár ellenségeink közeledtéről üzenhettek, és mégis, a háború
minden bizonytalansága ellenére, boldog napokat éltünk meg. A Nap begyógyította a föld
vihar ütötte sebeit és kipergette a szemeket, mialatt Norwenna, bármilyen viszolygást is
érzett a pogány Tor felett, egyre magabiztosabbnak tűnt, kiváltképp most, hogy gyermeke
királlyá lépett elő. Mordred mindig is komor gyermek volt, vörös hajjal és csökönyös
szívvel, de azokban a balzsamos napokban még ő is elég boldog volt ahhoz, hogy
anyjával játszadozzék, vagy Rallával, szoptatós dajkájával, és annak sötét hajú fiával.
Ralla férje, Gwlyddyn, az ács, egy sor állatot kifaragott Mordrednek: kacsákat, disznókat,
teheneket és szarvasokat, a király pedig egyszerűen imádott ezekkel játszani, noha még
mindig túl fiatal volt ahhoz, hogy tudja, mit ábrázolnak. Norwenna boldog volt, mikor fia
boldog volt. Néha figyeltem, miként csiklandozza Mordredet, hogy megnevettesse,
hogyan nyugtatgatja, mikor megsértette magát, és mennyire szereti mindig. Kis
királyomnak nevezte őt, szeme fényének, csodának, Mordred pedig visszakuncogott neki,
és felmelegítette boldogtalan szívét. Meztelenül, négykézláb mászkált a napfényben, mi
pedig láthattuk, mennyire nyomorék bal lába és hogy befelé nő, akár egy összeszorított
ököl, ám ettől eltekintve erőssé cseperedett Ralla tején és édesanyja szeretetén. A
kőtemplomban keresztelték meg, a Szent Tövis mellett.
Megjöttek a háború hírei, és a hírek mindig jók voltak. Gereint herceg felmorzsolt egy
portyázó szász csapatot Dumnonia keleti határa mentén, míg a távoli északon Tewdric
katonái a szász betolakodók újabb egységeit pusztították el. Agricola, Gwent maradék
hadát vezetve és a Dumnoniai Owain támogatásával, visszaverte Gorfyddyd seregét a
powysi hegyek közé. Azután hírvivő érkezett Gundleustól, mely szerint Powysi Gorfyddyd
immár a békét keresi, és a küldönc két elfogott powysi kardját is Norwenna lába elé
helyezte, férje diadalának bizonyságaként. Még ettől is jobb hír, jelentette a hírvivő, hogy
Siluriai Gundleus máris útban van dél felé, hogy maga mellett tudhassa feleségét és
drága fiát. Itt az ideje, így Gundleus, hogy Mordredet Caer Cadarnben hivatalosan is
királlyá emeljék. Semmi nem lehetett volna édesebb Norwenna fülének, és ő
boldogságában még egy nehéz aranyláncot is adott a küldöncnek, mielőtt útjára
bocsátotta volna azt, hogy férje üzenetét Bedwinnek és a tanácsnak is tolmácsolja. –
Mondd el Bedwinnek – utasította a futárt –, hogy még aratás előtt királlyá kiáltjuk ki
Mordredet. Isten repítse lovadat!
A hírvivő délnek lovagolt, Norwenna pedig készülődni kezdett a Caer Cadarnnél tartandó
ceremóniára. Arra utasította a Szent Tövis szerzeteseit, hogy álljanak készen ők is az
utazásra, miután határozottan megtiltotta mind Morgannek, mind Nimuénak, hogy vele
tartson, ugyanis ettől a naptól kezdve, jelentette be, Dumnonia keresztény királyság, és
átok boszorkáinak semmi keresnivalója a fia trónja mellett. Gundleus győzelme
felbátorította Norwennát, hogy gyakorolja a hatalmat, melyet Uther soha nem engedett
volna neki gyakorolni.
Vártuk, hogy Morgan vagy Nimue tiltakozni fog kizárása miatt, de mindketten meglepő
higgadtsággal vették tudomásul a tiltást. Ami azt illeti, Morgan mindössze fekete vállát
vonta meg, bár aznap szürkületkor egy hatalmas bronzkotlával vonult be Merlin
kamrájába, ahová ezután Nimuéval együtt bezárkóztak. Norwenna, aki meghívta a Szent
Tövis szerzeteseinek vezetőjét és feleségét vacsorára, úgy magyarázta mindezt, hogy a
boszorkányok valami gonoszságot próbálnak kifőzni, s ezen a csarnokban mindenki jót
derült. A keresztények diadalmas hangulatban voltak.
Én nem voltam ilyen biztos a győzelmükben. Nimue és Morgan ki nem állhatták egymást,
ám most mégis közeledni látszottak egymáshoz, és gyanúm szerint erre csakis a
legszörnyűbb fontosságú események bírhatták őket. Norwennának mindazonáltal nem
voltak kételyei. Uther halála és férje győzelmei megadták számára az áhított
szabadságot, ő pedig hamarosan elhagyja a Tort, hogy a király anyjaként elfoglalja az őt
megillető helyet egy keresztény udvarban, ahol gyermeke a keresztény eszmények
szellemében nőhet fel. Még életében nem volt olyan boldog, mint azon az éjjelen, mikor
megszabadult kötelékeitől – keresztényként ülhetett tort Merlin pogány birodalmának
s z í v é b e n .
Ám ekkor Morgan és Nimue újra megjelentek.
Egyszerre csend lett a csarnokban, amint a két nő odalépett Norwenna székéhez, ahol,
megadásuk jeleként, letérdepeltek. A szerzetesek feje – egy apró, tömzsi férfiú
sörteszakállal, ki egykoron cserzővargaként dolgozott, mielőtt kikeresztelkedett volna, és
aki még mindig bűzlött a trágyától, mely előző foglalkozásához szükségeltetett –
fennhangon tudakolta tőlük, mit akarnak. Felesége úgy védekezett a gonosz ellen, hogy
hányta magára a kereszteket, bár a biztonság kedvéért azért köpött is néhányat.
Morgan válaszolt a barátnak aranymaszkja mögül. Tőle szokatlan megalázkodással
beszélt, amikor állította, hogy Gundleus követe hazudott. Ő és Nimue, mondta Morgan,
belenéztek az üstbe, és látták az igazságot a víz tükrében. Északon nyoma sincs
győzelemnek, igaz, veszteségnek sem, ám Morgan figyelmeztetett rá, hogy az ellenség
sokkal közelebb van Ynys Wydrynhez, mint azt bármelyikük gondolta volna, és hogy a
kelő Nap első fényénél el kell hagyniuk a Tort, hogy Dumnonia déli részének szívében
keressenek menedéket. Morgan higgadtan és súlyosan ejtette ki a szavakat, és amikor
befejezte, meghajtotta fejét királynője előtt, majd esetlen mozdulattal görnyedt előre, hogy
megcsókolja Norwenna kék köntösének szegélyét.
Norwenna elrántotta előle köntösét. Némán hallgatta végig a vészjósló próféciát, de most
sikoltozni kezdett, és szeme feltelt a gyűlölet könnyeivel. – Nem vagy egyéb eszelős
boszorkánynál! – támadt Morganre –, és jól tudom, hogy királyként akarod látni fattyú
fivéredet. De ez nem fog megtörténni! Megértetted? Nem történik meg. Az én fiam a
k i r á l y !
– Felsé... – próbált közbeavatkozni Nimue, de azonnal letorkolták.
– Te senki vagy! – fordult felé dühödten Norwenna. – Te, sátán átkozott fattya! Átkot
küldtél a gyermekemre! Tudom, hogy ezt tetted! Azért született sérülten, mert te is ott
voltál. Ó, istenem! A gyermekem! – Ott sikoltozott és jajveszékelt, öklével az asztalt
csapkodva, mialatt Nimuéra és Morganre köpte gyűlöletét. – Most menjetek! Mindketten!
Takarodjatok! – Néma csend telepedett a csarnokra, amint Nimue és Morgan eltűnt az
é j s z a k á b a n .
Másnap reggel úgy tűnt, Norwennának lehetett igaza, hiszen egyetlen jelzőtűz sem égett
az északi dombok peremén. Az igazat megvallva, talán éppen ez volt annak a gyönyörű
nyárnak a legszebb napja. A föld telten duzzadt a készülő aratás előtt, a dombok álmos
hőségben lüktettek, az égbolton szinte egyetlen felhő sem látszott. Búzavirágok és
pipacsok tarkállottak a szúrós bozótosban a Tor lábánál, és fehér pillangók vitorláztak a
meleg légáramlatok szárnyán, melyek üdén zöldellő rétjeikre vetítették kísértetárnyaikat.
Norwenna, közömbösen a nap minden szépsége iránt, reggeli imádságát kántálta az őt
meglátogató szerzetesekkel, majd kijelentette, hogy elhagyja a Tort, és a Szent Tövis
melletti szentélyben várja be férjeura érkezését. – Már így is túl soká éltem ennyi
romlottság közepette – közölte, épp amikor felhangzott egy őrszem kiáltása a keleti falak
felől. – Lovasok! – harsogta az őr. – Lovasok! Norwenna a kerítéshez szaladt, ahol a
tömeg máris gyülekezni kezdett, hogy megcsodálja, miként vágtázik át a maroknyi lovas a
földnyelven, mely az ősi római kőútról vezetett fel Ynys Wydryn zöld dombjaira. Ligessac,
Mordred testőrségének parancsnoka, láthatóan tudta, kik közelednek, hiszen parancsot
adott a katonáknak, hogy eresszék át a lovasokat a cölöpkerítésen. A lovasok
átözönlöttek a kapun és felénk tartottak hatalmas, rókafőt ábrázoló élénk lobogójuk alatt.
Maga Gundleus volt az, és Norwenna hangosan felnevetett örömében, látván férjét
diadalmasan hazalovagolni a győztes háborúból, mely esemény számára egyet jelentett
egy magasztos keresztény királyság születésével. – Látod hát? – fordult Morgan felé. –
Látod? A kotlád hazudott neked. Győzelmet arattunk!
Mordred sírva fakadt a felbolydulás láttán, mire Norwenna nyersen parancsot adott rá,
hogy adják oda Rallának, majd legjobb köpenyét követelte és arany hajpántot öltött, s
ezáltal királynőként öltözve várakozott királyára Merlin csarnokának ajtai előtt.
Ligessac megnyitotta a Tor kapuit. Druidán szedett-vedett csapata nyomorúságos
sorokba rendeződött, mialatt szegény tébolyult Pellinore visítva követelte ketrecéből a
híreket. Nimue Merlin hálókamrái felé rohan, miközben én indultam Hywelért, Merlin
tiszttartójáért, kiről tudtam, hogy bizonyára üdvözölné a királyt.
A húsz siluriai lovas a Tor lábánál szállt le nyergéből. Háborúból érkeztek, tehát
lándzsákat, pajzsokat és kardokat hordoztak magukkal. A féllábú Hywel, saját kardja
markolatára támaszkodva, összevonta szemöldökét, mikor meglátta, hogy Tanaburs
druida is a siluriaiak között van. – Azt gondoltam, Gundleus feladta régi hitét – mormolta a
jó öreg.
– Azt gondoltam, feladta Ladwyst is! – toldotta meg Gudovan, az írnok, majd állával a
lovasok felé biccentett, akik lassan megindultak felfelé a Tor keskeny, meredek ösvényén.
– Látod? – kérdezte Gudovan, és valóban, a bőrbe öltözött harcosok között ott lépdelt egy
asszony is. Az asszony férfiként öltözött, de hosszú, fekete haja azért szabadon repkedett
mögötte. Kardot viselt, páncélt viszont nem, és Gudovan jókedvűen felnyerített a láttán. –
Királynőnknek keményen meg kell dolgoznia érte, ha vetekedni akar ezzel az
ördögfiókával.
– Ördögfióka lenne? – kérdeztem, amire Gudovan nagyot csapott a fejemre, jelezve, hogy
nem kíván időt vesztegetni az ostoba kérdésekre.
Hywel összébb vonta szemöldökét, és kezét kardja markolatára kulcsolta, amint Siluria
harcosai közeledtek az utolsó meredek fokhoz, mely már egyenesen a kapuhoz vezetett,
hol udvari bolondnak beillő őreink várakoztak girbegurba sorokban. Ekkor, valamiféle
ösztönnek engedelmeskedve, mely addig a napig oly éles maradt, mint amilyen harcos
korában lehetett, a dermedt félelem megragadta Hywel szívét. – Ligessac! – bömbölte. –
Zárd be a kaput! Zárd be! Azonnal!
Ligessac ehelyett előrántotta kardját. Majd tölcsért formálva kezéből hátrafordult, mintha
nem hallaná rendesen Hywel szavait.
– Zárd a kaput! – ordított Hywel. Ligessac egyik embere indult, hogy teljesítse a
parancsot, de Ligessac megállította, és Norwenna felé fordult utasításért.
Norwenna Hywelre meredt, jócskán kimutatva a parancs felett érzett rosszallását. – A
férjem közeleg – mondta –, nem egy ellenség. – Visszafordult Ligessachoz. – Hagyd a
kaput – parancsolta ellentmondást nem tűrően, és Ligessac engedelmesen meghajtotta
d e r e k á t .
Hywel szitkozódott, majd esetlen mozdulatokkal lemászott a sáncról és botjára görnyedve
Morgan kunyhója felé indult, mialatt én tovább bámultam az üres, napsütötte kaput, és
azon tűnődtem, mi is lehet kialakulóban. Hywel veszedelmet orrolt az üde nyári
levegőben, de hogy miként, azt sohasem tudtam meg.
Gundleus elérte a nyitott kaput. Kiköpött a küszöbnél, majd Norwennára mosolygott, ki
talán ha tucatnyi lépéssel arrébb várakozott. Az asszony gömbölyded karját emelte ura
üdvözlésére, ki verítékezve és zihálva torpant meg a kapuban, ami nem is csoda,
tekintve, hogy teljes harci felszerelésében kellett megmásznia a Tort. Bőr mellvértet viselt,
kitömött lábszárvédőt, csizmát, valódi rókafarokkal ékesített vassisakot, és vastag, vörös
köpönyeget a vállán átvetve. Rókafővel ékesített pajzsa bal oldalán csüngött, kardja a
derekán, nehéz harci lándzsája a jobb kezében. Ligessac letérdelt és kivont kardja
markolatát ajánlotta a királynak, ki előrelépett, hogy bőrkesztyűs kezével érintse a fegyver
g o m b j á t .
Hywel Morgan kunyhójában tűnt el, ám most Sebile rohant elő onnét, karjai közt
Mordredet szorongatva. Sebile? Miért nem Ralla? Ez alaposan megdöbbentett, amiként
megdöbbenthette Norwennát is, amint a szász rabszolga odarohant hozzá, hogy keze
közt a gazdagon aranyozott köntösbe bújtatott Mordreddel mellé álljon, ám Norwennának
nem maradt ideje kérdésekre, mert Gundleus máris feléje tartott. – Kardom ajánlom
neked, drága királynőm! – szólt a férfi zengő hangon, és Norwenna ajkain boldog mosoly
gyúlt, talán mert még mindig nem fedezte fel a kíséretben sem Tanaburst, sem Ladwyst,
kik Gundleus harcosaival lépték át Merlin nyitott kapuját.
Gundleus a pázsitba szúrta le lándzsáját, és elővonta kardját, ám ahelyett, hogy
markolatát ajánlotta volna fel Norwennának, a penge hegyes élét tartotta annak arca elé.
Norwenna, nem tudván, mit is kellene tennie, tapogatózva nyújtotta kezét, hogy a csillogó
fémet érintse. – Örvendek jöttödnek, drága uram – mondta kötelességtudóan, majd
letérdelt a férfi lábai elé, miként azt a szokás megkívánta.
– Illesd csókoddal a kardot, mely fiad királyságát fogja oltalmazni – parancsolta Gundleus,
és Norwenna esetlenül előregörnyedt, hogy ajkával érintse a felkínált acélt.
Megcsókolta a kardot, miként parancsolták neki, és abban a pillanatban, hogy ajkai
érintették az ezüstös fémet, Gundleus keményen előretolta a pengét. Nevetett, amint
végzett feleségével, nevetett, amint letolta kardját a torok üregébe, és még akkor is
nevetett, mikor a görcsösen vonagló testben tovább erőltette előre a hosszú pengét.
Norwennának nem maradt ideje sikoltani, vagy akár egyetlen hangot kiadnia, miközben a
penge felhasította torkát, hogy előrefurakodva a szívébe merüljön. Gundleus elégedetten
hördült fel, amint a kardja a helyére csusszant. Bőrpajzsát már korábban ledobta, így
most mindkét kezével kardja markolatára nehezedett, egyre tovább tolva-csavarva lefelé
a kardot. Vér fröccsent a kardra, vér a zöld fűre, a haldokló királynő kék köpenyére, és
még több lett a vér, amint Gundleus egyetlen heves mozdulattal kiszabadította pengéjét.
Norwenna teste, megfosztva a kard gerincétől, tehetetlenül bukott oldalra, majd néhány
pillanatig még össze-összerándult, mielőtt végleg megnyugodott volna.
Sebile ledobta a csecsemőt, és sikoltozva menekült. Mordred hangosan felsírt, de
Gundleus kardja rögvest elvágta panaszos tiltakozását. A király újra lecsapott vörös
pengéjével, és az arannyal kihányt anyag színébe sebesen terjedő skarlát foltok
vegyültek. Milyen sok vér egy ilyen kicsiny gyermektől!
Minden oly gyorsan történt. Gudovan, ki mellettem állt, tátott szájjal bámult, míg Ladwys,
ez a sudár szépség a hosszú hajával, sötét szemével és élesen metszett ádáz arcával
csak nevetett, nevetett szerelmese diadalán. Tanaburs lehunyta fél szemét, egyik kezét
az égnek emelte, és fél lábon ugrált, valamennyi jelét egyszerre megmutatván annak,
hogy szent közösséget visel az istenekkel, kik balvégzetre kárhoztatják e várat, s
Gundleus katonái előreszegezett lándzsákkal megindultak, hogy valóra is váltsák a
fenyegetést. Ligessac már korábban csatlakozott a siluriai sorokhoz, és most saját
embereivel segítette a lándzsások mészárlását. Kevés dumnoniai próbálta csak felvenni a
küzdelmet, és sokkal inkább felsorakoztak Gundleus tiszteletére, mintsem ellenálljanak
neki, a siluriai lándzsások pedig rövid úton végeztek Mordred testőrségével, és még
rövidebb úton Druidán szánalmas katonáival. Felnőtt életemben most először láttam,
miként halnak a férfiak a lándzsák hegyétől szabdaltan, és hallottam az iszonytató
sikolyokat, amint a lelkük útnak indult a túlvilágra.
Néhány pillanatig teljesen megdermesztett a páni félelem. Norwenna és Mordred halottak
voltak, a Torról borzalmas sikolyok szakadtak fel, és az ellenség máris Merlin csarnoka és
tornya felé tört előre. Morgan és Hywel tűntek fel a torony mellett, ám míg Hywel karddal a
kezében előrefelé sántikált, addig Morgan a tengeri kapu felé menekült. Nők, gyermekek
és rabszolgák rohantak vele, mind a megrémült tömeg, melyet Gundleus láthatóan nem
szándékozott visszatartani a menekülésben. Ralla, Sebile, és Druidán azon katonái,
kiknek sikerült kereket oldania a zord siluriai harcosok elől, szintén velük tartottak.
Pellinore fel-le ugrándozott ketrecében, kotkodácsolva, meztelenül, élvezettel adva át
magát a borzalmaknak.
Lepattantam a sáncról, és a csarnokba rohantam. Nem bátorságból tettem ezt,
egyszerűen szerelmes voltam Nimuéba, és meg akartam bizonyosodni róla, hogy
biztonságban van, mielőtt magam is elmenekülnék a Torról. Ligessac őrei mind halottak
voltak, Gundleus emberei már a kunyhókat fosztogatták, amikor bevetettem magam az
ajtón, és Merlin kamrái felé vettem az irányt, de mielőtt még elérhettem volna a kis fekete
ajtót, egy lándzsa hegye szegeződött a mellemnek. Esetlenül zuhantam hátra, majd egy
apró kéz ragadta meg grabancomat, hogy bámulatra méltó határozottsággal rántson be
régi búvóhelyemre, az ünnepi öltözékeket rejtő vesszőkosarak mögé. – Rajta már nem
segíthetsz, ostoba – hallottam Druidán fojtott hangját a fülemben. – És most csend
l e g y e n !
Alig néhány szempillantással előbb értem így biztonságba, hogy Gundleus és Tanaburs a
terembe rontott volna, én pedig nem tehettem mást, mint figyeltem, amint a király,
druidája és három sisakos harcosa Merlin ajtaja felé masírozik, és bármily jól tudtam, mi
következik, nem állíthattam meg őket, mert Druidán parányi keze a számra tapadva tartott
vissza attól, hogy felüvöltsek. Kétlem, hogy Druidán Nimue megmentésére sietett volna a
csarnokba, sokkal inkább némi aranyat próbált magának rabolni, mielőtt végképp
menekülőre fogná a dolgot, ám jelenléte legalább az én életemet megmentette. Még ha
Nimuéért nem is tehetett semmit.
Tanaburs félrerúgta a szellemkaput, majd belökte az ajtót. Gundleus belépett, mögötte
l á n d z s á s a i v a l .
Hallottam Nimue sikolyát. Nem tudom, próbálta-e trükkjeivel védelmezni Merlin kamráját,
vagy már rég feladott minden reménykedést. Tudom viszont, hogy büszkesége és Merlin
iránti engedelmessége tartóztatta, és hogy most meg kellett fizetnie e méltóság árát.
Hallottam Gundleus nevetését, azután már csak keveset, kivéve a hangokat, melyekből
ítélve a siluriaiak felforgatták Merlin ládáit, báláit és kosarait. Nimue nyöszörögve sírt,
Gundleus diadalittasan üvöltött, majd Nimue újra felsikoltott, hirtelen, iszonyú kínjában. –
Most megtanítalak rá, hogyan köpd le legközelebb a pajzsomat – mondta Gundleus,
mialatt Nimue tehetetlenül zokogott.
– Most aztán jól megkapja – suttogta a fülembe Druidán ádáz elégtétellel. Gundleus
lándzsásai egyre nagyobb számban özönlöttek be Merlin termeibe. Druidán eközben
lándzsájával léket ejtett a sövényfonadékból szőtt falon, és utasított, hogy préseljem át
magam rajta és kövessem lefelé a hegyoldalon, de én nem akartam elmenni, míg Nimue
élt. – Nemsokára átkutatják ezeket a kosarakat is – figyelmeztetett a törpe, de én erre
sem indultam el. – A te bajod, fiú – mondta Druidán, majd átfurakodott a résen, s elrohant
a közeli kunyhók és a disznóól közti árnyékos tér fele.
Ligessacnak köszönhetem menekülésem. Nem azért, mert észrevett, hanem mert azt
mondta a siluriaiaknak, hogy semmi sincs azokban a kosarakban, csupán néhány ócska
ünnepi ruha. – Minden kincs odabent van – mondta újsütetű szövetségeseinek, én pedig
ott kuporogtam, a félelemtől mozdulatlanná dermedve mialatt a győzelemtől ittas katonák
felforgatták Merlin kamráit. Csakis az istenek tudhatják, mi mindent találtak ott: halott
emberek lenyúzott bőrét, ősi csontokat, varázserejű amuletteket, ám kincset alig.
Éscsakis az istenek tudhatják, mit műveltek Nimuéval, mert ő maga sohasem beszélt róla,
noha erre nem is volt semmi szükség. Azt tették, amit a harcosok mindig is tesznek a
fogságukba esett asszonyokkal, és amikor végeztek, elvérezve, félig tébolyultan hagyták
m a g á r a .
A halálnak hagyták ott, hiszen amint átkutatták a kincseskamrát, s abban csupán
penészszagú szörnyűségeket leltek arany helyett, parazsat fogtak a nagy csarnok
tüzéből, és a felforgatott száraz kosarak közé vetették. Tömött füst gomolygott elő az ajtó
nyílásából. Egy szövétneket azokra a kosarakra is hajítottak, melyek mögött én rejtőztem,
azután Gundleus emberei egymás után maguk mögött hagyták a csarnokot. Néhányan
kisebb aranytárgyakat vittek magukkal, páran mindenféle ezüst csecsebecsét, ám a
legtöbben üres kézzel távoztak. Amikor a legutolsó katona is eltűnt, ujjasom szegletével
eltakartam számat, és a fojtogató füstön keresztül Merlin kamrájához rohantam, ahol a
földön rá is akadtam Nimuéra. – Gyere – szóltam neki elkeseredetten. A levegő egyre
súlyosabban telt el a füsttel, amint a lángok felkúsztak a ládákra, melyek mögött macskák
sikoltoztak és denevérek csapkodtak kétségbeesetten.
Nimue nem mozdult. Hason feküdt, kezét görcsösen arcára préselve, meztelenül, vértől
iszamós combbal. Zokogott.
Az ajtóhoz rohantam, mely Merlin tornyához vezetett, gondolván, hogy valami utat
kínálhat a menekülésre, ám amikor kinyitottam az ajtót, csak egyetlen rés nélküli falat
láttam magam előtt. Felfedeztem azt is, hogy a torony, távol attól, hogy kincseskamra
lehessen, szinte teljesen üres. Csak a csupasz döngölt földpadló volt, a négy fából
összeácsolt fal, és a nyitott tető. Égre nyíló kamra volt ez, ám félúton a nyitott kürtő felé,
egy gerendapárra függesztve és erős létrával elérhetően, fapadlózatot láttam, melyet
máris magába burkolt a sűrűsödő füst. A torony az álmok kamrája volt, üreges barlang,
melyben az istenek suttogása visszhangot verve Merlin füléhez juthatott. Elnéztem az
álmok padját még egy pillanatig, mielőtt a mögülem előtörő füst rákényszerített volna,
hogy feledvén a tornyot, visszasiessek Nimuéhoz, lerántsam fekete köpönyegét a feldúlt
ágyról, és őt sebesült állatként a gyapjúba bugyoláljam. Megmarkoltam a köpeny négy
sarkát, és amikor pihekönnyű testét biztonságban tudtam benne, kibotorkáltam a
csarnokba, és a távolabbi ajtó felé vettem az irányt. A tűz mostanra, szörnyű éhét
csillapítva, bömbölve vetette magát a száraz fára, szememből hamarosan könny
buggyant ki, a tüdőmben pedig megkeseredett a levegő, s mert a füst a csarnok
nagykapuja mentén terpeszkedett a legsűrűbben, Nimue köpenybe csomagolt testét a kis
patkánylyukhoz vonszoltam, melyet Druidán vágott a falba. Szívem rémülten kalapált,
amint kitekintettem a résem, de nem láttam ellenséget. Nagyobbra rúgtam tehát a lyukat,
hátrahajtva a fűzfavesszőket, letördelve a vályogot, majd keresztülfurakodtam a résen,
magam után húzva Nimuét. Nimue elhaló nyöszörgéssel tiltakozott, amint átpréseltem
testét a durván vágott hasadékon, de a friss levegő láthatóan segített neki életre kelni,
mert legalább megpróbált segíteni magán, én pedig megláthattam, amint elvette görcsbe
rándult kezét az arcáról, miért volt olyan borzalmas legutolsó sikolya. Gundleus kivájta
egyik szemét. A szemgödör forrásként ontotta a vért, melyet most újra letapasztott véres
kezével. A hasadékkal való küzdelemben ismét meztelen lett, ezért gyorsan
kiszabadítottam a köpenyt a letöredezett fűzfavesszők közül és a vállára vetettem, mielőtt
megragadtam volna szabad kezét és rohanni kezdtem volna vele a legközelebbi kunyhó
f e l é .
Gundleus egyik embere meglátott bennünket, majd maga Gundleus is felismerte Nimuét,
és kiáltozni kezdett, hogy a boszorkát élve kell visszahozni és a lángokra kell vetni.
Felcsattant az üldözők kiáltozása, akárha vadászok indultak volna, hogy halálra döfjék a
megsebzett vadkant, és minden bizonnyal el is kaptak volna bennünket, ha néhány más
szökevény korábban nem hasított volna magának rést a Tor déli oldalának
cölöpkerítésén. A frissen vágott lyuk felé rohantam hát, csak hogy felfedezzem Hywelt, a
jó öreg Hywelt, a hasadék innenső oldalán, holtan, félig szétroncsolt koponyával, mellette
mankójával, kezében még mindig ott szorongatott kardjával. Felkaptam a kardot, és
tovább rohantam Nimuéval. Elértük a meredek déli kaptatót és felbuktunk, torkunk
szakadtából ordítva, amint elkezdtünk gurulni a füves hegyoldalon. Nimue félig megvakult
és szinte eszét vette a kín, míg engem a rettegés vakított el, ám valahogy mégis sikerült
megtartanom Hywel kardját és talpra rántanom Nimuét a Tor lábánál, hogy elbotorkáljak
vele a szent forrás és a keresztények gyümölcsöse mellett, keresztül egy égerligeten, el
egészen addig, ahol Hywel lápi csónakja volt kikötve, egy halász kunyhója mellett.
Bedobtam Nimuét a kötegelt nádból készült parányi sajkába, frissen szerzett kardommal
elmetszettem a kötelet, és ellöktem a csónakot a kikötőhelytől, csak hogy ráébredjek,
nincs tolórudam, amivel elirányíthatnám a lélekvesztőt a lápot átszövő csatornák és
tavacskák bonyolult labirintusában. Kardomat használtam hát e célból: Hywel szablyája
tökéletlen tolórúdnak bizonyult, ám mégsem használhattam egyebet, míg Gundleus első
embere el nem érte a nádas peremét, és képtelen lévén utánunk jönni a ragacsos
iszapban, lándzsáját hajította utánunk.
A lándzsa csak úgy fütyült, ahogy felém közeledett. Egy pillanatra mozdulatlanná
dermedtem, megigézett a csillogó acélcsúcsban végződő nehéz rúd, amint felénk tart, ám
azután a fegyver célját tévesztve elsuhant mellettem, és belefúródott a csónak nádból
kötegelt peremébe. Sebesen megragadtam a remegő kőrisnyelet, és tolórúdként
használva azt, erőteljes mozdulatokkal gyorsan kivezettem a hajót a vízi utakra. Itt
biztonságban voltunk. Gundleus néhány embere egy ideig ott rohant az utunkkal
párhuzamos famólón, de hamarosan elfordultunk tőlük. Néhányan megpróbáltak leugrani
a kerek gyékénycsónakokra és lándzsáikat használni evezőként, ám sebességben
egyetlen gyékénycsónak sem veheti fel a versenyt a nádladikkal, s így hamarosan őket is
magunk mögött tudtuk. Ligessac kilőtt egy nyilat, de mi már kívül jártunk a
hatótávolságán, s a lövedék hangtalan merült alá a sötét vizekbe. Csalódott üldözőink
mögött, magasan a zöldellő Toron, a lángok mohón falták a kalyibákat, a csarnokot, a
tornyot, és a sötéten gomolygó füst magasra szökött a kék nyári égbolton.
– A Két Seb – szólalt meg Nimue először azóta, hogy kimenekítettem a lángok közül.
– Micsoda? – fordultam hozzá. A sajka orrában kuporgott, a fekete köpönyeg szorosan
összehúzva törékeny testén, egyik keze üres szemgödre felett.
– Elszenvedtem a Bölcsesség Két Sebét, Derfel – mondta a tébolyult rácsodálkozás
hangján. – A Test Sebe és a Büszkeség Sebe. Már csak az őrülettel kell szembenéznem,
és éppoly bölccsé válok, mint Merlin. – Próbált elmosolyodni, de olyan hisztérikus vadság
bujkált a hangjában, hogy magamban eltöprengtem, nem szenvedte-e meg máris a
t é b o l y t .
– Mordred halott – szóltam keserűen –, ahogy Norwenna és Hywel is. A Tort felégették. –
Egész világunk romlásba dőlt, Nimuét furcsamód mégsem látszott megindítani mindeme
sorscsapás. Ehelyett szinte örömmámorban úszott, amiért kiállta a bölcsességhez vezető
út első két próbatételét.
Eleveztem egy sor fűzfavarsa mellett, majd kifordultam a Lissa's Mere-re, a nagy fekete
tóra, mely a láp déli pereménél feküdt. Ermid csarnoka felé vettem az irányt, a fából
ácsolt település felé, honnét Ermid a helybéli törzs fejeként uralta népét. Tudtam ugyan,
hogy Ermidet nem találom ott, hiszen északnak lovagolt Owain oldalán, ám emberei
segítőkésznek bizonyulnak majd, s ami fontosabb, jóval előbb a csarnokba érhetünk,
hogy Gundleus lovasai körbevágtáznák a tó tekervényes, náddal sűrűn benőtt,
ingoványos partját. Nekik egészen Fosse Wayig el kell menniük, a nagy római kőútig,
mely a Tortól keletre fut, mielőtt megkerülhetnék a tó keleti nyúlványát, hogy Ermid
csarnokához lovagoljanak, ám addigra mi már rég úton leszünk dél felé. Sok más
csónakot is láthattam magunk előtt, amiből gyaníthattam, hogy a Tor menekültjei közül
sokakat Ynys Wydryn jó halászai kísérik a biztonságba.
Elmondtam Nimuénak tervemet, hogy amint elértük Ermid csarnokát, délnek vesszük az
irányt, s addig haladunk, míg le nem száll az éj vagy barátokkal nem találkozunk. – Jó –
felelte álomittas hangon, noha egyáltalán nem voltam benne bizonyos, hogy megértett
bármit is a szavaimból. – Jó, Derfel – tette hozzá. – Immár tudom, miért tették az istenek,
hogy bizalommal legyek irántad.
– Bizalommal vagy irántam – szóltam keserűen, és beledöftem a lándzsát a tó iszapos
fenekébe, hogy előrébb toljam csónakunk –, mert szerelmes vagyok beléd, és ez
hatalmat ad neked felettem.
– Jó – mondta újra, és egyetlen szót sem szólt, míg nádsajkánk be nem siklott a fákkal
árnyékolt kikötőhelyre, Ermid cölöpfala alatt, ahol, amint még mélyebbre toltam
csónakunk a liget árnyékába, más menekülteket is láthattam a Torról. Ott volt Morgan,
Sebile-lel együtt, és Ralla is ott zokogott, gyermekével a karján, mellette Gwlyddynnel,
férjével. Lunete, az ír lány is megmenekült, és most sikoltozva rohant a part felé, hogy
Nimuét segítse. Beszéltem Morgannek Hywel haláláról, ő pedig elmondta, hogy látta,
miként vágta le egy siluriai Guendoloent, Merlin feleségét. Gudovan szintúgy
biztonságban volt, nem tudta viszont senki, mi történt a szerencsétlen Pellinore-ral, vagy
Druidannal. Norwenna testőrei közül senki sem maradt meg, noha Druidán nyomoronc
katonái közül néhánynak sikerült elérni Ermid csarnokának kétes biztonságát, amiként
Norwenna három, görcsösen zokogó kísérőjének és Merlin tucatnyi, holtra rémült
lelencének is.
– Hamarosan indulnunk kell – mondtam Morgannek. – Üldözik Nimuét. – Ermid szolgái
most is Nimuét kötözték és öltöztették.
– Nem Nimue kell nekik, ostoba – rivallt rám Morgan –, hanem Mordred.
– Mordred halott! – tiltakoztam, ám Morgan máris azzal felelt, hogy megpördült és
kiragadta a csecsemőt Ralla karjai közül. Félrehajtotta a durva barna posztót a gyermek
testéről, hogy láthassam a nyomorék lábat.
– Azt hitted tán, ostoba – korholt Morgan –, hogy hagynám elvérezni királyunkat?
Rallára és Gwlyddynre meredtem, azon tűnődve, miként vállalhattak részt abban, hogy
elveszejtsék saját gyermeküket. Gwlyddyn volt az, ki válaszolt néma kérdésemre. – Ő a
király – mondta egyszerűen, majd Mordredre mutatott –, a mi fiunk pedig nem volt egyéb
egy ács fiánál.
– És nemsoká – szólt Morgan dühödten – Gundleus is fel fogja fedezni, hogy a
gyermeknek, kit megölt, két jó lába van, és minden emberét az üldözésünkre fogja
küldeni. Délnek indulunk. – Nem lehettünk biztonságban Ermid csarnokában. A törzsfő és
harcosai a háborúba mentek, maroknyi szolgát és gyermeket hagyva csupán hátra.
Valamivel délidő előtt indultunk útnak, bevéve magunkat a zöldellő erdőbe, Ermid falujától
délre. Ermid egyik vadászlegénye vezetett bennünket a szűk ösvényeken és titkos
utakon. Harmincan lehettünk, jobbára nők és gyermekek, közöttünk talán ha féltucatnyi
férfival, kik képesek lettek volna fegyvert forgatni, és ebből Gwlyddyn volt az egyetlen, aki
valaha ölt már meg férfit harcban. Druidán néhány megmaradt udvari bolondja semmi
hasznunkra sem lehetett, és én magam sem küzdöttem még soha, noha utóvédként ott
masíroztam Hywel meztelen kardjával darócövemben, jobb kezemben a nehéz siluriai
harci dárdával.
Nehézkesen haladtunk a tölgyek és mogyorófák alatt. Ermid csarnokától Caer Cadarn
nem esett csak négy óra járásnyira, bár számítani lehetett, hogy nekünk tovább fog tartani
az út a titkos, kacskaringós ösvényeken a kimerült gyermekekkel. Morgan ugyan nem
mondta, hogy Caer Cadarnt próbálja elérni, de én tudtam, hogy a királyi szentély felé
tartunk, hol legvalószínűbben akadhatunk dumnoniai katonákra, bár erre a
következtetésre nyilván maga Gundleus is eljutott és ő is volt olyan kétségbeesett, mint
mi. Morgan, kit aligha lephetett meg a világ elfajzottsága, okkal gondolta úgy, hogy a
siluriai király a Nagytanács óta tervezte háborúját, és csak Uther halálára várt, hogy
szövetségesével, Gorfyddyddel támadást indíthasson. Valamennyiünket bolonddá tettek.
Barátnak hittük Gundleust és őrizetlenül hagytuk határainkat, pedig Gundleus nem
kevesebbet tűzött ki céljául, mint Dumnonia trónját magát. Ám e trón megszerzéséhez,
így Morgan, többre lesz szüksége maréknyi lovasnál, s így bizonyos, hogy lándzsásai
ebben a pillanatban is inuk szakadtából próbálnak csatlakozni királyukhoz,
végigmasírozva a hosszú s tekervényes római úton, mely Dumnonia északi partvidékéről
vezet errefelé. A siluriaiak elszabadultak országunkban, de mielőtt még Gundleus
bizonyos lehetne diadalában, végeznie kell Mordreddel is. Meg kell találnia bennünket,
különben merész vállalkozása dugába dől.
A roppant erdőség felfogta lépteinket. Néha egy-egy vadgalamb felreppent az égbe nyúló
lombok között, máskor egy fakopáncs kezdett kerepelni egy fa kérgén. Egyszer nagy
robajlást és csattogást hallottunk a közeli bozótos felől, és valamennyien mozdulatlanná
merevedtünk, a siluriai lovasoktól való félelmünkben, de csak egy agyaras vaddisznó volt
az, mely vetett ránk egy utálkozó pillantást, mielőtt elfordult. Mordred folyton sírt, és nem
fogadta el Ralla mellét. A kisebb gyermekek közül is sokan sírdogáltak a félelemtől és
kimerültségtől, de azonnal elnémultak, amint Morgan azzal fenyegetőzött, hogy varangyos
békává varázsolja őket.
Nimue előttem sántikált. Tudtam, hogy fájdalmai vannak, pedig nem panaszkodott. Néha
némán, görcsösen zokogni kezdett, és Lunete semmit sem mondhatott, amivel
megnyugtathatta volna. Lunete karcsú, sötét lány volt, ugyanolyan korú, mint Nimue, és
nem nélkülözte annak szépségét sem, híján volt viszont Nimue tudásának és nem evilági
szellemének. Nimue, ha belenézett egy patak tükrébe, meglátta benne a vízi szellemek
lakóhelyét, míg Lunete ugyanitt csak egy alkalmas helyet talált arra, hogy kimossa ruháit.
Egy idő után Lunete lemaradt, hogy mellettem haladjon. – Mi lesz most velünk, Derfel? –
k é r d e z t e .
– Nem tudom.
– Eljön Merlin?
– Remélem – feleltem –, vagy talán maga Arthur is. – Izzó, ám hitetlen reménykedéssel
beszéltem, mert mindehhez nem kevesebbre lett volna szükségünk, mint egy hamisítatlan
csodára. Ehelyett azonban úgy tűnt, hamisítatlan nappali lidércnyomásba csöppentünk,
mert néhány órai gyaloglás után magunk mögött kellett hagynunk a rengeteget is, hogy
átkeljünk egy mély és sebes vízfolyáson, mely a virágoktól tarkálló füves legelőket
hasította ketté, és hogy ezután a keleti horizonton őrtüzek gomolygó füstjére legyünk
figyelmesek, noha azt senki sem tudta volna megmondani, hogy azokat a siluriai
fosztogatók éltették-e, avagy a jelenkori gyengeségünket kihasználó szászok.
Egy szarvas szökellt elő az erdőből, alig negyedmérföldnyire keletre. – Le! – szisszent a
vadászlegény hangja, és mi valamennyien lebuktunk a fűbe az erdősáv pereménél. Ralla
melléhez préselte Mordredet, hogy elhallgattassa, amit ő rögvest megtorolt, olyan mélyen
harapva húsába, hogy keskeny vérpatak csörgedezett le egészen a derekáig, ám
egyikünk sem adott hangot, amint a lovas, ki megriasztotta a szarvast, előbukkant a fák
közül. A lovas szintúgy keletre torpant meg tőlünk, ám sokkal közelebb a máglyáknál, oly
közel, hogy tisztán láthattam a rókafőt kerek pajzsán. Hosszú lándzsát hordozott magával,
és kürtöt, melyet meg is szólaltatott, miután hosszasan meredt a mi irányunkba. Már
mindannyian attól rettegtünk, hogy a jel arra utal, a lovas meglátott bennünket és
hamarosan egész hordányi siluriai lovas bukkan fel előttünk, ám a katona máris
visszaugratta lovát a fák közé, ami csakis azt jelenthette, hogy nem látott bennünket.
Távolról újabb tompa kürtszó harsant, majd elcsendesedett minden.
Hosszú percekig várakoztunk. Méhek zümmögtek a vízfolyást szegélyező rétek felett.
Valamennyiünk tekintete az erdősávra tapadt, még több fegyveres előbukkanásától
tartva, ám az ellenség nem mutatkozott, és vezetőnk egy idő után bejelentette, hogy el
kell kúsznunk a patakig, át kell kelnünk rajta, és a túlparton magasodó fák között kell
rejtekhelyet találnunk magunknak.
Hosszú, nehézkes haladás volt ez a vízfolyásig, különösen Morgan számára,
elcsavarodott bal lábával, de legalább mindannyiunknak megvolt az esélyünk, hogy friss
vízzel hűsítsük magunkat, mialatt átgázolunk a patakon. Amint a túlparti fák közé értünk,
felegyenesedtünk, bőrig átázva ugyan, ám azzal a feléledő reménnyel, hogy magunk
mögött hagytuk ellenségeinket. De nem, mint az majd kiviláglik hányatottságainkból. –
Rabszolgává fognak tenni bennünket? – kérdezte tőlem Lunete. Mint sokakat közülünk,
Lunetét is Dumnonia rabszolgapiacáról szabadította meg Merlin, és csakis az ő
személyének köszönhette szabadságát. Nem volt tehát nagyobb félelme, mint hogy
Merlin gyámságának elveszítése újra erre a balsorsra kárhoztatja.
– Nem hiszem – válaszoltam. – Hacsak nem Gundleus vagy a szászok ejtenek fogságba.
Téged bizonyára elhurcolnak rabszolgának, de engem valószínűbb, hogy megölnek. –
Nagyon bátornak éreztem magam attól, hogy ilyeneket mondtam.
Lunete karját az enyémbe fűzte, hogy megnyugtasson, és én nagyon hízelgőnek éreztem
az érintését. Szép lány volt, és egészen addig a napig lekicsinyelve kezelt, sokkal inkább
kedvelve az Ynys Wydryn-i vad halászfiúk társaságát. – Bárcsak Merlin visszajönne –
mondta. – Én nem akarom otthagyni a Tort.
– Nem maradt ott már számunkra semmi – feleltem. – Új lakóhelyet kell keresnünk
magunknak. Vagy ha vissza is megyünk, teljesen újjá kell építenünk a Tort. – De csak
akkor, gondoltam magamban, ha maga Dumnonia is megmarad. Talán már most, ezen a
füsttel kísértett délutánon is haldoklik az ország. Eltöprengtem rajta, miként lehettem ilyen
vak, hogy nem láttam előre a szörnyűségeket, melyeket Uther halála óhatatlanul magával
hordozott. A királyságoknak királyra van szüksége, melyek nélkül nem egyebek gazdátlan
földeknél, és csak úgy vonzzák magukhoz a hódítók lándzsáit.
Délután közepe tájt átkeltünk egy szélesebb vízfolyáson is, szinte már folyón, mely olyan
mély volt, hogy a víz még nekem is a mellkasomig ért, amint átgázoltunk rajta. A túlsó
parton legjobb képességeim szerint megszárogattam Hywel kardját. Csodálatos penge
volt, Gwent híres kovácsainak mesterségét dicsérte, és egymásba szövődő girbegurba
minták, körök ékesítették. Az egyenes acélpenge torkomtól ujjaim végéig ért, ha
kinyújtottam a karomat. A kereszt tömör vasból készült, egyszerű kerek csúcsdíszekkel,
míg a markolatot almafából faragták, melyet erős szegekkel erősítettek a tüskéhez, és
hosszú, vékony bőrcsíkokkal fontak körül, hogy olajosan sima legyen a fogása. A
markolatgombot kerek, ezüstszálakkal borított gömb alkotta, bár az ezüstszálak folyton
elszabadultak róla, és a vége az lett, hogy lehúztam róla valamennyit, és durván formált
karkötőt készítettem belőle Lunetének.
A folyótól délre újabb széles rét várt ránk, ezúttal legelésző ökrökkel, melyek súlyos
léptekkel baktattak oda, hogy elhaladtunkat figyeljék. Talán éppen az ő mozgásuk vonta
fejünkre a bajt, mert nem sokkal azután, hogy a legelők túlsó felén újból beértünk a fák
közé, már hallottuk is magunk mögött a paták ütötte robajló hangokat. Előreküldtem egy
figyelmeztetést, majd megpördültem, lándzsával és karddal a kézben, hogy az ösvényt
f i g y e l j e m .
A fák ágai itt alacsonyan nőttek, olyan alacsonyan, hogy üldözőink nem lovagolhattak be
a fák közé. Akárki is járt hát a nyomunkban, hátra kellett hagynia lovait és gyalogosan
kellett utánunk erednie. Nem a széles ösvényen vágtunk neki az erdőségnek, hanem a
rejtett útvonalon, mely keskenyen kígyózott az öles fák között, így üldözőinknek, miként
nekünk is, egyes oszlopot alkotva kellett előrehaladnia. Attól tartottam, hogy siluriai
felderítők járnak a nyomunkban, Gundleus erőinek előfutárai. Ugyan ki mást is érdekelte
volna, hogy mi riasztotta meg a folyóparton legelésző barmokat egy ilyen álmos nyári
d é l u t á n o n ?
Gwlyddyn is megérkezett mellém, és kivette a nehéz lándzsát a kezemből. Egy ideig
hallgatta a távoli zajokat, majd elégedetten bólintott. – Csak ketten vannak – szólalt meg
nyugodtan. – Elhagyták lovaikat, és gyalogosan jönnek. Enyém az első, te pedig tartod a
másodikat, míg meg nem tudom ölni. – Hihetetlenül higgadtnak tűnt, ami nagyban
segítette eloszlatni félelmeimet. – És egyet ne felejts el, Derfel – tette hozzá. – Ők
legalább ennyire be vannak ijedve. – Félretolt az árnyékok közé, majd lekuporodott az
ösvény túloldalán, egy kidőlt bükkfa égnek meredő gyökérzete mögé. – Le! – szisszent
oda nekem. – Bújj el!
Lekuporodtam, és egyszeriben minden rémület felszínre tört bennem. A tenyerem
verítékezett, lábam megállíthatatlanul reszketett, a torkom kiszáradt, hányingerem támadt,
és a beleim mintha vízzé váltak volna. Hywel jól kitanított, ám még sohasem néztem
farkasszemet egy férfival, aki meg akart ölni. Már én is hallottam a közeledő lépteket. Bár
látni nem láttam semmit, és legerősebb ösztöneim mind azt súgták, hogy fordítsak hátat
és szaladjak az asszonyok után, mégis maradtam. Nem volt más választásom. Kora
gyermekkorom óta hallgattam a nagy harcosokról szóló hőstörténeteket, hogy újra és újra
megtanuljam: egy férfi sohasem fordít hátat és rohan el. Egy férfi küzd az uráért, egy férfi
odaáll ellensége elé, egy férfi sohasem menekül. Most uram ott csüngött Ralla mellén és
én szembe készültem nézni ellenségemmel, pedig mennyire akartam egyszerű gyermek
lenni és világgá szaladni! Mert mi van akkor, ha mégsem csak két ellenséges lándzsás
közeledik? És még ha ketten vannak is, minden bizonnyal tapasztalt harcosok, képzettek,
kemények, és könnyű szívvel ölnek, ha kell.
– Nyugi, fiú, nyugi – szólt halkan Gwlyddyn. Ő megharcolta a magáét Uther csatáiban.
Szembenézett a szászokkal, és Powys harcosai ellen vezette lándzsáját. És most, mélyen
szülőföldje rengetegében, egy korhadt fatörzs mögött rejtezett, félmosollyal az arcán,
robusztus kezébe szorítva hosszú lándzsámat. – Ez lesz a bosszú gyermekemért –
suttogta zordan –, és az istenek a mi oldalunkon állnak.
Lekuporodtam a szedercserjék mögé, és magam elé húztam néhány páfránylevelet.
Súlyosnak és kényelmetlennek éreztem nyirkos ruháimat. A fatörzsek közé fúrtam
tekintetem, melyek zuzmóval borított tömör falat alkottak előttem. Egy harkály kezdett
kopácsolni egy közeli fa kérgén, mire rémülten pattantam fel. Az én búvóhelyem ezerszer
különb volt Gwlyddynénél, én mégis védtelennek éreztem magam, és nyomorúságos
helyzetemen nem sokat javított, mikor levelekből szőtt rejtekemtől alig tucatnyi lépésnyire
végre felbukkant két üldözőnk.
Két karcsú, fiatal lándzsás volt az, bőr mellvértben, leszíjazott lábvértben, és hosszú, rőt
színű, vállukon átvetett köpenyben. Befont szakállukat hosszúra engedték, sötét hajukat
bőrszíj fogta egybe tarkójukon. Mindkét férfi hosszú lándzsát hordozott, és a másodikuk
kardot is viselt az övében, még ha eddig nem is vonta ki. Visszafojtottam lélegzetemet.
A vezető felemelte karját, mire mindketten megtorpantak, és hallgatóztak egy ideig,
mielőtt továbbindultak volna. A közelebbi férfi arcán sebhely éktelenkedett, egy régi
összeütközés nyoma, száját félig nyitva tartotta, és a hasadék mögött láthattam még
megsárgult fogait is. Mérhetetlenül szilajnak, tapasztaltnak és rémisztőnek tűnt a
szememben, és hirtelen megint feltámadt bennem az a szinte lebírhatatlan vágy a
menekülésre, ám ekkor a sebhely a bal tenyeremen, a sebhely, mely Nimuéra
emlékeztetett, lüktetni kezdett, és a melegen felpezsdülő vér új bátorságot plántált belém.
– Egy szarvas volt az – szólt a második férfi, társát ócsárolva. A két katona óvatosan
lopakodva haladt előre, gondosan egymás után helyezve lábukat, a levélszőnyeget
kémlelve a legapróbb nyomok után.
– Gyereksírás volt – erősködött az első férfi. Kétlépésnyire járhatott a másik előtt, ki
rémült szememben még amannál is magasabbnak és zordabbnak tetszett.
– Kereket oldtak a rohadékok – mondta a második férfi, én pedig láttam az arcán
gyöngyöző verítéket, és felfigyeltem rá, miként szorongatja görcsösen lándzsájának
nyelét, mennyire ideges ő is. A fejemben egyre Bel nevét ismételgettem, az istenhez
fohászkodva bátorságért, könyörögve, hogy tegyen férfivá. Az ellenség hatlépésnyire járt
és tovább közeledett, és én a nyári zöldellő erdő pompája mögött is megéreztem a két
férfit, a bőr és a lovak alig felismerhetően belé vegyülő szagát, miközben izzadság
cseppent szemembe és kis híján hangosan felnyögtem nyomorúságomban, ám ekkor
Gwlyddyn előugrott rejtekéből és harci kiáltást bömbölve rohanni kezdett az ellenség felé.
Vele rohantam én is, és egyszeriben megszabadultam a bénító rettegéstől, amint a
harcnak az a tébolyult, istenek adta mámora első ízben a fejembe szállt. Később, sokkal
később, megtanultam azt is, hogy a mámor és a félelem egy és ugyanazon dolog, hogy a
tettek nyomán egyik észrevétlenül alakul át a másikká, de azon a fülledt nyári délutánon
egyszeriben felajzott mindez. Bocsássa meg nekem az Isten, és az ő valamennyi
angyala, de azon a napon felfedeztem, micsoda örömmámort tartogat a harc, és ezután
hosszú ideig úgy szomjaztam ezt az érzést, miként szomjas ember kutatja a vizet.
Előrerohantam, bömbölve, akárcsak Gwlyddyn, noha annyira azért nem őrültem meg,
hogy vakon kövessem. Lehúzódtam a keskeny csapás jobb szélére, hogy elrohanhassak
mellette, amint ő máris lecsapott a közelebbi siluriaira.
Az a férfi megpróbálta eltéríteni Gwlyddyn lándzsáját, ám az ács számított a kőrisrúd
alacsony csapására, és felé emelte fegyverét, amint előredöfött. Mindez oly gyorsan
történt. Az egyik pillanatban a siluriai még fenyegető harcos volt, teljes díszben, a
másikban már vonagló és reszkető báb, amint Gwlyddyn lándzsája a bőr mellvérten át
mélyen a mellkasába nyomakodott. És én már túl is haladtam rajtuk, ordítva s fejem felett
Hywel kardját lengetve. Egy pillanatra nem éreztem félelmet, talán mert úgy éreztem,
Hywel lelke szabadult el a túlvilágról, hogy megtöltsön, és mert pontosan tudtam, mit kell
tennem, harci kiáltásom egyszersmind a diadal örömeként is harsant.
A második katonának egy szívdobbanásnyival több ideje maradt a felkészülésre már
haldokló társánál, és máris felvette a lándzsások harci pózát, melyből gyilkos erővel
vethette magát előre. Ráugrottam, és amint a lándzsa fényes, napfényben fürdő hegye
előrelendült, félrecsavartam testemet és kardommal térítettem el útját, épp elég
keményen, hogy ne veszítsem el az uralmat a fegyver felett, ugyanakkor félrecsapjam a
férfi fegyverét, mielőtt újból meglendítettem kardomat. – Minden a csuklón múlik, fiú,
minden a csuklón múlik – hallottam fülemben Hywel hangját, és az ő nevét üvöltöttem
akkor is, amikor kardomat keményen beledöftem a siluriai nyakának oldalába.
Minden olyan gyorsan, olyan nagyon gyorsan történt. A csukló irányította a kardot, de a
kar adta neki az erőt, és az én karom azon a délutánon Hywel roppant erejét birtokolta.
Acélom úgy vette be magát a siluriai nyakába, miként fejsze a korhadt fatörzsbe. Először,
amilyen tacskó voltam, azt gondoltam, hogy meg sem halt és már rántottam is ki
kardomat, hogy még egyszer lecsaphassak. Másodszor megmártva benne pengémet dőlt
csak oldalt a teste, és hallottam meg fuldokló zihálását és láttam hamvába holt
erőfeszítéseit, hogy még egyszer támadásra emelje lándzsáját, ám ekkorra az élet már
elszivárgott torkán keresztül, és kemény bőrrel borított mellkasát újabb vérfolyam borította
el, amint összerogyott a levélszőnyegen.
És én ott álltam reszketve. Hirtelen zokogni tudtam volna. Fogalmam sem volt róla, mit
tettem. Nem éreztem diadalt, csupán bűntudatot, és mozdulatlan döbbenetben meredtem
kardomra, mely a halott ember torkából meredt elő, ahol az első legyek máris kezdtek
megtelepedni. Képtelen voltam mozdulni.
Egy madár rikoltott a lombsátor alatt, azután megéreztem Gwlyddyn erős karját a
vállamon, és az arcomon végigcsorduló könnyeket. – Férfi lettél, Derfel – mondta
Gwlyddyn, én pedig felé fordultam, és magamhoz szorítottam, ahogyan egy rémült
gyermek csüng atyja karján. – Jól csináltad – mondta újra meg újra. – Jól csináltad. –
Esetlen mozdulatokkal veregette vállamat, míg végre fel nem szárítottam könnyeimet.
– Sajnálom – hallottam hangomat.
– Sajnálod? – nevetett fel. – Ugyan mit? Hywel mindig is mondta, hogy te vagy a legjobb
tanítványa, és úgy látom, jobban teszem, ha hiszek neki. Gyors vagy. És most gyere,
lássuk, mit nyertünk.
Áldozatom kardhüvelyét vettem magamhoz, melyet fűzfavesszővel merevített bőrből
készítettek, s amelybe Hywel kardja meglehetősen jól illeszkedett, azután átkutattuk a
tetemeket, szegényes hadizsákmányunkért: egy éretlen almáért, egy simára kopott régi
pénzdarabért, két köpenyért, a fegyverekért, néhány bőrszíjért, és egy csontnyelű késért.
Gwlyddyn szóvá tette, hogy vissza kellene mennünk elhozni a két lovat is, de azután úgy
döntöttünk, hogy erre most nincs időnk. Engem mindez mit sem érdekelt. Meglehet, hogy
látásomat könnyek homályosították el, de akkor is életben voltam, és megöltem egy férfit,
megoltalmaztam királyomat, és hirtelen mámoros boldogság hatalmasodott el rajtam,
amint Gwlyddyn visszavezetett a rémült menekültekhez és felemelte karomat annak
jeleként, hogy jól küzdöttem.
– Épp elég zajt ütöttetek ti ketten – acsarkodott Morgan. – Hamarosan fél Siluria a
nyakunkon lesz. Most gyerünk! Mozgás!
Nimue láthatóan nem mutatott érdeklődést győzelmem iránt, annál inkább Lunete, ki
mindent hallani akart róla, és akinek mindent rendre elmeséltem, egyaránt eltúlozva
ellenségemet és a küzdelmet, Lunete csodálata pedig csak újabb túlzásokra indított.
Karját megint csak bennfelejtette az enyémben, és amikor belepillantottam sötét
szemébe, eltöprengtem rajta, miként nem vettem eddig észre, mennyire gyönyörű.
Nimuéhoz hasonlatosan neki is éket formált az arca, ám míg Nimue vonásai végtelen
tudásról s elővigyázatosságról árulkodtak, addig Lunete eltelt valami izgató melegséggel,
és közelsége újsütetű magabiztossággal ruházott fel, amint végigsétáltuk a hosszú
délutánt, hogy kelet felé fordulva egyre közelebb érjünk a hegyekhez, melyek közül Caer
Cadarn előőrsként magasodott.
Egy jó órával később már ott álltunk az erdősáv szélén, mely Caer Cadarnnel szemközt
húzódott. Késő délután volt már, de a nyár közepén jártunk, és a Nap még mindig
magasan állt az égbolton, zöldes izzásban fürösztve Caer Cadarn nyugati sáncait.
Egymérföldnyire járhattunk az erődítménytől, de ahhoz már elég közel, hogy láthassuk a
sárga kihegyezett cölöpök sorát, és láthassuk azt is, hogy egyetlen harcos sem áll őrt
azokon a falakon, nem szökken fel füst a falak karéjában meghúzódó házak közül.
Nem láttunk viszont ellenséget sem, ami arra a döntésre indította Morgant, hogy átvágunk
a nyílt mezőn, és a nyugati csapáson közelítünk a király erődítménye felé. Gwlyddyn úgy
gondolta, hogy az est leszálltáig az erdőben kellene maradnunk, vagy még jobb, ha
Lindinis közeli településén húzzuk meg magunkat, ám Gwlyddyn ács volt, míg Morgan
előkelő hölgy, kinek akarata előtt meg kellett hajolnunk.
Kiléptünk tehát a mezőre, és árnyékunk hosszúra nyúlt előttünk. A szarvasok vagy a
marhák rövidre legelték a füvet, ám az mégis puhán és buján terpeszkedett a lábunk alatt.
Nimue, aki még mindig afféle kínnal átitatott transzban mozgott, kibújt kölcsön
lábbelijéből, és mezítláb folytatta az utat. Egy sólyom vitorlázott el felettünk, majd egy
vadnyúl ugrott ki egy üregből, megriadva közeledtünkre, és fürgén elszaladt.
Követtük a búzavirágokkal, ökörszemekkel, parlagfűvel és somfákkal szegélyezett
csapást. Mögöttünk, a nyugvó Nap által árnyékba borítva, ott sötétlett az erdő. Fáradtak
és rongyosak voltunk, ám szemünk előtt már utunk célpontja lebegett, és sokan közülünk
örömüknek is hangot adtak efelett. Visszahoztuk hát Mordredet szülőhelyére, vissza
Dumnonia királyainak dombjára, ám még félúton sem lehettünk magasztosán zöldellő
menedékünk felé, mikor az ellenség feltűnt mögöttünk.
Gundleus harcosai közeledtek. Nemcsak a lovasok, kik aznap reggel Ynys Wydrynbe
érkeztek, de a király lándzsásai is. Gundleusnak mindvégig tudnia kellett, merre
igyekszünk, elhozta hát lovasságát és több mint száz lándzsását Dumnonia királyainak
szent hegyéhez. És még ha nem is kényszerült volna a gyermekkirály üldözésére,
Gundleusnak akkor is Caer Cadarnbe kellett volna jönnie, hisz nem kevesebbet akart
Dumnonia trónjánál, és éppen Caer Cadarn volt az, hol a korona a mindenkori uralkodó
fejére került. Aki birtokolja Caer Cadarnt, birtokolja Dumnoniát, tartotta a régi mondás, és
akié Dumnonia, azé Britannia is.
A siluriai lovasok megelőzték lándzsásaikat. Csak néhány percre volt szükségük, hogy
elérjenek bennünket, és én jól tudtam, hogy egyikünk sem, még a leggyorsabb futó sem
képes elérni az erődítmény hosszú lankáit, mielőtt azok a katonák acéljaikkal és
lándzsáikkal végig nem söpörnek felettünk. Odaléptem Nimue mellé, és láttam, hogy
keskeny arca feszült és elkínzott, megmaradt szeme feltelik könnyekkel. – Nimue? –
s z ó l t a m .
– Minden rendben, Derfel. – Láthatóan bosszantotta, hogy gondját akartam viselni.
Megháborodott, döntöttem el. Azok közül, akik túlélték ezt a rettenetes napot, neki kellett
elszenvednie a legszörnyűbb megpróbáltatásokat, és mindez elvitte őt oda, ahová én már
nem követhettem. – Szeretlek – mondtam neki, kedvességgel próbálva a lelkéhez
f é r k ő z n i .
– Engem? Hát nem Lunetét? – kérdezte Nimue dühödten. Nem nézett felém, csak
továbbra is az erődítményre, míg én hátrafordulva a közeledő lovasokat figyeltem, akik
egyetlen hosszú vonalba fejlődtek fel, mintha szárnyas vadat akarnának felhajtani.
Köpenyeik lovuk farára fektetve feküdt, kardhüvelyeik himbálódzó csizmáik mellett, a Nap
megcsillant lándzsáik hegyén és fényében fürösztötte a rókafejet. Gundleus lovagolt a
harci lobogó alatt, fején a rókafarkas fémsisakkal. Ladwys ott volt mellette, kivont karddal
kezében, míg Tanaburs, mögötte repkedő hosszú köpenyében, egy szürke lovat ült meg
kettejük közelében. Meg fogok halni, gondoltam, éppen azon a napon, amikor férfivá
értem. A felismerés kegyetlenül mart belém.
– Gyerünk! – üvöltött fel hirtelen Morgan –, rohanjatok! – Azt hittem, a félelem vette el az
eszét, és nem is akartam engedelmeskedni, azt gondolván, mennyivel nemesebb állni és
férfiként meghalni, mint amikor menekülő szökevényként vágják le az embert. Azután
láttam, hogy Morgan egyáltalán nem esett pánikba, mint ahogyan Caer Cadarn sem
elhagyatott, de a kapuk megnyíltával csak úgy özönlenek belőle a férfiak. A lovasok
hasonlóan öltöztek, mint Gundleus katonái, ám ezek az emberek Mordred sárkányos
pajzsát viselték karjukon.
Rohantunk. A karjánál fogva magam mögött rángattam Nimuét, mialatt a dumnoniai
lovasok felénk viharzottak. Talán ha tucatnyian lehettek, nem többen, de ahhoz épp
elegen, hogy megállítsák Gundleus embereit, míg a lovasok mögül beérkeznek a
dumnoniai lándzsások is.
– Ötven lándzsás – mondta Gwlyddyn. Már meg is számolta a felmentő sereget. –
Ötvennel nem győzhetjük le őket – tette hozzá komoran –, de talán elérhetünk a
b i z t o n s á g b a .
Gundleus is erre a következtetésre juthatott, és lovasait széles ívben vezetve a közeledő
dumnoniai lándzsások sorai mögé próbált kerülni. Egyszer s mindenkorra el akarta vágni
a visszavonulás útvonalát, hiszen ha egy helyre gyűjtötte ellenségeit, lemészárolhatott
bennünket, akár hetvenen voltunk, akár heten. A harcosok száma mindenképpen
Gundleusnak kedvezett, és elhagyván erődítményüket, a dumnoniaiak máris feláldozták a
magasság nyújtotta csekélyke előnyt is.
A dumnoniai lovasok elviharzottak mellettünk, a lovak patái hatalmas darabokat
szakítottak ki a gazdag legelő földjéből. Nem Arthur mesés lovasai voltak ezek, a
vértesek, kik villámként csaptak le, csupán könnyen felfegyverzett járőrök, kik rendszerint
leszálltak nyergükből, mielőtt csatába indultak volna, ám most védőernyőt kényszerültek
formálni köztünk és a siluriai lándzsások között. Egy perccel később a mi lándzsásaink is
megérkeztek, és pajzsaikból falat vontak körénk. Ez a fal új magabiztosságot plántált
belénk, magabiztosságot, mely már-már vakmerőséggé hajlott, amint megláttuk, ki vezeti
felszabadító hadunkat. Owain volt az, a magasztos Owain, a király bajnoka és Britannia
legnagyobb harcosa. Mindannyian úgy hittük, hogy Owain a messze északon, Powys
hegyei között harcol, Gwent embereivel az oldalán, és erre itt bukkant fel, Caer Cadarn
a l a t t .
Megvallva a szomorú igazságot, Gundleus mindezek ellenére megtartotta előnyét.
Tizenkét lovast, ötven lándzsást és harminc elcsigázott menekültet tudhattunk
magukénak, egy nyílt területen összeterelve, míg Gundleusnak közel kétszer ennyi lovas
és legalább kétszer ennyi lándzsás állt a rendelkezésére.
A Nap még mindig tündöklően sütött. Még két óránk lehetett a teljes sötétig, ami
Gundleusnak több mint elég időt szolgáltatott a mészárlás bevégzésére, noha először
szavakkal próbált jobb belátásra bírni bennünket. Előrelovagolt, pompásan festve
izzadságtól csatakos lován és lefelé tartotta pajzsát, a békevágy jeleként. – Dumnonia
lakói – harsogta –, adjátok ki a gyermeket, és elmegyek! – Senki sem felelt. Owain
elrejtezett a pajzsokból szőtt fal mögött, így Gundleus, nem látva vezért, mindannyiunkhoz
intézte szavait. – Csak egy nyomorék gyermek! – kiáltott a siluriai király. – Az istenek átkát
viseli magán. Gondoljátok, hogy valaha mellé szegődik a jó szerencse egy olyan
országnak, melynek nyomorék a királya? Meg akarjátok mérgezni kenyereteket? Betegen
akarjátok látni gyermekeiteket? A dögvész pusztítsa állataitokat? A szászokat akarjátok
országotok uraiként? Mi mást hordozhatna egy nyomorék király, ha nem balvégzetet?
Még mindig nem felelt senki, és Isten a tanúja, épp elegen voltak szedett-vedett
sorainkban, kik attól féltek, Gundleus igazat beszél.
A siluriai király leemelte a sisakot hosszú hajáról és szélesen mosolygott,
nyomorúságunkat látván. – Megtarthatjátok életeteket – ígérte –, ha átadjátok nekem a
gyermeket. – Tovább várt a válaszra, mely még mindig nem akart megjönni. – Ki vezet
benneteket? – kérdezte végül.
– Én! – préselte magát keresztül Owain a sorokon, hogy elfoglalja az őt megillető helyet a
pajzsfal előtt.
– Owain – ismerte fel Gundleus, és azt gondolom, egy pillanatra a hamisítatlan félelem
csillant meg a szemében. Akárcsak mi, ő sem tudta, hogy Owain visszatért ide, Dumnonia
s z í v é b e .
Gundleus azonban ezzel együtt is bizonyos volt diadalában, noha tudnia kellett, hogy
Owainnel ellensége soraiban sokkal nehezebb lesz azt megszereznie. – Lord Owain –
szólt Gundleus, a Dumnonia bajnokát megillető címet használva –, Eilynon fia, Culwas
unokája. Üdvözöllek! – Gundleus a Nap felé emelte lándzsáját. – Neked is van fiad, Lord
O w a i n .
– Sok férfinak van fia – vágta rá Owain. – Mi közöd neked ehhez?
– Azt akarod, hogy a fiad atya nélkül maradjon? – kérdezte Gundleus. – Azt akarod, hogy
a földjeidet a parlag verje fel? Otthonod a tűz martaléka legyen? Azt akarod, hogy a
feleséged az embereim játékszerévé legyen?
– A feleségem – mondta Owain – bármelyik embereddel felér, téged is beleértve.
Játékszerre vágysz, Gundleus? Akkor térj vissza lotyódhoz – intett állával Ladwys felé –,
és ha azt a ribancot nem is osztod meg embereiddel, legalább nem kell több hozzád
hasonló anyaszomorító baromnak a világra jönnie. – Owain replikája jókedvre derített
mindnyájunkat. Sérthetetlennek tűnt robusztus lándzsájával, hosszú kardjával és vassal
kivert pajzsával. Mindig is hajadonfőtt küzdött, mély megvetéssel viseltetvén a sisak iránt,
és karjának óriási izmain szinte táncolni látszott Dumnonia sárkánya és saját jelvénye, a
hosszú agyarú vadkan.
– Add át nekem a gyermeket – eresztette el Gundleus füle mellett a sértést, tudván, hogy
nem is számíthat dactól egyébre a férfiútól, ki elszánta magát a csatára. – Add ide azt a
nyomoronc királyt!
– Add át a szajhádat, Gundleus – vágott vissza nyomban Owain. – Te nem vagy eléggé
férfi a számára. Add ide őt nekem, és mehetsz békében.
Gundleus kiköpött. – A bárdjaim fogják megénekelni a halálodat, Owain. Ők mesélik
majd, hogyan öltük le a disznót.
Owain szilaj mozdulattal a földbe szúrta lándzsája boldogabbik végét. – Itt áll hát a
disznó, Gundleus ap Meilyr, Siluria királya – üvöltötte –, és ez a disznó vagy itt hal meg,
vagy a hulládra fog vizelni. Most pedig takarodj!
Gundleus elmosolyodott, vállat vont, és elfordította lovát, s eközben felfelé fordította
pajzsát, hogy tudjuk, készülődhetünk az összecsapásra.
Ez lett életem első csatája.
A dumnoniai lovasok felsorakoztak a lándzsások mögött, hogy ameddig tudják,
megoltalmazzák asszonyainkat és gyermekeinket. Mi többiek csatasorba rendeződtünk,
és figyeltünk, miként tesz az ellenség hasonlóképpen. Ligessac, a hitszegő, a siluriai
sorokat erősítette. Tanaburs belemerült rítusaiba, fél lábon ugrándozva, egyik kezét az
égnek lökve, fél szemét lehunyva Gundleus pajzsfala előtt, amint az lassan haladt
keresztül a fűtengeren. Csak miután Tanaburs bevégezte oltalmazó varázsigéit, kezdtek
el a siluriaiak válogatott sértésekkel elárasztani bennünket. Figyelmeztettek rá, hogy
mészárlás következik, és előre azzal hencegtek, milyen sokunkat fognak kardélre hányni,
ám azt még én is észrevettem, milyen lassan és óvatosan közelednek, és amikor alig
ötvenlépésnyire érnek, miként torpannak meg egyetlen emberként. Közülünk néhányan
gúnyosan köszörülni kezdték nyelvüket bátortalanságukon, de Owain morogva intette
csendre őket.
A hadoszlopok némán meredtek egymásra. Senki sem mozdult.
Hihetetlen bátorságot igényel nekirontani egy pajzsokból és meredező lándzsákból szőtt
sorfalnak. Ezért isznak oly sokan a férfiak közül a csata előtt. Láttam hadakat hosszú
órákon át farkasszemet nézni egymással, míg elegendő bátorságot kapartak össze a
rohamhoz, és minél öregebbek a harcosok, annál nagyobb bátorság szükségeltetik. A
fiatal harcosok rohamoznak és meghalnak, míg az öregebbek nagyon is jól tudják, milyen
iszonyatos tud lenni egy ellenséges pajzsfal. Nekem ugyan nem volt pajzsom, de
szomszédaim pajzsa engem is oltalmazott, és a pajzsok a harcállás teljes hosszában
egymáshoz értek, tehát bárkinek, aki rohamozni akart, bőrbe vont fatáblákon és
pengeéles lándzsákon kellett átverekednie magát.
A siluriaiak idővel csapkodni kezdték pajzsaikat dárdáik nyelével. Az ütemes zajnak
nyugtalanná kellett tennie bennünket, és azzá is tett, noha félelemnek egyikünk sem adta
jelét. Közelebb húzódtunk egymáshoz, várva a támadást. – Először lehet néhány színlelt
roham, fickó – figyelmeztetett szomszédom, és alighogy ezt kimondta, egy csapatnyi
siluriai elvált a harcoszloptól, hogy üvöltve hajítsa dárdáját védállásunk közepébe.
Embereink letérdeltek, s így a hosszú hajítódárdák egyenest a pajzsokba csapódtak, ám
ekkor hirtelen az egész siluriai oszlop mozgásba lendült, és Owain is felparancsolta a
mieinket, akik késlekedés nélkül masírozni kezdtek előre, ami viszont azonnal
megakasztotta az ellenség mozgását. Embereink, kiknek pajzsába az ellenséges dárdák
csapódtak, most kiszabadították a fegyvereket, majd újra felvették helyüket '61 falban.
– Hátra! – parancsolta Owain. Megpróbált lassan végighátrálni azon a félmérföldnyi
mezősávon, mely elválasztott bennünket Caer Cadarntől, remélve, hogy a siluriaiak nem
ébresztenek magukban kellő bátorságot, míg be nem végezzük szánalmasan lassú
haladásunkat. Hogy erre időt adjon, Owain előrelépett soraink elé, és odaordított
Gundleusnak, hogy küzdjön meg vele, mint férfi a férfival. – Mi vagy te, asszony,
Gundleus? – bömbölte a király bajnoka. – Elvesztetted a bátorságod? Vagy nem volt elég
a mézsör? Miért nem mégy vissza a rokkád mellé, asszony? Térj csak vissza a
hímzéshez! Eridj ruhát szőni!
Araszoltunk hátrafelé, araszoltunk hátrafelé, araszoltunk hátrafelé, ám a hirtelen
ellenséges roham megállásra késztetett bennünket, és lebuktunk pajzsaink mögé, amint
újabb dárdákat hajítottak felénk. Az egyik a fejem fölött szisszent el, elhaladtában hirtelen
széllökést támasztva, de ez a támadás sem volt egyéb látszatmanővernél, mely
megzavarásunkat célozta. Ligessac egy sor nyílvesszőt kilőtt, de igencsak részeg lehetett,
mert azok még csak a közelünkbe se értek. Owain maga tucatnyi dárda célpontja volt, de
legtöbbjük célt tévesztett, míg másokat lándzsákkal, pajzsokkal söpörtek félre. – Ki
tanított benneteket lándzsát vetni? Az anyátok? – Kiköpött az ellenség felé. – Gyere,
Gundleus! Küzdj meg velem! Mutasd meg ezeknek a konyhalegényeknek, hogy király
vagy, és nem nyomorult patkány!
A siluriaiak újfent püfölni kezdték pajzsaikat, hogy zajba fojtsák Owain kötekedését.
Owain hátat fordított nekik, kimutatva megvetését, és lassan visszasétált a pajzsok
vonalához. – Hátra! – mondta nekünk. – Hátra!
Azután két siluriai ledobta pajzsát és fegyvereit, majd tépni kezdte magán a ruhát, hogy
meztelenül harcoljon. Szomszédom kiköpött. – Most lesz baj – figyelmeztetett komoran.
A meztelen férfiak valószínűleg részegek lehettek, vagy annyira belekábultak isteneik
imádatába, hogy talán azt hitték, még az ellenség kardja sem foghatja őket. Korábban
már hallottam ilyen emberekről, és tudtam, hogy öngyilkos példájuk gyakorta jelzi az igazi
összecsapás kezdetét. Megmarkoltam kardomat és próbáltam megerősíteni
elhatározásomat, hogy férfiként halok meg, pedig az igazat megvallva sírni tudtam volna
az önsajnálattól. Ezen a napon lettem férfivá, és most meg kell halnom. Csatlakozni fogok
Utherhez és Hywelhez a túlvilágon, és számtalan árnyékba borult éven át várakozom
majd, míg lelkem új emberi testre akad, melyben újjászülethet erre a zöld világra.
A két férfi kibontotta haját, felvette lándzsáját és kardját, majd eltáncolt a siluriai
hadoszlop előtt. Üvöltve lovallták bele magukat a harci hévbe, az esztelen eksztázisnak
abba a mámorába, amikor az ember már semmitől sem retten meg. Gundleus, lován ülve
harci zászlaja alatt, bátorítóan mosolygott a két férfira, kiknek testét szövevényesre
tetovált kék mintázatok borították. A gyermekek felsírtak mögöttünk, asszonyaink pedig az
istenekhez fohászkodtak, amint a két férfi egyre közelebb és közelebb táncolt, lándzsájuk
és kardjuk meg-megcsillant a lebukó Nap fényében. Az ilyen férfiaknak nincs szüksége
pajzsokra, ruhára vagy páncélzatra. Az istenek oltalmában állanak, égi dicsőség a
jutalmuk, és ha sikerül végezniük Owainnel, a bárdok hosszú éveken át éneklik majd
diadalukat. Két oldalról közelítettek bajnokunk felé, ki a levegőbe emelte lándzsáját,
felkészülve a támadásra, mely egyszersmind azt a pillanatot is jelzi, mikor az egész
ellenséges vonal megindul felénk.
És ekkor kürtszó harsant.
A kürt oly tiszta, hűvös hangot hallatott, amilyent még soha korábban nem hallottam. Volt
valami páratlan tisztaság abban a kürtszóban, mely a világon semmi máshoz sem
hasonlítható. Felhangzott egyszer, felhangzott másodszor, és ez a második kürtszó még
a csupasz férfiakat is szünetre intette, és kelet felé fordította őket; ahonnét a kürt hangja
f e l h a r s a n t .
Én is arrafelé néztem.
És káprázat vakított el. Mintha új fényes napkorong kélt volna a haldokló Napból. A fény
végigsöpört a mezőkön, elvakított, összezavart bennünket, de azután tovaúszott, és én
láttam, hogy csupán a való Nap visszaverődése az, a tükörfényesre simázott pajzsokon.
Ám azt a pajzsot egy olyan férfi tartotta, amilyent korábban sohasem láttam: csodálatos
harcos, nyergében szálfaegyenesen ülő alak, kit csupa hozzá hasonló férfiú kísért;
csodálatos férfiakból álló csapat, férfiak sisakforgóval, férfiak nehéz páncélzatban, férfiak,
kik az istenek álmaiban fogantak, hogy ezen a gyilkos mezőn teremjenek, és a tollak felett
lobogó repkedett, melyet életemben Isten e világában minden lobogók között a legjobban
szerettem. A medve zászlaja volt ez.
A kürt harmadszor is felharsant, és én hirtelen megértettem, hogy élni fogok, és zokogtam
örömömben, és minden lándzsásunkat félig sírva, félig kiáltozva ragadta el a mámor,
amint ezek az istenszerű lények a mennydörgő paripáikon a segítségünkre siettek.
Mert Arthur, végre valahára, megérkezett.
MÁSODIK RÉSZ
A királyi ara
Az ősz harcokat hoz, hisz az átkelőhajók egész tavasszal és nyáron ontják magukból a
szász betolakodókat keleti partjainkra, s hagyományosan az ősz az az évszak, mikor a
jövevények saját földet próbálnak maguknak szerezni. A háború utoljára még kitombolja
magát, mielőtt a tél acélmarkába szorítaná az országot.
És azon az őszön, Uther halálának évében, harcoltam első ízben szászok ellen, hiszen
alig hogy nyugatról beérkeztünk adóbehajtó utunkról, máris hallhattuk a kelet felől
beözönlő szászok hírét. Owain egyik kapitánya, egy Griffid ap Annán nevű férfi
parancsnoksága alá rendelt bennünket, és Melwas, Belgae királyának megsegítésére
küldött, ki alkirálya volt Dumnoniának. Melwas kötelessége volt óvni déli partvidékünket a
szász hódítók ellen, kik, Uther halotti máglyájának komor esztendejében, újult erőre
kaptak. Owainnek Caer Cadarnben kellett maradnia, mert a tanácsban éles vitát
támasztott, hogy kinek kellene felelősséget vállalni Mordred felneveléséért. Bedwin
püspök saját házában akarta nevelni a királyt, ám a nem keresztények, kik a tanács
derékhadát alkották, nem akarták keresztény neveltetésben részesíteni Mordredet,
amiként Bedwin és követői is hevesen tiltakoztak az ellen, hogy a gyermek király
pogányként cseperedjék fel. Owain, ki állítása szerint minden istent egyenlő buzgalommal
imádott, önmagát ajánlotta kompromisszumként. – Nem az a fontos, milyen istenben hisz
királyunk – mondta nekünk, mielőtt hadba masíroztunk volna –, mert egy királyt elsőként
harcolni kell megtanítani, s nem imádkozni. – Ráhagytuk, hogy másokkal is elfogadtassa
ezt az álláspontot, míg mi elmegyünk szászokat öldösni.
Kapitányunk, Griffid ap Annán, szikár, gyászos fickó volt, aki szerint Owain valójában csak
azt kívánta meggátolni, hogy Arthur legyen Mordred gyámja. – Nem mintha Owain nem
kedvelné Arthurt – sietett hozzátenni –, ám ha a király Arthurhoz tartozik, akkor egész
Dumnonia is.
– És az miért olyan nagy baj? – kérdeztem.
– Neked és nekem, fiú, sokkal jobb, ha az ország Owainhez tartozik – érintette meg
Griffid az egyik aranyláncot a nyaka körül, hogy értsem, mire gondol. Valamennyien
fiúnak vagy fickónak neveztek, s nemcsak azért, mert én voltam mindannyiuk közül a
legifjabb, és valódi csatát még mindig nem viseltem az ellenséggel. Azt tartották, hogy
jelenlétem a soraikban szerencsét hoz nekik is, hiszen egykor még egy druida
farkasverméből is sikerült elszabadulnom. Owain emberei, miként a harcosok általában,
hihetetlenül babonásak voltak. Minden baljós előjelet felismertek és megvitattak, minden
katona nyúllábakat vagy villámköveket hurcolt magával, és minden hétköznapi
cselekedetet szövevényes rituálék kísértek, így például egyetlen katona sem húzta fel
jobb csizmáját a bal előtt, vagy fente meg lándzsáját saját árnyékában. Maréknyi
keresztény is menetelt a sorainkban, ám ők, noha kevesebb félelmet mutattak az istenek,
szellemek és kísértetek irányában, minden ízükben éppoly babonások voltak, mint
a k á r m e l y i k ü n k .
Melwas király fővárosa, Venta, nyomorúságos határ menti település volt csupán. Műhelyei
rég bezártak, a roppant római épületek falain mindenfelé tüzek üszkös nyomai
éktelenkedtek, néma tanúságként a múlt számtalan szász behódoltsága mellett. Melwas
király attól rettegett leginkább, hogy városa újból az ellenség kezére kerül. A szászok,
mint mondta, új vezért tudhatnak csapataik élén, ki szomjúhozza az új földeket és
rettegett a csatában. – Miért nem jött Owain – jajveszékelt –, vagy Arthur? A
pusztulásomat akarják, igaz? – Kövér, folyton gyanakvó ember volt, a legocsmányabb
lehelettel, amit valaha is ki kellett állnom. Egy törzs feje volt csupán, s nem egy országé,
ami harmadrangúvá tette, bár ránézésre Melwas még inkább parasztnak tűnt, és azok
közül is a siránkozós fajtának. – Nem vagytok valami sokan, igaz? – panaszolta fel
Griffidnek. – Még jó, hogy én is összetoboroztam az embereimet.
Melwas hadsereget toborzott polgáraiból, és minden egészséges férfinak a törzsből
jelentkeznie kellett, noha az alkalomra sokan egyszerűen eltűntek a föld színéről, és a
megmaradt jómódúak is rabszolgáik révén váltották meg a kötelmet. Melwasnak
mindezek ellenére jó háromszáz embert számláló csapatot sikerült kiállítania, melynek
minden tagja gondoskodott saját élelméről és fegyveréről. A gyülevészhad egy része
egykor harcosnak vallhatta magát, és remek harci lándzsával, gondosan megőrzött
pajzzsal vonult fel, ám a többségnek nem jutott komolyabb fegyverzet, s így
kényszerűségből husángokkal, kiélezett kapákkal szerelkezett fel. A polgárhadat
asszonyok és gyermekek hada kísérte, nem akarván otthonában kivárni a szász
fenyegetés tetőzését.
Melwas ragaszkodott hozzá, hogy ő és harcosai hátramaradnak Venta omladozó sáncait
védelmezni, ami viszont azt jelentette, hogy gyülevészhadát Griffidnek kellett az ellenség
ellen vezetnie. Melwasnak sejtelme sem volt róla, merre lehetnek a szászok, Griffid tehát
bevette magát a roppant erdőségbe, Ventától keletre. Inkább lehetett csőcseléknek
mondani bennünket sereg helyett, melynek egyetlen szarvas is elég volt ahhoz, hogy
kurjongatva szétszéledjen vadászni, felhívva ránk az ellenség figyelmét még tucatnyi
mérföld távolából is, és a hajtóvadászat végén néhány embernek mindig sikerült
elkószálnia az erdőben. Közel ötven embert veszítettünk el ily módon, vagy mert
elővigyázatlan üldözésük egyenesen a szászok keze közé vezette őket, vagy mert
egyszerűen eltévedtek, és úgy döntöttek, inkább hazamennek.
Rengeteg szász járt azokban az erdőkben, noha előszörre egyet sem láttunk. Néha
tábortüzük még mindig meleg maradványaira bukkantunk, máskor egy kisebb településre,
melyet kifosztottak és felgyújtottak. A férfiak és az öregek még ott voltak, valamennyien
holtan, de az ifjakat és az asszonyokat elhurcolták rabszolgának. A holtak bűze
lelohasztotta végre megmaradt hordánk jókedvét, és attól kezdve együtt maradtunk,
mialatt Griffid kelet felé vezetett bennünket.
Az első szász csapattal egy széles folyóvölgyben találkoztunk, hol a betolakodók egy
csoportja már kisebb települést is épített magának. Mire odaérkeztünk, félig kész, fából
ácsolt erőd fogadott bennünket, és a szászok megvetették már főcsarnokuk fapilléreit is,
noha jöttünkre valamennyien elhajították szerszámaikat, hogy lándzsára cseréljék azokat.
Háromszor annyi embert számláltunk, mint ők, de Griffid ennek ellenére sem tudott
bennünket rávenni arra, hogy rontsunk neki szorosan zárt, fenyegetően meredező
lándzsákkal tarkított arcvonaluknak. Mi ifjoncok kellően elszántuk magunkat, s
némelyikünk eszelősként toporzékolt a szász pajzsfal előtt, ám ahhoz mégsem voltunk
elegen, hogy ostrom alá vegyük őket, a szászok pedig figyelemre sem méltatták
kekeckedésünket, miközben Griffid emberei mézsörüket szopogatták és mohóságunkat
átkozták. Miután kétségbeesetten próbáltam megszolgálni első szász lándzsából
kovácsolt harcosgyűrűmet, számomra is idegtépőnek tűnt ez a halogatás, de hát
akkoriban még nemigen volt tapasztalatom sem arról, milyen böllérmunkára képes két jól
záródó pajzsfal, sem hogy milyen nehéz meggyőzni az embereket róla, áldozzák fel saját
testüket a rettenetes feladatra. Griffid tett néhány lanyha erőfeszítést, hogy feltüzeljen a
támadásra, majd nyugodtan itta tovább mézsörét és időnként átkiáltott a szászoknak
néhány válogatott sértést, mi pedig három órán keresztül néztünk ilyeténképpen
farkasszemet az ellenséggel, anélkül hogy néhány lépésnél többet előrehaladtunk volna.
Griffid bátortalansága arra azonban feltétlenül esélyt adott, hogy behatóbban
tanulmányozzam a szászokat, kik, az igazat megvallva, vajmi kevésben különböztek
tőlünk. A hajuk világosabb volt, szemük halványkék, arcszínük vörhenyesebb, és szívesen
viseltek irhákat ruházatukon, ám ettől eltekintve éppúgy öltözködtek, miként mi, és a
fegyverzetük is csak abban különbözött, hogy a szászok a közelharchoz hosszú késeket
is bevetettek, és sokan közülük hatalmas, kétélű csatabárdokat is használtak, melyek
képesek voltak egyetlen jól irányzott csapással kettéhasítani egy pajzsot. Néhány
emberünket annyira lenyűgözték ezek a csatabárdok, hogy maguk is hordtak ilyent, noha
Owain, akárcsak Arthur, ormótlan és alkalmatlan szerszámnak tartotta ezeket. Egy
csatabárddal képtelenség elhárítani a támadást, szokta volt mondani Owain, s az a
fegyver, mely nem volt legalább oly alkalmas a védekezésre, mint a támadásra, mit sem
ért a szemében. A szász papok már annál inkább különböztek a mi szent embereinktől –
ezek a külhoni varázslók állatbőröket húztak magukra, és tehénganéval borították hajukat,
hogy az tüskékként meredezzék koponyájukon. Azon a napon, ott a folyóvölgyben, az
egyik ilyen szász kuruzsló feláldozott egy kecskét, hogy megtudja, harcba kell-e
bocsátkozniuk velünk, avagy sem. A pap elsőként eltörte az állat hátsó lábát, majd
nyakon szúrta, s végül hagyta, hogy az törött lábát maga után vonszolva elszökjön. Az
állat támolyogva s vérét ontva haladt el a harci sorok előtt, majd felénk fordult, mielőtt
összerogyott volna a levélszőnyegen, és ez minden bizonnyal baljós előjelnek számított,
mert a szász pajzsfal veszíteni látszott eltökéltségéből, és lassan visszahúzódott a félig
kész erődítmény udvarára, majd onnét keresztül a gázlón, s végül be a fák közé.
Asszonyaikat, gyermekeiket, rabszolgáikat, disznóikat és nyájaikat is magukkal terelték.
Mi ezt győzelemnek kiáltottuk ki, megettük a kecskét, majd leromboltuk az erődítményt.
Rabolni nem maradt mit.
A gyülevészhad közben megéhezett, mert a toborzott katonák jó szokása szerint már az
első pár napban felfalta minden élelmét, s mostanra nem maradt semmi ennivalója,
kivéve azt a néhány szem mogyorót, melyet az erdő fáiról szaggattak le. Az élelemhiány
nem hagyott számunkra egyéb választást, mint a visszavonulást. Az éhes polgárok, alig
várván, hogy hazaérkezzenek, elöl haladtak, míg mi, harcosok, lassan követtük őket.
Griffid mogorva kedvében volt, miután arany és rabszolgák híján kellett megtérnie, pedig
igazság szerint teljesítettük mindazt, amit a legtöbb, vitatott területeken kóborló sereg. Ám
ekkor, épp mielőtt visszaérhettünk volna az ismerős vidékre, szász rablóbandába
botlottunk, mely épp az ellenkező irányban haladt. Minden bizonnyal találkoztak elkóborolt
polgárainkkal is, mert jócskán meg voltak terhelve zsákmányolt fegyverekkel és
a s s z o n y o k k a l .
A találkozás mindkét oldalon a meglepetés erejével hatott. Én hátul jártam Griffid
oszlopában, és már csak a kezdődő csata hangjaira lettem figyelmes. Az ütközet akkor
kezdődött, mikor előhadunk, kiemelkedvén a fák közül, egy gázlón átkelő mintegy
féltucatnyi szászba botlott. Embereink rögvest támadtak, majd mindkét oldal lándzsásai is
belevetették magukat a hevenyészett összecsapásba. Nem volt pajzsfal, csak a véres
tusakodás a sekély patakban, és én, akárcsak azon a napon, mikor az Ynys Wydryntől
délre fekvő erdőkben végeztem első ellenségemmel, megtapasztaltam a küzdelem
mámorát. Ugyanúgy éreztem, döntöttem el magamban, miként Nimue, mikor az istenek
betöltötték; mintha szárnyaim nőttek volna, ahogy ő mondta, melyek a magasba emeltek,
a dicsőségbe. Szemtől szembe találkoztam első szászommal, lándzsám leeresztve, és
amikor megláttam a félelmet a szemében, már tudtam, hogy halott ember. Lándzsám
sebesen fúródott a gyomrába, majd elővontam Hywel kardját, melyet Hywalbane-nek
neveztem el, és egy oldalvágással bevégeztem művem, azután belegázoltam a patakba,
és két másik társával is végeztem. Úgy üvöltöttem, akár egy gonosz lélek, saját nyelvükön
kiáltozva a szászoknak, hogy jöjjenek és ízleljék meg a halált, míg egy hatalmas testű
harcos el nem fogadta kihívásomat, és rám nem rontott egy óriási csatabárddal, mely
egyenesen rémisztőnek tűnt a kezében. Pedig nem volt egyéb hasztalan holtsúlynál.
Miután meglendítette, már képtelen volt visszafordítani, én pedig olyan szép egyenes
kardvágással terítettem le, mellyel minden bizonnyal megmelengettem volna Owain
szívét. Egyedül a bárdos szásztól három aranyláncot, négy fibulát és egy ékkövekkel
kihányt kést vettem el, és megtartottam a bárdját is, hogy abból kovácsoltassam ki első
harci gyűrűimet.
A szászok elmenekültek, nyolc halottat és legalább ennyi sebesültet hátrahagyva maguk
után. Nem kevesebb, mint négy ellenségemmel végeztem, s ez olyan hőstett volt, mely
társaim figyelmét sem kerülte el. Sütkéreztem kitüntető figyelmükben, noha később, mikor
öregebbé s bölcsebbé lettem, aznapi hősködésemet már sokkal inkább bélyegeztem
ifjonti ostobaságnak. A fiatalok mindig előre akarnak sietni, míg a tapasztaltak szilajon
kitartanak egy helyt. Három embert veszítettünk, köztük Licatot, ki életemet mentette meg
a lápon. Kézbe fogtam lándzsámat, begyűjtöttem még két további ezüstláncot a
katonáktól, kiket a gázlónál öltem meg, majd figyeltem, miként vergődnek át a sebesültek
a túlvilágra, ahol saját halott harcosaink rabszolgáivá válnak. Hat briton fogolyra
bukkantunk a fák között. Asszonyok voltak, kik a toborzottak seregét követték a háborúba
és ekként estek a szászok fogságába, s ezek egyike fedezte fel, hogy egy szem
ellenséges harcos megbújt valahogy a patakot szegélyező szedercserjék között.
Sikoltozni kezdett és megpróbálta ledöfni egy késsel, ám az négykézláb a patak felé
menekült, hol végül is én fogtam el. Tejfelesszájú ifjonc volt csupán, talán ha velem
egyidős, és reszketett a félelemtől. – Miként neveznek? – kérdtem tőle, véres
lándzsahegyemet a torkának szegezve.
– Wlencának – felelte, majd elmondta, hogy alig pár napja érkezett csak Britanniába, ám
amikor megkérdeztem, honnét, csak annyit volt képes felelni, hogy otthonról. Nyelve nem
egészen olyan volt, mint az enyém, de a különbség csak árnyalatnyi lévén remekül
megértettem. Népének királya, értettem meg, egy Cerdicnek nevezett hatalmas uralkodó,
ki Britannia déli partvidékén szállt partra. Cerdicnek, mint mondta, harcba kellett
bocsátkoznia Aesckel, a szász királlyal, ki a kenti földet uralta, hogy új kolóniát
létesíthessen, én pedig most első ízben ébredtem rá, hogy a szászok éppúgy
viszálykodnak maguk közt, miként a britek teszik. Úgy tűnt, Cerdic csatát nyert Aesc ellen,
s most egyre mélyebben próbál behatolni Dumnoniába.
Az asszony, aki felfedezte Wlencát, közelebb húzódott és zord fenyegetéseket kezdett
sziszegni, ám egy másik asszony kijelentette, hogy Wlenca nem vett részt az erőszakban,
mely fogságba esésük után történt. Griffid, megkönnyebbülvén, hogy valami
hadizsákmányt mégis hazavihet magával, kijelentette, hogy Wlenca élhet, így a szászt
meztelenre vetkőztették, és az asszonyok felügyeletére bízva masíroztatták nyugat s a
rabszolgaság felé.
Ez volt az utolsó hadjárat arra az évre, és noha teljes győzelemmé nyilvánítottuk, mindez
eltörpült Arthur eredményei mellett. Ő nemcsak hogy kiverte Aelle szászait Gwent északi
részéből, de ezután vereséget mért Powys hadaira is, és egy küzdelemben kettéhasította
Gorfyddyd király címerpajzsát. Maga az ellenséges király elmenekült, ám ez mit sem
változtatott a diadalon, s hogy egész Gwent és Dumnonia Arthur dicsőségét zengte.
Owain nem volt túlzottan boldog.
Másrészről Lunete egészen megrészegült. Arannyal és ezüsttel tértem meg hozzá, ami
elég volt arra, hogy medveprémet viseljen a közelgő télen, és rabszolgát alkalmazzon,
egy kernow-i gyermeket, kit Lunete Owain házából vásárolt meg. A gyermek pirkadattól
szürkületig dolgozott, majd ott pityergett a kunyhó sarkában, melyet most otthonunknak
nevezhettünk. Amikor a lány túl sokat sírt, Lunete ütötte, amikor pedig védelmembe
próbáltam venni, engem ütött. Owain emberei ekkorra már valamennyien kiköltöztek Caer
Cadarn szűkös szállásairól, Lindinis jócskán kényelmesebb településére cserélve azokat,
ahol Lunete és én egy szalmatetős, sövényfonadék falú kunyhóban kaptunk helyet, az
alacsony földsáncok közt, melyet még a rómaiak emeltek. Caer Cadarn hatmérföldnyire
volt innét, és csak akkor népesült be, mikor ellenségeink túl közel értek, vagy ha királyi
fényű eseményt ültek ott. Ilyen alkalomra azon a télen csak egy ízben került sor, mikoron
Mordred elérte egyéves korát, és amikor, a sors kegyéből, Dumnonia gondjai is kezdtek a
fejére nőni. Vagy talán mindez nem is volt véletlen, hisz Mordred mindig is magában
hordozta a balvégzetet, és még ünneplésére is a tragédia nyomta rá bélyegét.
A ceremóniára közvetlenül a napforduló után került sor. Mordredet királlyá kellett
kikiáltani, s erre az eseményre Dumnonia minden nagy embere Caer Cadarnbe sereglett.
Nimue egy nappal korábban érkezett, és felkereste kunyhónkat is, melyet Lunete a
napforduló tiszteletére magyallal és borostyánnal díszített. Nimue átlépte kunyhónk
küszöbét, melyen mindenféle kacskaringós minták sorakoztak, hogy távol tartsák az ártó
szellemeket, majd leült a tűzünk mellé és hátratolta köpönyegének kámzsáját.
Elmosolyodtam, meglátva aranyszemét. – Tetszik – mondtam.
– Üreges – mondta ő, és zavarba ejtő módon megkopogtatta ujjhegyével. Lunete rákiáltott
a rabszolgára, hogy keverje meg a csíráztatott árpából főtt levest, Nimue pedig
összerándult, tettetett haragját látva. – Nem vagy boldog – mondta nekem.
– Dehogynem – erősködtem. A fiatalok mindig is gyűlölik bevallani, ha hibát vétenek.
Nimue körbetekintett a rendetlen, füsttől feketéllő kunyhóban, mintha lakóinak hangulatát
próbálná meg kiszagolni. – Lunete nem hozzád való – szólt nyugodt hangon, amint felvett
a szemetes padlóról egy tojáshéjat, és szétmorzsolta ujjai közt, hogy ártó szellem ne
férkőzhessen belé. – Te a fellegekben jársz, Derfel – folytatta, tűzre vetve az összetört
héjat –, Lunete viszont nagyon is a földön. Ő gazdag akar lenni, te becsületes. A kettő
nem egyezik. – Vállat vont, mintha mindez nem is lenne igazán fontos, majd elmondta, mi
újság Ynys Wydrynben. Merlin nem tért vissza, és senki sem tudta, merre járhat, Arthur
viszont a Gorfyddyd királytól zsákmányolt arany egy részét elküldte a Tor újjáépítésére,
és Gwlyddyn felügyelte az új, korábbinál nagyobb csarnok munkálatait. Pellinore élt,
miként Druidán és Gudovan, az írástudó is. Norwennát, mint azt Nimue elmondta, a Szent
Tövis szentélyében temették el, ahol szentként tisztelik nevét.
– Mi az, hogy szent? – kérdeztem tőle.
– Halott keresztény – felelte színtelenül. – Bárcsak valamennyien szentek lennének.
– És mi van veled? – kérdeztem.
– Élek – válaszolt egyszerűen.
– Boldog vagy?
– Mindig olyan ostoba dolgokat kérdezel. Ha boldog akartam volna lenni, Derfel, most én
lennék itt veled, én sütném a kenyeredet és tartanám tisztán az ágyadat.
– Akkor miért nem vagy itt?
Kiköpött a tűzbe, hogy megóvja magát ostobaságomtól. – Gundleus él – mondta színtelen
hangon, témát változtatva.
– Coriniumban tartják bebörtönözve – szóltam, mintha ő nem tudná, hol él esküdt
e l l e n s é g e .
– Kővel temettem a nevét – mondta, felvillantva felém aranyszemét. – Terhessé tett,
amikor megerőszakolt, de én anyarozzsal öltem meg a fattyát. – Az anyarozs fekete
mételyét sok asszony használta, hogy elvegye magzata életét. Maga Merlin is sokszor
alkalmazta, hogy eljusson az álomállapotba, és beszéljen az istenekkel. Egyszer én is
kipróbáltam, és napokig beteg voltam tőle.
Lunete ragaszkodott hozzá, hogy megmutassa Nimuénak új szerzeményeit: a háromlábú
forralóállványt, az üstöt és a rostát, az ékszereket és a köpenyt, a finom vászon alsóinget
és az ütött-kopott római ezüstkancsót, hasán szarvast űző meztelen ifjúval. Nimue
vonakodva elragadtatást mímelt, majd megkért, hogy kísérjem Caer Cadarnbe, hol az
éjszakát szándékozik tölteni. – Lunete sültbolond – mondta nekem. A csermely partján
sétáltunk, mely lentebb a Cam-folyóba ömlött. Kiszáradt, barna falevelek morzsolódtak
szét talpunk alatt. Korábban fagyott, s a Nap még mindig metszően fagyos volt. Nimue
dühödtebbnek tűnt, mint korábban bármikor, és emiatt sokkal gyönyörűbbnek tetszett. A
tragédia illett Nimuéhoz, aki tudta ezt, és kereste is a tragédiát. – Nevet szerzel
magadnak – mondta, letekintve a laposra kovácsolt vasgyűrűkre a kezemen. Jobb
kezemet szabadon tartottam az ilyenektől, hogy szorosan tudjam markolni a kardot és
lándzsát, ám bal kezemen már négy ilyen gyűrű is díszelgett.
– Szerencse – magyarázkodtam.
– Nem, nem az. – Felemelte bal kezét, hogy jól láthassam a sebhelyet. – Amikor harcolsz,
Derfel, én veled harcolok. Nagy harcossá fogsz válni, és azzá is kell lenned.
– Valóban így lesz?
Megborzongott. Az égbolt tompán szürkéllett, akár a fényezetlen kard, noha a nyugati
láthatáron némi keserű, epesárga fény vegyült belé. A fák megfeketedtek télire, a fű
komoran sötét lett, a település tüzeinek füstje pedig ott örvénylett a talaj felett, mintha
félne a hideg, vigasztalan égbolttól. – Tudod, miért hagyta el Merlin Ynys Wydrynt? –
kérdezett hirtelen, meglepve kérdésével.
– Hogy Britannia Bölcsességét meglelje – feleltem, szóról szóra ismételve, amit ő maga
mondott a glevumi Nagytanácsban.
– De miért most? Miért nem tíz esztendővel ezelőtt? – tette fel a kérdést Nimue, hogy
azután meg is válaszolja magának. – Ő elment, Derfel, mert rossz idők következnek.
Minden jó rosszba fordul, minden rossz még rosszabba. Britanniában mindenki erejét
gyűjti, mert tudja, hogy nagy küzdelmek elé néz. Néha azt gondolom, hogy az istenek
csak játszadoznak velünk. Összeterelik minden játékosukat, hogy lássák, ki kerül ki
győztesen. A szászok egyre erősebbek, és hamarosan hordákban támadnak ránk, nem
apró csapatokban. A keresztények – köpött ki a patakba, hogy elűzze a gonoszt – azt
mondják, hamarosan ötszáz tele lesz annak, hogy szánalmas istenük megszületett, és ez
szerintük nem jelent egyebet, mint hogy közeledik diadaluk. – Újra kiköpött. – És mi,
britonok? Egymással viszálykodunk, egymást raboljuk meg, új csarnokokat építünk
lakomáinknak, amikor kardokat és lándzsákat kellene kovácsolnunk. Próbatétel elé
állítanak bennünket, Derfel, ezért gyűjti most össze Merlin minden erejét, mert ha a
királyok nem képesek megmenteni bennünket, Merlinnek kell meggyőznie az isteneket,
hogy siessenek a segítségünkre. – Megállt egy kis erdei tavacska mellett, és a fekete
vízre meredt, mely jeges mozdulatlanságba burkolózott a közeli fagy előtt. Mellette a víz a
paták nyomában már sziklakeményre fagyott.
– És Arthur? – kérdeztem. – Ő sem ment meg bennünket?
Felvillantott egy félmosolyt. – Arthur az Merlinnek, ami te vagy nekem. Arthur Merlin
kardja, de egyikünk sem képes irányítani benneteket. Hatalmat adtunk nektek – nyújtotta
kezét sebhelyem, majd kardom markolatgombja felé –, és utatokra engedtünk titeket.
Bíznunk kell benne, hogy mindig a helyes dolgot cselekszitek.
– Bízhatsz bennem – mondtam.
Felsóhajtott, miként mindig is tett, amikor ilyen kijelentésekkel zaklattam, majd megrázta
fejét. – Amikor eljő Britannia Próbatétele, Derfel, márpedig el fog jönni, egyikünk sem
tudhatja, milyen erősnek bizonyul a pengéje. – Elfordult és Caer Cadarn sáncaira meredt,
mely csak úgy tarkállott a számtalan nagyúr és törzsfő lobogójától, kik mind tanúnak
szegődtek Mordred királlyá kiáltásához. – Ostobák – szólt keserűen –, ostobák.
Arthur másnap érkezett. Röviddel hajnal után jött, elhozva Morgant Ynys Wydrynből.
Mindössze két harcosa kísérte, s a három férfi hatalmas csataménjein lovagolt, noha
páncélt és pajzsot nem viseltek, csupán könnyű lándzsát és kardot. Arthur még zászlaját
sem hozta magával. Nagyon nyugodtnak tűnt, mintha az egész ceremóniát csupán
kíváncsiságának engedve tekintené meg. Agricola, Tewdric hadura, királyát képviselte, kit
láz gyötört, és ő maga is közömbösnek tűnt az esemény iránt, noha Caer Cadarnben
mindenki más feszülten várakozott, abbéli félelmében, hogy a nagy nap előjelei
baljóslatúnak bizonyulnak. Ott volt Iscai Cadwy herceg, kékre tetovált orcájával. Gereint
herceg, a Kövek Ura, szintén eljött a szász határvidékről, miként Melwas király is, a
haldokló Ventából. Dumnonia minden nemesura, száznál is több ember várakozott az
erődítményben. Havas eső hullott az előző éjjelen, mely csúszós-mocskos kásával vonta
be Caer Cadarn útjait, de a hajnal első sugarai fürge nyugati szeleket hoztak, és mikorra
Owain a királyi csecsemővel előlépett a nagycsarnokból, a Nap már a Caer Cadarnt
övező dombokat is kirajzolta.
Morgan határozta meg a ceremónia óráját, olvasva tűz, víz és föld jeleiből. Mint arra
számítani lehetett, reggeli szertartás következett, hiszen mi jó is származhatna belőle, ha
a hanyatló Nap fényénél tartanák, ám a tömegnek így is várakoznia kellett, míg Morgan
úgy nem érezte, elérkezett az alkalmas időpont arra, hogy a menet meginduljon a Caer
Cadarn csúcsát koronázó kőből vont körhöz. A kör kövei nem voltak hatalmasak,
semmiképpen sem nagyobbak a kisdednél, és a kör legközepén, ahol Morgan a Nap fakó
fényénél előkészületeit végezte, ott állott Dumnonia királyi köve. Lapos, szürke
görgetegkő volt, megkülönböztethetetlen ezernyi társától, mégis ezen a kövön történt,
miként azt tanították nekünk, hogy Bel isten felkente emberi gyermekét, Béli Mawrt, ki
Dumnonia királyainak őse lett. Miután Morgan végre kielégítőnek tartotta számításai
eredményét, Balisét vezették a kör közepére. Ősi druida volt ő, ki a Caer Cadarntől
nyugatra fekvő rengetegben élt, és Merlin távollétében az istenek áldását tolmácsolta.
Meggörnyedt, tetvektől hemzsegő teremtmény volt, kecskebőrbe és rongyokba öltözve,
oly szutykos, hogy lehetetlen lett volna megmondani, hol kezdődnek rongyai és hol ér
véget elvadult szakálla, ám mégis Balise volt az, kitől maga Merlin is számos készségét
tanulta. A vénember a vizenyős napkorong felé emelte botját, elmotyogott valami
imádságot, majd a Nap járásával egy irányba fordulva kiköpött, mielőtt végleg megadta
volna magát egy szörnyűséges köhögési rohamnak. Odabotorkált székéhez a kör
pereménél, és zihálva lerogyott, mialatt társa, egy vénasszony, ki szinte megszólalásig
ugyanolyan megjelenéssel bírt, mint Balise maga, a hátát dörzsölgette.
Bedwin püspök ezután imát mondott a keresztény Istenhez, majd a csecsemő királyt
végighordozták a kör kerülete mentén. Mordredet egy harci pajzsra fektették, és
prémekbe bugyolálva mutatták be a harcosoknak, törzsfőknek és hercegeknek, kik, amint
a gyermek elhaladt előttük, térdre hulltak előtte. Egy felnőtt király maga gyalogolt volna
körbe, ám Mordredet két dumnoniai harcos hordozta, kik mögött Owain, a király bajnoka
lépkedett. Mordredet a Nap járásával ellenkező irányban vitték, egyetlen alkalomként a
király életében, amikor bármit is a dolgok természetes rendjével ellenkezőleg tett, ám a
szerencsétlen irányt szándékoltan választották, ily módon is kimutatva, hogy egy
istenektől származó király felette áll az olyan kisszerű szabályoknak, mint hogy a helyes
irányban haladjon a kör mentén.
Mordredet ezután pajzsán a központi kőre fektették, hol ajándékozói járultak elébe. Egy
gyermek szegetlen cipót fektetett elé, kötelességére emlékeztetve, hogy élelmezze
alattvalóit, majd egy második gyermek ostort hozott, hogy ügyeljen a rendre országában,
s végül egy kardot fektettek elé, szerepét jelképezendő Dumnonia védelmezőjeként.
Mordred mindvégig panaszosan sírt, és olyan hevesen rugdosott, hogy kis híján
felborította pajzsát is. Rugdalózása során lecsupaszította megnyomorodott lábát, amit én
baljós előjelnek gondoltam, az ünnepség résztvevői azonban ügyet sem vetettek rá,
miközben egyenként elébe járulva átadták neki ajándékaikat. Aranyat és ezüstöt hoztak,
értékes köveket, érméket, gagátot és borostyánt. Arthur sólymot ábrázoló aranyszobrot
adott át, melynek szépsége ámélkodó sóhajra ihlette az egybegyűlteket, ám mind közül
mégis Agricola hozta a legértékesebb ajándékot – Powysi Gorfyddyd király harci öltözékét
fektette a csecsemő király lába elé. Arthur szerezte meg az arannyal szegélyezett
páncélzatot, miután szétszórta Gorfyddyd táborát, hogy azután Tewdric királynak
ajándékozza azt, ki, miként az hadúrnak illendő, a kincset Dumnoniának juttatta.
A nyűgös gyermeket végül felemelték a kőről, és új dajkájának, Owain egyik
rabszolgájának adták át. Ekkor jött el Owain perce. Minden nagy ember összevont
köpennyel és prémekkel védekezett a csípős hideg ellen, ám Owain egyetlen nadrágba s
csizmába öltözötten lépett elő. Tetovált mellkasa és karja éppoly csupasz volt, miként
kivont kardja, melyet a külsőségeknek megfelelvén a királyi kőre fektetett. Azután
elszántan és tettetett lekicsinyléssel az arcán, végigsétált a kör karimáján, és a
felhalmozott ajándékok felé köpött. Kihívás volt ez. Ha az egybegyűltek közül bárki úgy
gondolta, hogy Mordrednek nem kellene királynak lennie, mást sem kellett tennie, mint
előrelépni, és felkapni a kardot a kőről. És azután megküzdeni Owainnel. Owain
peckesen járt-kelt, vicsorgott, és kihívta maga ellen a sorsot, de senki sem mozdult. Csak
miután két teljes kört leírt, ment vissza a kőhöz, és vette magához a kardját.
Hatalmas éljenzés tört fel a tömegből, hisz Dumnoniának megint volt királya. A sáncokon
felsorakozott harcosok lándzsáikkal ütemesen verni kezdték pajzsukat.
Már csak egyetlen rituálé maradt hátra. Bedwin püspök ugyan megpróbálta elejét venni,
ám a tanács leintette. Arthur, mint megfigyeltem, hangtalan távozott, de mindenki más,
még Bedwin püspök is, maradt, amint egy mezítelen és rémült foglyot a királyi kőhöz
vezettek. Wlenca volt az, a szász, akit én fogtam el. Kétlem, hogy tudta volna, mi fog
történni vele, de arcán látszott, hogy a legrosszabbtól tart.
Morgan megpróbált életet verni Balise-ba, de a vén druida túl gyenge volt már a
feladathoz, így maga Morgan lépett oda a hidegben reszkető Wlencához. A szászt
eloldozták és akár menekülni is próbálhatott volna, noha a jó ég a megmondhatója, hová
futhatott volna a fegyveres tömeggel körülvéve, ám ő mozdulatlan várta be Morgan
közeledtét. Talán az aranymaszk látványa és a sántikálás dermesztette meg s tette
mozdulatlanná, míg Morgan csonka, kesztyűs bal kezét egy tálba nem mártotta, hogy
pillanatnyi szünetet követően megérintse vele a fiú hasát. Az érintésre Wlenca rémülten
ugrott félre, de azután újra megállapodott. Morgan egy frissen leölt kecske vérébe
mártotta kezét, s véres jelet rajzolt fel Wlenca beesett, sápadt hasára.
Morgan arrébb lépett. A tömeg elcsendesedett, némán és nyugtalanul várva az igazság
pillanatát. Az istenek készültek szólani, mit határoztak Dumnonia sorsáról.
Owain lépett most a körbe. Levetette a kardját, és immár fekete nyelű harci lándzsát vitt a
kezében. Le sem vette szemét a megrettent szászról, ki láthatóan saját isteneihez
imádkozott, noha azoknak nem lehetett hatalma Caer Cadarn felett.
Owain lassan mozgott. Egy pillanatra levette szemét a szász ijedt tekintetéről, épp csak
annyi időre, amennyi ahhoz kellett, hogy a lándzsa nyelével célba vegye a véres jelet a
szász hasfalán, s máris újra a fogoly szemébe nézett. Mindkét férfi mozdulatlanná
merevedett. Könnyek csillantak Wlenca szemében, és apró fejrázással rimánkodott
némán Owain könyörületéért, ám a király bajnoka ügyet sem vetett rá. Várt, míg Wlenca
újból le nem csillapodik. A lándzsahegy a jelen nyugodott, és egyikük sem mozdult. A szél
belekapaszkodott hajukba, s megemelte a nyirkos köpenyeket a szemlélődőkön.
Owain ekkor előredöfött. Egyetlen kemény erőfeszítéssel vezette a dárdát mélyen Wlenca
testébe, majd kiszabadította a pengét, és visszarohant, hogy a vérző szászt magára
hagyja a királyi körben.
Wlenca felsikoltott. Sebe rettenetes volt, szándékoltan úgy ejtve, hogy lassú kínhalálra
kárhoztassa, ám a haldokló haláltusája az olyan avatott jósoknak, mint Balise vagy
Morgan, a királyság jövőjéről árulkodott. Balise, felrázatván kábulatából, figyelte, miként
botladozik a szász, kezét görcsösen sebére szorítva, egész testében meggörnyedve a
szörnyű fájdalmak súlya alatt. Nimue mohó figyelemmel hajolt előrébb, hisz ez volt az első
alkalom, hogy szemtanúja lehetett a létező leghatalmasabb jövendölésnek, és meg akarta
tanulni minden titkát. Megvallom, megrendültem, de nem a ceremónia szörnyűségén,
hanem mert megkedveltem Wlencát, akinek széles, kék szemű arcában a sajátom
köszönt vissza rám, noha vigaszomra szolgált a tudás, hogy áldozatával immár biztos a
helye a túlvilágon, a harcosok soraiban, ahol egy napon újra találkozunk, ő és én.
Wlenca sikolyai idővel kétségbeesett zihálássá szelídültek. Arca elsárgult, egész testében
reszketett, de valahogy sikerült talpon maradva kelet felé fordulnia. Elérte a kőkör
peremét, és egy pillanatra úgy tűnt, menten összeomlik, amint a gyötrelem rátörő hulláma
hátrafeszítette testét, majd újra meggörnyesztette. Széles ívet leírva pördült meg, vért
köpve maga köré, és tett néhány ingatag lépést észak felé. És ekkor, végre, összerogyott.
Teste görcsösen rándult újra és újra, az agónia ütemére, és minden rezdülése árulkodott
Morgan és Balise szemében. Morgan előresietett, hogy közvetlen közelről figyelje, miként
vonaglik, tekereg és reszket. Néhány pillanatra megrándultak a lábak, majd a belek
megadták magukat, a fej hátrahajolt, és a torokból reszelős, elfúló hang tört elő. A
rengeteg kiömlött vér szinte Morgan lábát nyaldosta, mire a szász kiszenvedett.
Valami Morgan testhelyzetében azt súgta nekünk, hogy a jövendölés rosszul sült el, és
komor kedélye hamarosan elharapódzott a tömegben, mely a rettegett kijelentést várta.
Morgan visszalépett, hogy Balise mellé hajoljon, ki rekedtes hangján vihorászni kezdett.
Nimue elment, hogy a vér nyomvonalát, majd a holttestet tanulmányozza, mielőtt
csatlakozna Morganhez és Balise-hoz, s ezalatt a tömeg dermedt némaságban
várakozott a válaszra. És tovább várakozott.
Morgan végül újból visszament a tetemhez. Owainhez, a király bajnokához intézte szavait,
ki a csecsemő király mellett állt, de a tömeg egy emberként görnyedt előre, hogy hallja
szavait. – Mordred király – mondta Morgan – hosszú életet él majd. Vezérünk lesz a
csatában, és megismeri a diadalt.
Elfojtott sóhaj futott végig a tömegen. A jövendölést akár kedvezőnek is lehetett ítélni, bár
szerintem mindenki tisztában volt vele, mennyi minden maradt kimondatlanul, és
néhányan a jelenlévők közül még Uther beiktatási ceremóniájára is vissza tudtak
emlékezni, mikor a halott ember vérvonala és a haláltusája egyértelműen vetítette előre
urunk dicsőséges uralkodását. Mégis, noha e dicsőséget nélkülözni kényszerültünk,
Wlenca halála legalább némi reményt plántált a szívekbe.
Ezzel a halállal ért véget Mordred királlyá kikiáltása. Szegény Norwenna, ki az Ynys
Wydryn-i Szent Tövis mellett nyugodott, mennyivel másként rendezte volna meg, ám
hiába gyűlt volna ezernyi püspök s akár miriádnyi szent Mordred trónja köré, a jövendőn
az mit sem változtatott volna. Királyunk, Mordred, nyomorék volt, és ezen a tényen sem
druida, sem püspök nem tudott változtatni.
Kernowi Tristan aznap délután érkezett. A nagy csarnokban gyülekeztünk Mordred
ünnepére, mely esemény a vidámság teljes hiányával tüntetett, és Tristan érkezése csak
még komorabbá tette. Senki fel sem figyelt érkeztére, míg közelebb nem húzódott a nagy,
központi tűzhöz, s a lángok táncolni nem kezdtek bőr mellvértjén, vassisakján. A herceget
Dumnonia barátjaként ismerték, s Bedwin ennek megfelelően üdvözölte is, ám Tristan
válasza mindössze annyi volt, hogy elővonta kardját.
A mozdulat azonnali figyelmet követelt, mert egyetlen férfi sem hordozhatott fegyvert az
ünnepi csarnokban, különösen nem egy király beiktatásának alkalmából. Sokan a férfiak
közül mostanra lerészegedtek, ám még ők is elnémultak a fiatal, sötét hajú herceg láttán.
Bedwin próbálta figyelmen kívül hagyni a kivont kardot. – A királlyá avatásra érkeztél,
herceg uram? Minden bizonnyal késedelmet szenvedtél. Nehéz az utazás ilyenkor,
télidőben. Jöjj, foglald el a széked Gwenti Agricola mellett. Vadkan húsát tálalják éppen.
– Haraggal jöttem – jelentette be Tristan fennhangon. Hat testőrét közvetlenül a csarnok
kapuja mellett hagyta, ahol a hideg havas eső megint szitálni kezdett a hegyek felől. A
katonák komor, fenyegető külsejű férfiak voltak, átázott vértben és csatakos köpenyben, a
megfelelő módon felfelé fordított pajzzsal, megfent harci lándzsával.
– Haraggal! – visszhangozta Bedwin, mintha már maga a gondolat is képtelen lenne. –
Egy ily szerencsés napon csak nem tehetsz így!
A harcosok közül néhányan morogva elégtételt követeltek. Elég részegek voltak már
ahhoz, hogy kedvüket leljék a viszálykodásban, ám Tristan ügyet sem vetett rájuk. – Ki
szól Dumnonia nevében? – akarta tudni.
Pillanatnyi tétovázás következett. Owain, Arthur, Gereint és Bedwin egyaránt jogosult volt
erre, noha egyikük sem állt a többi felett. Gereint herceg, ki sohasem volt a tettek embere,
lerázta magáról a kérdést, Owain fenyegetően meredt Tristanre, míg Arthur
tisztelettudóan fordult Bedwinhez, ki végül eltúlzott szerénységgel felelte, hogy a király
főtanácsadójaként éppoly jogosult beszélni Mordred király nevében, mint bárki más.
– Akkor hát mondd meg Mordred királynak – szólt Tristan –, hogy vérontás leend
országom és az övé közt, ha nem kapok igazságot.
Bedwin rémültnek tűnt, és verdesni kezdett a kezével, mialatt kétségbeesetten próbálta
kitalálni, mit is válaszoljon erre. Egyetlen válasz sem kínálkozott kézenfekvőnek a
számára, így végül Owain felelt meg. – Mondd hát, mit el kell mondanod – biztatta
Tristant komor hangon.
– Atyám népének egy csoportja – mondotta Tristan – Uther felséges urunk védelme alatt
állott. Uther kívánságára jöttek ebbe az országba, hogy a bányáiban dolgozzanak s
békében éljenek szomszédaikkal, ám nyár végén ezek a jó szomszédok mégis eljöttek
hozzájuk, kardot, lángokat és vérontást hozva. Ötvennyolcan lelték halálukat, mondd ezt
el királyodnak, és sarheadjük életük értéke, meg azé az emberé, ki elrendelte
leöletésüket, máskülönben kardunkkal és pajzsunkkal térünk vissza, hogy megfizettessük
a mészárlás árát.
Owain bömbölve nevetett fel. – A kis Kernow? Máris reszketünk a félelemtől!
A harcosok körülöttem mind megvető szólamokat harsogtak. Kernow apró országnak
számított, erejét nem mérhette Dumnoniáéhoz. Bedwin püspök próbálta elejét venni a
zajongásnak, de a terem tele volt férfiakkal, kiknek hencegését részegségük táplálta, s
nem voltak hajlandóak lenyugodni, míg maga Owain nem intette csendre őket. – Én úgy
hallottam, herceg – mondta Owain –, hogy a fekete pajzsos ír, Oengus mac Airem
támadott a lápra.
Tristan kiköpött a padlóra. – Ha ők tették – mondta –, akkor keresztül kellett repüljék az
országot, mert egyetlen emberfia sem látta őket, és még egy tojást sem raboltak el
egyetlen dumnoniaitól sem.
– Mert félik Dumnonia nevét, nem úgy, mint Kernow-ét – vágta rá Owain; a csarnok újra
hangos nevetésbe fűlt.
Arthur várt, míg a nevetés alábbhagy. – Ismersz bárki mást Oengus mac Airemen kívül, ki
megtámadhatta embereid? – kérdezte előzékenyen.
Tristan elfordult, és tekintetét végigfuttatta a csarnok padlóján heverésző férfiakon. Végül
meglátta Iscai Cadwy herceg tar koponyáját, és felé bökött kardjával. – Őt kérdjed. Vagy
még inkább – emelte fel hangját, hogy lecsendesítse az acsarkodókat –, kérdjed a
szemtanút, ki odakint várakozik. – Cadwy talpra ugrott, azt üvöltözve, hogy hadd vegye
magához kardját, mialatt tetovált lándzsásai halállal fenyegettek minden kernow-it.
Arthur tenyerével az asztal lapjára csapott. A hang hosszan visszhangzott a falak közt, s
nyomában néma csend járt. Gwenti Agricola, ki Arthur mellett ült, lesütötte a szemét,
hiszen semmi köze sem volt a viszálykodáshoz, noha kétlem, hogy az összetűzés
egyetlen mozzanata is elkerülte volna éber figyelmét. – Bárki, aki vért merészel ontani ma
este – mondotta Arthur –, ellenségem. – Megvárta, míg Cadwy és emberei lecsillapodnak,
majd újból Tristan felé fordult. – Hozd a tanúdat, jó uram.
– Törvényt ülünk hát? – tiltakozott Owain.
– Engedd a tanút – követelte Arthur.
– Épp ünnepelünk – ellenkezett Owain.
– Engedd a tanút, hadd jöjjön. – Bedwin püspök túl akart már lenni az egész
szégyenteljes ceremónián, és Arthurral egyezett, ki erre láthatóan a leggyorsabb módot
eszelte ki. A csarnok falainál álló férfiak közelebb húzódtak, hogy tanúi legyenek a
kibontakozó drámának, de még ők is elnevették magukat, amint Tristan tanúja előtűnt,
mert nem volt az egyéb apró, talán ha kilencéves gyermeknél, ki nyugodtan lépkedett és
egyenes derékkal állt meg hercege mellett, ki válla köré vonta karját. – Sarlinna ferch
Edain – adta meg a gyermek nevét, majd biztatóan szorongatta meg a vállát. – Beszélj
h á t !
Sarlinna megnyalta az ajkát. Úgy döntött, egyenesen Arthurhoz intézi szavait, talán mert
neki volt a legkedvesebb arca az egybegyűltek közül. – Megölték az apámat, megölték
anyámat, megölték a fivéreimet és nővéreimet... – Úgy beszélt, mint aki többször
elpróbálta mondandóját, noha a teremben senki sem kételkedett annak igazságában. –
Megölték a kishúgomat – folytatta –, megölték a kiscicámat – itt előbuggyantak a könnyei
is –, és láttam, hogy csinálták.
Arthur részvéttel telve rázta meg a fejét. Gwenti Agricola végigfuttatta ujjait rövidre nyírt
ősz hajzatában, és felemelte tekintetét a füsttől elfeketedett gerendák felé. Owain
hátrahajolt székében, és ivott tülkéből, míg Bedwin püspök zavarodottnak tűnt. – Láttad
hát gyilkosaikat is? – kérdezte a püspök a gyermektől.
– Igen, uram. – Sarlinna, ki már nem a szavakat mondta, melyeket gondosan elpróbált és
begyakorlott, egyre nyugtalanabb lett.
– De hát éjszaka volt, gyermekem – ellenkezett Bedwin. – Hát nem éjszaka törtek rájuk,
herceg uram? – tudakolta Tristantől. Dumnonia urai valamennyien hallottak a láp elleni
támadásról, és készséggel hittek Owain változatának Oengus fekete pajzsos íréiről. –
Miként láthat egy gyermek éjszaka? – tette fel a kérdést Bedwin.
Tristan a vállát veregetve buzdította szólásra a gyermeket. – Mondd el a püspök úrnak, mi
t ö r t é n t .
– Az emberek tüzet dobtak a kunyhónkba – szólalt meg Sarlinna vékony cérnahangján.
– Nem eleget – mordult fel egy férfi az árnyékok közül, és a csarnok vele nevetett.
– Hogyan maradtál életben, Sarlinna? – kérdezte Arthur gyengéden, amint a nevetés
e l h a l t .
– Elrejteztem, felség, egy prém alatt.
Arthur mosolygott. – Jól tetted. De láttad-e az embert, aki megölte atyádat és anyádat? –
Itt szünetet tartott. – És a kiscicádat.
A kislány bólintott. Szemei felteltek könnyel. – Láttam őt, uram – felelt csendesen.
– Akkor hát mesélj nekünk róla – mondta Arthur.
Sarlinna apró, szürke alsóinget viselt köpönyege alatt, és most, mikor felemelte vékony
karját, az ing visszacsúszó ujja láttatni engedte sápadt bőrét. – A férfi karján képek voltak,
uram, egy sárkányról. És egy vaddisznóról. Itt. – Erőtlen karján megmutatta a tetoválások
vélt helyét, majd Owainre nézett. – És gyűrűk voltak a szakállában – tette hozzá, mielőtt
elcsendesedett volna, de nem is kellett többet mondania. Csak egyetlen férfi viselt harci
gyűrűket a szakállában, és minden jelenlévő tanúja volt ma reggel, miként vezették Owain
karjai a lándzsát Wlenca testébe, amiként mindenki tudta azt is, hogy azok a karok
Dumnonia sárkányától és Owain saját jelvényétől, a hosszú agyaras vadkantól ékesek.
Csend állott be. Egy hasábfa megpattant a zsarátnokon, újabb füstfelhőt bocsátva a
gerendák felé. Hirtelen támadt széllökés szórta meg havas esővel a vastag zsúpfedelet,
és fütyült a lángok között. Agricola ivótülkének cizellált ezüsttalpát nézegette, mintha még
életében nem látott volna ilyen tárgyat. Valahol a csarnokban egy férfi felböfögött, és a zaj
arra indította Owaint, hogy hatalmas busafejével a gyermek felé forduljon. – Hazudik –
közölte nyersen –, és az olyan gyerekeket, akik hazudnak, véresre kellene verni.
Sarlinna rémületében sírva fakadt, majd Tristan köpenyének nyirkos redőibe temette
arcát. Bedwin püspök összevonta szemöldökét. – Az csak igaz, Owain, hogy a nyáron
felkerested Cadwy herceget, nem?
– És? – gurult dühbe Owain. – És? – dörögte ismét a szót, ezúttal kihívva az egész
gyülekezetet. – Itt vannak harcosaim! – felénk mutatott, kik jobb keze felől ültünk a
csarnokban. – Kérdjétek őket! Kérdjétek őket! Esküm rá, hogy hazudik!
A csarnok egyszeriben ismét felfordult, amint a férfiak válogatott szidalmaikkal kezdték
szórni Tristant. Sarlinna immár olyan hevesen zokogott, hogy a herceg lehajolt, felvette,
és karján tartotta még akkor is, amikor Bedwin megpróbálta lecsendesíteni a termet. – Ha
Owain esküvel állítja – kiáltotta a püspök –, akkor a gyermek valóban hazudik. – A
harcosok felmordultak egyetértésük jeléül.
Arthur, jól láthattam, metsző tekintetével engem figyelt. Lehajtottam fejem, és le sem
vettem szememet a vadkansülttel telitálról.
Bedwin püspök már azt kívánta, bár sohase invitálta volna a gyermeket a csarnokba.
Ujjaival végigszántott szakállán, majd elcsigázottan rázta fejét. – Egy gyermek szavának
nincs súlya a törvény előtt – jelentette panaszos hangon. – A gyermek nincs a
szavahihetők közt. – A szavahihetők azok voltak, kiknek tanúsága súlyt képviselt a
törvény szemében: egy úr, egy druida, egy pap, egy atya, ki gyermeke nevében szólt, egy
elöljáró, egy ajándékozó, ajándéka helyett szólván, egy hajadon, szüzessége
védelmében, egy pásztor, állatait képviselve, és egy elítélt, utolsó szava jogán. A listán
sehol sem említtetett olyan gyermek, ki családja lemészárlásáról beszélt. – Lord Owain –
mutatott Bedwin Tristanre –, szavahihető.
Tristan elsápadt, de nem visszakozott. – Én hiszek e gyermeknek – mondta –, és holnap,
napkelte után, eljövök Dumnonia válaszáért, és ha a válasz megtagadja Kernow jogát az
igazságra, atyám maga fog igazságot venni.
– Hát mi történt atyáddal? – acsarkodott Owain. – Csak nem elveszítette érdeklődését
legutolsó felesége iránt is? Szívesebben cserélné örömeit hadi vereségre?
Tristan röhögéstől kísérten távozott, s a röhögés csak tovább erősödött, amint a férfiak
megpróbálták elképzelni a kis Kernow-t, amint hadat üzen a magasztos Dumnoniának. Én
nem csatlakoztam a harsány örömhöz, inkább befejeztem étkemet, azt mondogatva
magamban, hogy szükségem lesz a melegére, amint az ünnepség végeztével
megkezdem szolgálatomat a sáncokon. Nem ittam mézsört sem, így józan fejjel vehettem
köpenyem, lándzsámat, kardomat és sisakomat, hogy kivonuljak az északi falra. A havas
eső mostanra elállt, és a felhők elhaladtával előbukkant a félhold fényes sarlója is a
hunyorgó csillagok hátterében, bár nyugaton máris újabb fellegek tornyosultak a
Severn-tenger felett. Megborzongtam, amint ott lépdeltem a sáncon.
Ahol Arthur rám talált.
Tudtam jól, hogy el fog jönni. Akartam, hogy eljöjjön, és mégis félelmet éreztem, amint
figyeltem, miként vág át az udvaron, és mássza meg a keskeny falétrát, mely a döngölt
földből és kőből emelt alacsony sáncokra vitt. Először nem szólt, csak áthajolt a fakorláton
és a távolban hunyorgó fényes pontra meredt, mely Ynys Wydryn helyét jelezte a tájban.
Fehér köpönyegét viselte, melyet eleinte karján tartott, hogy a sár be ne mocskolja, majd
sarkait derekán kötötte össze, keresztvonalkás kardhüvelye felett. – Nem fogom tőled
kérdezni – szólt idővel, lélegzetével örvénylő ködöt támasztva az éjjeli levegőben –, mi
történt azon a lápon, mert egyetlen embert sem akarok arra késztetni, legkevésbé
olyasvalakit, akit kedvelek, hogy megszegje esküjét.
– Igen, uram – mondtam, magamban eltűnődve, miként tudhat szent fogadalmunkról,
melyet azon a sötét éjjelen tettünk.
– Ehelyett inkább sétáljunk egyet. – Elmosolyodott, és a sánc felé intett. – Sétáló őrszem
könnyebben melegszik fel – mondta. – Hallom, remek katona vált belőled.
– Igen, uram.
– És hallottam sikereidről is. – Elcsendesedett, amint elhaladtunk egyik bajtársam mellett,
ki a fakorlát mellett kuporgott. A férfi felnézett rám, és arcán rémületet láttam, hogy
esetleg elárulom Owain csapatát. Arthur hátracsapta fejéről köpenye kámzsáját.
Igyekeznem kellett, hogy tartsam az iramot hosszú, határozott lépteivel. – Mi szerinted a
harcos dolga, Derfel? – kérdezte tőlem a maga szívélyes modorában, elhitetve velem,
hogy a kerek világon senki sem olyan fontos a számára, mint én.
– Hogy csatákat vívjon, jó uram – feleltem.
Arthur megrázta a fejét. – Hogy csatákat vívjon, Derfel – javított ki – azok helyett, kik nem
tudják megvédelmezni magukat. Bretagne-ban tanultam ezt meg. Ez a nyomorúságos
világ teli van gyenge emberekkel, erőtlen emberekkel, éhező emberekkel, nyomorult
emberekkel, beteg emberekkel, szegény emberekkel, és nincs a világon semmi
könnyebb, mint megvetni a gyengéket, különösen, ha katona vagy. Ha harcos vagy, és
akarod egy ember lányát, egyszerűen elveszed tőle; ha akarod a földjét, megölöd; végtére
is harcos vagy, van lándzsád és kardod, ő pedig nem egyéb egyszerű parasztnál, kinek
mása sincs, csak egy csorba ekéje és egy beteg ökre, mi tarthatná hát vissza mindettől?
– Nem várt választ kérdésére, csak csendben haladt tovább. Elértük a nyugati kaput és a
félbehasított tönkökből álló lépcsősort, mely a kapu feletti, téli fagytól kifehéredett
padlózatra vezetett. Egymás mellett haladva másztunk fel rá. – Pedig az igazság az,
Derfel – mondta, amint felértünk a fokra –, hogy csak azért vagyunk katonák, mert a
gyenge embereknek szüksége van katonákra. Ők termelik meg élelmünket, ők cserzik a
bőrt, melyek bennünket oltalmaznak, ők vágják ki a fát, melyből lándzsánk nyele készül.
Szolgálatunkkal tartozunk ezért.
– Igen, uram – mondtam, és a végtelen, távoli földekre meredtem. Még mindig nem volt
olyan kíméletlen hideg, mint Mordred születésének éjjelén, ám egyre élesedett, és a
csípős szél még inkább éreztette ezt.
– Mindennek megvan a maga célja – folytatta Arthur –, még annak is, ha harcos valaki. –
Elmosolyodott, mintha mentegetőzne őszintesége miatt, holott nem volt szüksége
mentegetőzni, hisz mohón ittam magamba minden szavát. Korábban arról álmodtam,
hogy harcossá válva magasabb státuszt nyerek, és emiatt a szememben mindig is
helyénvalónak tetszett, hogy eke szarva helyett lándzsát akarok markolni, ám sohasem
próbáltam önző vágyaim mögé nézni. Arthur messze látott, és tisztán láthatóvá tette, hová
kellene Dumnoniának lándzsái és kardjai révén elérnie.
– Esély adatott nekünk – hajolt át Arthur a fakorláton beszéde közben –, hogy olyan
Dumnoniánk legyen, ahol szolgálhatjuk népünket. Nem adhatunk nekik boldogságot, és
fogalmam sincs róla, mi szavatolhatna jó termést, mely minden jólét alapja, de azt tudom,
hogy biztonságban kell tudniuk magukat, és ha valaki biztonságban tudja magát, ha
biztos lehet benne, hogy gyermekét nem hurcolják el rabszolgának, s lánya életét nem
teszi tönkre egy katona durva erőszakja, akkor ez az ember sokkal valószínűbben lesz
boldog, mint az a társa, kinek állandó fenyegetésben kell leélnie életét. Megértetted ezt?
– Igen, uram – feleltem.
Összedörzsölte kesztyűs kezét a hideg ellen. Saját kezem rongyokba volt bugyolálva, ami
megnehezítette, hogy lándzsámat markoljam, különösen amiatt, hogy köpenyem alatt
próbáltam melengetni. Mögöttünk, az ünnepi csarnokban, újból felszakadt a férfiak
röhögése. Az étel éppoly pocsék volt, mint bármely más téli ünnepen, ám bőséggel akadt
mézsör és bor, noha maga Arthur legalább oly józan volt, mint jómagam. Elnéztem
arcélét, amint a nyugat felől tornyosuló felhők felé fordult. A Hold árnyékba borította
előreugró állkapcsát, s ettől arca csontosabbnak tetszett, mint valaha. – Gyűlölöm a
háborút – mondta hirtelen.
– Hogy lehet az? – kérdeztem meglepetten, de hát akkor még elég ifjú voltam ahhoz,
hogy élvezzem a harcot.
– Tudd meg – mosolygott –, bármennyire is értek hozzá, s talán te magad is, ez csak
annyit jelent, hogy még bölcsebben kell használnunk erőnket. Tudod, mi történt
Gwentben tavaly ősszel?
– Megsebesítetted Gorfyddydet – feleltem buzgón. – Elvetted fegyverzetét.
– Így tettem – mondta, szinte meglepett hangon. – A lovaimnak nem sok hasznát vettem
azon a hegyes vidéken, és semmi hasznát az erdőségekben, így hát északnak vezettem
őket, Powys lapos mezőségeire. Gorfyddyd megpróbálta lerontani Tewdric erősségének
falait, én tehát felgyújtottam Gorfyddyd szénakazlait és terményraktárait. Pusztítottunk,
gyilkoltunk. Jól végeztük feladatunk, s nem azért, mert így akartuk, hanem mert meg
kellett lennie. És a számítás bevált. Visszacsaltuk Gorfyddydet.Tewdric falaitól a
mezőségekre, ahol csataménjeimnek nagy hasznát vehettem. És vettem is. Hajnalban
támadtunk rájuk, és ő jól küzdött, noha elveszítette a csatát, bal karjával egyetemben, és
ez, Derfel, véget vetett az öldöklésnek. Betöltötte a feladatát, érted ezt? Az öldöklés célja
nem volt egyéb, mint meggyőzni róla Powyst, hogy jobb lesz békében élnie Dumnoniával.
Ésmost béke is honol.
– Így is marad? – kérdeztem kétkedőn. A legtöbben úgy tartottuk, hogy a tavaszi
olvadással együtt Powysi Gorfyddyd király megújult támadásaival is számolnunk kell.
– Gorfyddyd fia értelmes ember – válaszolt Arthur. – Cuneglasnak hívják, és békét akar,
nekünk pedig időt kell adnunk Cuneglas hercegnek, hogy meggyőzze róla atyját, egy
karjánál többet veszít, ha ismét harcba bocsátkozik velünk. Ésmiután sikerült
meggyőznünk róla Gorfyddydet, hogy a háborúnál jobb a béke, a király tanácsot fog
egybehívni, és valamennyien elmegyünk rá, hogy a tanácskozás legvégén, Derfel,
feleségül vegyem Gorfyddyd leányát, Ceinwynt. – Fürge, némiképp zavart pillantást vetett
rám. – Seren, így nevezik, a csillag! Powys csillaga. Azt mondják, gyönyörű teremtés. –
Örömteli arckifejezéssel nyugtázta kilátásait, ami kissé meglepett, de hát akkoriban még
nem ismertem fel az Arthurban bujkáló hiúságot. – Reménykedjünk benne, hogy valóban
olyan gyönyörű, akár egy csillag – folytatta –, mert ha gyönyörű, ha nem, feleségül
veszem, és együtt békítjük meg Siluriát, hogy a ránk támadó szászoknak egy egyesült
Britanniával kelljen szembenéznie. Powys, Gwent, Dumnonia és Siluria mind vállvetve
harcol a közös ellenséggel, és békében él egymással.
Felnevettem, nem rajta, de vele együtt, hisz becsvágyó jövendölése oly képtelenségnek
tűnt. – Hogyan akarnád ezt megvalósítani? – kérdeztem.
– Cuneglas természetesen felajánlotta a maga békefeltételeit, de ezt ne mondd el
senkinek, Derfel, különben az egész füstbe mehet. Még saját atyja sem tud róla, így e
titkon most mi ketten osztozunk.
– Igen, jó uram – mondtam, és roppant kiváltságosnak éreztem magam amiatt, hogy egy
ilyen fontos titok birtokosává tett, és Arthur pontosan azt akarta, hogy így érezzek. Mindig
is tudta, miként irányítsa az embereket, különösen ami az ifjú, becsvágyó férfiakat illeti.
– Ám mi haszna a békének – kérdezte Arthur –, ha egymás közt viszálykodunk? Az a
feladatunk, hogy gazdag, békés országot adjunk át Mordrednek, és ennek érdekében
Dumnoniát jó és igazságos királysággá kell tennünk. – Most egyenesen rám nézett,
nagyon komolyan beszélve mély, zengő hangján. – Nem kovácsolhatunk békét, ha
megszegjük egyezségeinket, és az egyezség, mely lehetővé tette Kernow embereinek az
ón bányászását, a mi javunkat is szolgálta. Nem kétséges, hogy becsaptak bennünket,
hisz mindenki csal, ha kényszerűségből királyának adott pénzére kerül a sor, de vajon ez
elég ok-e arra, hogy lemészároljuk őket, gyermekeiket és gyermekeik kiscicáit? Így jövő
tavasszal, Derfel, hacsak véget nem vetünk ennek az ostobaságnak, háborúval
nézhetünk szembe békesség helyett. Mark király támadni fog. Nem győzhet, de
büszkesége szavatolja, hogy emberei sokakat megöljenek a mi gazdálkodóink közül,
nekünk pedig sereget kell küldenünk Kernow ellen, ami rossz terep egy háborúnak,
nagyon rossz terep, noha a végén így is győzedelmeskedünk. A büszkeség csorbáját
kiköszörülhetjük, de milyen áron? Háromszáz védtelen paraszt életével? És hány
állatéval? És ha Gorfyddyd látja harcunkat a nyugati határmezsgyén, kísértést fog érezni
rá, hogy gyengeségünket kihasználva északról támadjon ránk. Teremthetünk békét,
Derfel, de csak ha elég erősek vagyunk hozzá, hogy háborút teremtsünk. Ha gyengének
tűnünk, ellenségeink sólyomként csapnak le ránk. És ki tudja, hány szásszal kell jövőre
szembenéznünk? Valóban megéri nekünk, hogy a Tamaron átkelve lemészároljuk
Kernow néhány földművesét?
– Uram – kezdtem volna megvallani a való igazat, ám Arthur lecsendesített. A harcosok a
csarnokban Béli Mawr harci énekét zengték, a döngölt földpadlóhoz verve lábukat, ami
nagy mészárlást és kétségkívül alig várt mészárlást sejtetett Kernowban.
– Egyetlen szót sem kell ejtened arról, ami azon a lápon történt – figyelmeztetett Arthur. –
Az eskü szent, még az én számomra is, ki gyakorta eltűnődöm, mely istenség bajlódhat
szentté tételükkel. Hadd feltételezzem tehát, Derfel, hogy Tristan kisleánya az igazat
mondja. Mit jelent mindez?
Belebámultam a fagyos éjszakába. – Háborút Kernow-val – feleltem komoran.
– Nem – mondta Arthur. – Azt jelenti, hogy holnap reggel, mikor Tristan visszatér,
valakinek meg kell küzdenie az igazságért. Az istenek, miként az emberek mondják,
mindig a tisztesség mellé állnak az ilyen csatákban.
Tudtam, mit akar ezzel mondani, és megráztam a fejem. – Tristan nem fogja kihívni
Owaint – mondtam.
– Nem, ha van annyi sütnivalója, amennyit joggal feltételezhetünk róla – értett egyet
Arthur. – Még az istenekkel az oldalán is bajos lenne legyőznie Owain kardját. Ha tehát
békét akarunk, s mindama áldást, mely karöltve jár a békével, valaki másnak kell Tristan
bajnokául szegődnie. Egyetértesz?
Felnéztem rá, elborzadva, amint végiggondoltam szavait. – Te, jó uram? – nyögtem ki
v é g ü l .
Megborzongott fehér köpenye alatt. – Nem vagyok benne bizonyos, ki más tehetné ezt
meg – mondta. – Ám lenne itt valami, amit te tehetnél meg értem.
– Bármit, uram – hebegtem –, bármit. – És abban a pillanatban, úgy gondolom, még abba
is beleegyeztem volna, hogy magam vívjak meg Owainnel.
– Egy férfinak, ki harcba indul, Derfel – szólt Arthur –, tudnia kell, hogy igaz ügyért küzd.
Talán a fekete pajzsos írek végighordozták pajzsukat az egész országon anélkül, hogy
bárki látta volna őket. Talán a druidáik szárnyakat adtak nekik. Holnap az Istenek, ha
ugyan mutatnak bármiféle érdeklődést is, azt fogják gondolni, hogy igaz ügyért törtem
lándzsát? Te mit gondolsz?
Oly ártatlanul tette fel a kérdést, akárha csak az időjárásról érdeklődne. Rámeredtem,
hatása alá kerülve, ugyanakkor kétségbeesetten küzdve azért, hogy elkerülje az
összetűzést Dumnonia legjobb bajvívójával.
– Nos? – sürgetett.
– Az istenek... – kezdtem, ám hirtelen megnehezítette a beszédet, hogy Owain alapjában
véve mindig is rendes volt hozzám. A bajnok nem volt ugyan becsületes ember, én
viszont egy kezem ujjain meg tudtam számlálni, hány becsületes emberrel találkoztam
életemben, és minden gazembersége ellenére kedveltem Owaint. Mégis, ezt az őszinte
embert itt előttem még nálánál is jobban kedveltem. Hosszan kivártam, míg magamban
eldöntöttem, megszegem-e szavaimmal eskümet, avagy sem, és végül ez utóbbi mellett
döntöttem. – Az istenek támogatni fognak, uram – mondtam végül.
Szomorúan elmosolyodott. – Köszönöm, Derfel.
– De hát miért? – bukott ki belőlem a kérdés.
Felsóhajtott, és visszafordult a holdfényben fürdő táj felé.
– Amikor Uther meghalt – szólalt meg hosszú idő után –, káoszba hullt az ország. Király
nélkül minden földdel ez történik, s nekünk most nincsen királyunk. Bár Mordred él, még
csak gyermek, valakinek tehát birtokolni kell a hatalmat, míg ő el nem éri a kort. Egy
embernek kell uralkodnia, Derfel, nem háromnak, négynek vagy tíznek, csakis
egyetlenegynek. Bárcsak ne így lenne! Szívem szerint, hidd el nekem, inkább hagynám a
dolgokat a maguk medrében haladni. Szívesebben öregednék meg Owainnel, mint régi
cimborámmal az oldalamon, de nem tehetem. A hatalmat meg kell tartani Mordrednek,
illően, igazságot gyakorolva, hogy a maga sértetlenségében adhassuk át neki, ez pedig
azt jelenti, hogy nem engedhetünk folytonos viszálykodást embereink közt, kik mind
maguknak akarják a király hatalmát. Egy embernek királynak kell lennie, ki valójában nem
király, s annak az embernek le kell mondania a hatalmáról, amint Mordred eléri a
megfelelő kort. Mert a katonáknak ezt kell tennie, emlékszel? Csatát vívnak az olyanokért,
kik túl gyengék ahhoz, hogy maguk harcoljanak. Azontúl pedig elveszik maguknak –
mosolyodott el –, amit akarnak, és holnap én is akarok valamit Owaintől, mégpedig a
becsületét, és el is veszem magamnak. – Megborzongott. – Holnap Mordredért harcolok,
és azért a gyermekért. És te, Derfel – bökött a mellemre – addig keress neki egy másik
kiscicát. – Nagyot dobbantott lábával a hideg ellen, majd nyugat felé kémlelt. – Gondolod,
hogy azok a felhők meghozzák holnapra az esőt vagy a havat? – kérdezte.
– Nem tudom, uram.
– Reménykedjünk benne, hogy igen. Hallom, beszédbe elegyedtél azzal a szerencsétlen
szásszal, kit felkoncoltak, hogy kiolvassák a jövendőt. Mondd hát, amit ő mondott neked.
Minél többet tudunk ellenségeinkről, annál jobb.
Visszasétált velem őrhelyemre, figyelmesen végighallgatva híreimet Cerdicről, a szászok
új vezéréről a déli partokon, majd lefeküdni tért. Láthatóan nem nyugtalanította, aminek
holnap reggel meg kell történnie, én azonban valósággal rettegni kezdtem.
Visszaemlékeztem rá, miként verte vissza Owain Tewdric mindkét bajnokának egyesült
rohamát, és próbáltam imát rebegni a csillagokhoz, melyek az istenek lakóhelyei, noha a
szememet elfelhőző könnyeken át alig láttam őket.
Az éjszaka hosszú volt és metszően hideg. Mégis azt kívántam, bár sose jönne el a
h a j n a l .
Arthur kérése meghallgattatott, hajnalra eleredt az eső. Hamarosan ádáz téli vihar támadt,
mely szürke fátylával végigsöpört a Caer Cadarn és Ynys Wydryn közti hosszú, kiterjedt
völgyön. A vízelvezető árkok kiöntöttek, az esővíz csak úgy szakadt lefelé a sáncokról és
a nagycsarnok csurgóin. Füst gomolygott elő az átázott zsúpfedelek alól, és az őrszemek
válluk közé húzták fejüket, nyirkos köpenyeik alatt.
Tristan, ki az éjszakát egy apró faluban töltötte, Caer Cadarn határánál, felküzdötte magát
az erődítmény sártól tocsogó útjain. Hat testőre s az elárvult gyermek ezúttal is elkísérték;
ott csúszkáltak valamennyien a meredek ösvény mocsarát dagasztva, ha nem találtak
egy-egy fűcsomót a csapás szélén, ahol megvethették volna a lábukat. A kapu nyitva állt,
és egyetlen őrszem sem lépett elő, hogy megállítsa Kernow hercegét, amint
keresztültocsogott az udvar sarán át a nagycsarnokba.
Ahol senki sem várt rá, hogy fogadja. A csarnok félhomályát a múlt éjjeli részegségükben
most is szerteszét heverő férfiak, a szétszórt étkek, hortyogó kutyák, megereszkedett és
elszürkült parazsak, és a padlót beszennyező okádék által szőtt káosz uralta. Tristan
felrugdosta az egyik alvó katonát, és elküldte Bedwin püspökért, vagy egy vele
egyenrangú tekintélyért. – Ha bárkinek is – kiáltott a küldönc után – van tekintélye ebben
az országban.
Bedwin, vastagon beöltözve a havas eső ellen, csúszkálva botorkált végig a saras
udvaron. – Herceg uram – zihálta, amint beért a zord időről a csarnok viszonylagos
menedékére –, fogadd bocsánatomat. Nem számítottam rád ily korán. Szörnyű időjárás,
nem igaz? – Lerázta az esővizet köpenye gallérjáról. – De még mindig inkább legyen ez,
mint a hó, nincs igazam?
Tristan nem szólt semmit.
Bedwint viszont nyugtalanította vendége szótlansága. – Egy kis kenyeret? Vagy talán
bort? Bizonyára zabkása is akad valamerre. – Keresgélni kezdett, kit szalajthatna el a
konyhába, de a kábán hortyogó férfiak egyike sem tűnt mozdíthatónak. – Hát te, kislány?
– hunyorgott Bedwin, amint előrehajolva Sarlinnához a fejfájás élesen hatolt koponyájába.
– Te biztosan éhes vagy, igaz?
– Igazságért jöttünk, nem ételért – szólt Tristan nyersen.
– Á, igen. Hát persze. Természetesen. – Bedwin letolta kámzsáját ősz, tonzúrás fejéről,
és beletúrt szakállába, egy izgága tetvet keresvén. – Igazság – mondta bizonytalanul,
majd hirtelen felélénkülve bólintott. – Gondolkodtam ezen a dolgon, herceg uram, hidd el,
rengeteget gondolkodtam, és úgy döntöttem, hogy háború semmiképpen sem kívánatos
dolog. Egyetértesz velem ebben? – Kivárt, de Tristan arcán nyomát se lehetett látni
válasznak. – Micsoda veszteség – mondta Bedwin –, s ha nem is érzem mindebben
vétkesnek Lord Owaint, azt igenis nem szégyellem megvallani, hogy vétettünk szavunk
ellen és nem oltalmaztuk meg a lápon élő embereiteket. Valóban így tettünk. Elszomorító,
ekkorát hibáztunk, és így, herceg uram, ha ezzel kiengesztelhetjük atyádat,
természetesen megfizetjük az illő sarheadet, kivéve persze – kuncogta el magát Bedwin –
azért a szerencsétlen macskáért.
Tristan arca grimaszra rándult. – S mi lesz azzal a férfival, aki megölte embereinket?
Bedwin vállat vont. – Miféle férfival? Én nem ismerek ilyen férfiút.
– Owain – szólt Tristan. – Szinte bizonyosan aranyban kapott mindezért jutalmat
C a d w y t ő l .
Bedwin a fejét rázta. – Nem. Nem. Nem. Az nem lehet. Nem. Vedd eskümet, herceg,
hogy nincs tudomásom e férfiú bűnösségéről. – Esengő tekintettel fordult Tristan felé. –
Herceg uram, hidd el, mély fájdalmat okozna nekem látni országainkat háborúzni.
Felajánlottam, mi hatalmamban állott, és imádkozni fogok holtaitok lelki üdvösségéért, de
nem vonhatom kétségbe egy ember ártatlanságára tett esküjét.
– De én igen – mondta Arthur. Mind ez idáig a konyha fala mellett várakozott, a csarnok
túlsó végében. Vele voltam én is, amint előlépett a csarnokba, melynek borongós
félhomályában fehér köpenye szinte izzani látszott.
Bedwin hunyorogva nézett fel rá. – Lord Arthur?
Arthur átlépkedett a földön forgolódó, morgó testek között. – Ha a férfit, ki lemészárolta
Kernow bányászait, nem éri el büntetése, Bedwin, akkor újfent gyilkolni fog. Egyetértesz
v e l e m ?
Bedwin vállat vont, széttárta karját, majd újból megvonta a vállát. Tristan összeráncolt
szemöldökkel figyelte őket, nem tudván, hová vezetnek Arthur szavai.
Arthur a csarnok egyik roppant pillérje mellett állt meg. – És miért kellene a királyságnak
sarheadet fizetnie, ha a királyság nem bűnös a vérontásban? – akarta tudni. – Miért
kellene Lord Mordred kincstárát egyetlen ember kicsinyes bűnének védelmében
a p a s z t a n u n k ?
Bedwin csendre intette Arthurt. – Hiszen még a gyilkos személyét sem ismerjük! –
e r ő s k ö d ö t t .
– Akkor hát meg kell tudnunk kilétét – felelte Arthur egyszerűen.
– Nem tehetjük! – tiltakozott Bedwin ingerülten. – A gyermek nem szavahihető! És Lord
Owain, ha ugyan ő az a férfiú, kiről beszélsz, esküjével tisztázta magát a vádak alól. Ő
pedig szavahihető, miért kellene hát törvény elé vinnünk a dolgot? Az ő szava több mint
e l e g e n d ő .
– A szavak törvénye előtt meglehet – mondta Arthur –, ám létezik a kardok törvénye is, és
kardomra mondom, Bedwin – vonta elő Excalibur csillogó pengéjét a csarnok
félhomályában –, én fenntartom, hogy Owain, Dumnonia bajnoka, okozott Kernow-i
testvéreinknek ily sérelmet, tehát neki, s nem másnak kell megfizetni ezért. – A döngölt
föld mocskos rögei közé lökte Excalibur hegyét, és otthagyta a kardot, remegve. Egy
pillanatig szinte vártam, hogy a túlvilág istenei hirtelen felbukkanásukkal Arthur
segedelmére siessenek, ám a beállt néma csendet csak a szél, az eső, és a most
ébredező férfiak ásítozása törte meg.
Maga Bedwin is eltátotta a száját. Néhány pillanatig egyetlen hang se tört fel a torkán. –
Te... – nyögte ki végül, de többre már nem futotta.
Tristan jóvágású arca sápadtan villant a halovány fényben, amint a herceg megrázta fejét.
– Ha bárkinek is a kardok törvényéért kell folyamodnia – mondta Arthurnak –, annak
sokkal inkább nekem kell lennem.
Arthur elmosolyodott. – Én fordultam elébb hozzá, Tristan – mondta könnyed hangon.
– Nem! – Bedwin végtére megtalálta nyelvét. – Az nem lehet! – Arthur a kard felé intett. –
Magad akarod hát kirántani, Bedwin?
– Nem! – válaszolt Bedwin, előre látván a királyság legszebb reményének korai
pusztulását, de mielőtt egyetlen szót szólhatott volna, maga Owain viharzott be a csarnok
kapuján keresztül. Hosszú haja és szakálla csatakosan lógott, csupasz mellkasa fénylett
az esőtől.
Bedwinről Tristanre, onnan Arthurra, majd a földbe szúrt kardra nézett. Láthatóan
zavartnak tűnt. – Megháborodtál? – kérdezte Arthurt.
– A kardom – felelte Arthur – tanúskodik bűnöd mellett Kernow és Dumnonia ügyében.
– Megháborodott – mondta Owain harcosainak, akik lassan felsorakoztak mögötte. A
bajnoknak vörös volt a szeme, és fáradtnak tűnt. Sokat ivott az éjszaka, rosszul aludt,
noha a kihívás nyomán mintha új erők ébredeztek volna benne. Arthur felé köpött. –
Visszamegyek annak a siluriai ribancnak az ágyába – mondta –, és mikor felébredek, azt
akarom, hogy mindez álomnak bizonyuljon.
– Gyáva vagy, aljas gyilkos, és hazug is – mondta Arthur higgadtan, amint Owain
elfordult, és szavai nyomán a harcosok újult erővel hördültek fel.
Owain visszafordult a csarnok felé. – Fattyú – mondta Arthurnak. Odavágtázott
Excalibur-höz, s ledöntötte a pengét, hivatalosan is elfogadva a kihívást. – Akkor hát
halálod is része lesz álmomnak, te fattyú. Kifelé! – Az eső függönye felé intett fejével. A
küzdelmet nem tarthatták idebent, hacsak nem akartak rettenetes átkot vonni az ünnepi
csarnokra, a feleknek tehát a szakadó téli esőben kellett megvívni harcukat.
Mostanra felbolydult az egész erődítmény. Sokan a Lindinisben élők közül Caer
Cadarnben háltak azon az éjjelen, melynek udvara csak úgy nyüzsgött az emberektől, kik
mind szemtanúi akartak lenni a küzdelemnek. Ott volt Lunete, Nimue és Morgan – ami azt
illeti, egész Caer Cadarn idesereglett, hogy a csatát figyelje, melyre, miként azt a
hagyomány megkívánta, a királyi körön belül kellett sort keríteni. Agricola, csodálatos
római vértezete fölé vont vörös köpenyében, Bedwin és Gereint herceg közt állt, míg
Melwas király, kezében nagy karéj kenyérrel, tágra nyílt szemmel figyelt, testőrei körében.
Tristan a kör túlsó felén állt meg, hol én is elfoglaltam a magam helyét. Owain ott látott
meg, és rögvest feltételezte, hogy elárultam. Bömbölve közölte, hogy életem hamarosan
követni fogja Arthurét a túlvilágra, ám Arthur kijelentette, hogy életem az ő védelme alatt
á l l .
– Megszegte esküjét! – üvöltött Owain, rám mutatva.
– Saját eskümre mondom – felelt Arthur –, nem szegett meg semmit. – Levette fehér
köpenyét, és gondosan összehajtogatva letette az egyik kőre. Nadrágba és csizmába volt
öltözve, gyapjúmellénye felett pedig vékony bőrujjast viselt. Owain mellkasa mezítelen
maradt. Nadrágját bőrszíjak harántcsíkjai szorították meg, lábán szegecsekkel kivert
csizmát viselt. Arthur leült az egyik kőre, és lehúzta saját csizmáit, inkább a mezítláb
harcot választva.
Nem kellene így történnie – szólt Tristan.
– De sajnos igen – mondta Arthur, majd felállt, és elővonta hüvelyéből Excaliburt.
– Bűvös kardot használsz? – gúnyolódott Owain. – Félsz kiállni halandó fegyverrel, ugye?
Arthur visszatolta hüvelyébe Excaliburt, és köpenyére fektette. – Derfel – fordult felém. –
Ez Hywel kardja?
– Igen, uram.
– Akkor hát kölcsönadnád? – kérdezte. – ígérem, visszajuttatom.
– Maradj hát életben, uram, hogy teljesíthesd ígéreted – mondtam, elővonva Hywelbane-t
hüvelyéből, és markolatával előrenyújtva. Arthur megmarkolta a kardot, majd megkért,
hogy szaladjak el a csarnokba, s hozzak neki egy marék érdes hamvat, melyet
visszatértem után beledörzsölt a kard markolatának olajos bőrébe.
Owainhez fordult. – Lord Owain – szólt udvariasan –, ha szívesebben küzdenél meg,
miután kipihented magad, én tudok várni.
– Fattyú! – köpködött Owain. – Biztos, hogy nem akarod felvenni a halpikkelyes
p á n c é l o d a t ?
– Berozsdásodik az esőben – válaszolta Arthur nagy nyugalommal.
– Íme egy nyári harcos – gúnyolódott Owain, majd kétkezes kardjával két próbavágást
ejtett a levegőben. A pajzsfalban szívesebben harcolt rövid pengével, noha Owain
bármilyen fegyverrel olyan férfiú volt, kitől bölcs dolog volt rettegni. – Én kész vagyok,
fattyú – kiáltotta.
Én Tristan és testőrei mellett álltam, mialatt Bedwin még egy utolsó erőtlen erőfeszítést
tett rá, hogy elejét vegye a küzdelemnek. A végeredményben senki sem kételkedett.
Arthur magas ember volt, ám vékony, összehasonlítva Owain izmoktól duzzadó törzsével,
és olyat még senki sem látott, hogy Owain küzdelemben alulmaradt volna. Arthur
mindezek ellenére figyelemre méltóan nyugodt mozdulatokkal foglalta el helyét a kör
nyugati peremén és állt fel Owainnel szemközt, ki így a keleti oldalt választotta.
– A kardok ítélkezzenek tehát ügyetekben? – kérdezte Bedwin a két férfit, s azok
b ó l i n t o t t a k .
– Akkor Isten áldása rajtatok, és ő segítse győzelemre az igazságot – mondta Bedwin.
Felrajzolta a kereszt jelét a levegőbe, majd gondoktól elfelhősödött arccal kisétált a
k ö r b ő l .
Owain, mint azt számítani lehetett, Arthurra rontott, ám félúton, éppen a szent királyi kő
mellett, lába elcsúszott a sárban, és ekkor hirtelen Arthur lendült támadásba. Magamban
arra számoltam, hogy Arthur higgadtan fog küzdeni, használva mindama tudást, melyre
Hywel kiokította, ám azon a reggelen, mialatt az eső csak úgy szakadt a nyakunkba a téli
égboltból, tanúja lehettem, miként változik át Arthur a csatában. Valóságos démonná
lényegült. Minden erejét egyetlen célért mozgósította, masszív, sebes csapásokat mérve
Owainre, melyekkel egyre hátrébb és hátrébb verte a roppant embert. A pengék éles
hangon csaptak össze. Arthur köpködött Owainre, szitkaival szórta meg, kötekedett vele,
mialatt újra meg újra lecsapott fegyverével, esélyt sem adva a nagyobbnak, hogy
védekező állásából ellene fordulhasson.
Owain tisztesen küzdött. Senki más emberfia nem állta volna azt a gyilkos rohamot.
Csizmája csúszott a sárban, s nem is egyszer térden állva kényszerült hárítani Arthur
csapásait, ám valahogy mindig sikerült talpra vergődnie, még ha ennek során egyre
hátrébb is vonult. Amikor Owain immár negyedszer csúszott el, részben kezdtem érteni
Arthur magabiztosságát. Esőt akart, hogy az alattomossá tegye a talajt, és szerintem azt
is pontosan tudta, hogy Owain kialvatlan és fáradt lesz az előző esti ünnepléstől. Mégsem
sikerült megtörnie azt a szívós ellenállást, még ha oly messzire vetette is vissza a
bajnokot, hol a sáron átszüremlő sötét foltként még mindig ott éktelenkedett Wlenca
kiontott vére.
És ott, a szász vér mellett, fordult meg Owain szerencséje. Arthur megcsúszott, és noha
korrigálta a mozdulatot, ennyi elegendő volt Owainnek a nyitásra. Az ostor fürgeségével
csapott le rá. Arthur hárította az ütést, ám Owain pengéje így is átcsusszant a vékony
bőrzekén, hogy Arthur derekából felfakassza a küzdelem első vérét. Arthur újfent hárított,
majd megint, ezúttal hátrébb lépve, hogy kerülje az újabb kemény csapást, mely egy ökröt
is félbehasított volna. Owain emberei üvöltve biztatták bajnokukat, ki győzelem szagot
érezvén, teljes testét előrevetette, hogy így rántsa le könnyebb ellenfelét a sárba, ám
Arthur felkészült a manőverre, és oldalvást fellépett a királyi kőre, kardja hátracsapásával
sebet nyitva Owain koponyájának hátsó felén. A seb, miként minden fejsérülés,
bőségesen ontotta magából a vért, mely hamarosan csatakossá változtatta Owain haját,
és széles patakokban csörgött végig hátán, hogy az eső feloldhassa. A bajnok emberei
e l c s e n d e s e d t e k .
Arthur lepattant a kőről, újra támadott, és Owain ismét védekező szerepbe szorult. Most
már mindkét férfi zihált, mindkettő sárfoltos volt és véres, és mindkettő kellőképpen
elfáradt ahhoz, hogy ne vesztegesse erejét újabb sértésekre. Az esőtől mindkettőjük haja
csapzottan tapadt a koponyájához, ám Arthur még mindig ugyanabban az ütemben vágott
jobbra és balra, mellyel a küzdelmet megkezdte. Oly sebesen vagdalkozott, hogy
Owainnek esélye sem maradt egyébre, mint védekezni csapásai ellen. Visszaemlékeztem
Owain lekicsinylő leírására Arthur harci stílusáról – úgy vagdalkozik, mint egy
szénaforgató, mondta Owain, ki végezni akar még a rossz idő beállta előtt. Egyszer,
egyetlenegyszer jutott keresztül Arthur csapása Owain védekezésén, és a félig hárított
csapás, megfosztva erejétől, az Owain szakállába fűzött vasgyűrűkbe gabalyodott. Owain
levetette magáról a pengét, majd újból megpróbálta nyers erejével sárba rántani Arthurt.
Mindketten elvágódtak, s egy pillanatra úgy tűnt, Owainnek sikerül csapdába csalni
Arthurt, ám Arthur valamiképp kikerült a szorításából, és talpra vergődött.
Arthur megvárta, míg Owain is felemelkedik. Mindketten zihálva lélegeztek, és néhány
pillanatig csak figyelték egymást, esélyeiket latolgatva, azután Arthur újból támadásba
lendült. Újra és újra lecsapott kardjával, ahogyan tette azt korábban is, míg Owain újra
meg újra hárította a vad csapásokat, és ekkor Arthur másodszor is megcsúszott.
Rémülten kiáltott fel esése közben, s Owain diadalmasan visszhangozta kiáltását, amint
fegyverét gyilkos csapásra emelte. S ekkor Owain meglátta, hogy Arthur egyáltalán nem
csúszott el, csak színleg tett úgy, hogy Owaint védelem nélkül érhesse, és most ő vetette
magát előre. Ez volt a legelső kardszúrás az összecsapásban, és a legutolsó is. Owain
háttal állt nekem, és én félig eltakartam szememet, hogy ne kelljen látnom Arthur halálát,
ám ehelyett, közvetlenül magam előtt, Hywel kardjának fénylő hegyét láttam előbukkanni
Owain esővíztől és vértől csatakos hátából. Arthur döfése egyenesen keresztülhatolt a
bajnok testén. Owain láthatóan megdermedt, s fegyvert tartó karjából kiszökött minden
erő. Azután kardja érzéketlen ujjai közül a sárba hullott.
Egy pillanatra, egy szívdobbanásnyi időre, Arthur Owain hasában felejtette Hywelbane-t,
majd testének minden izmát megfeszítve elcsavarta a pengét, és kitépte a testből.
Felüvöltött, amint kiszabadította az acélt Owainből, üvöltött, amint a penge kitört a hús
szorításából, felszakítva belet, izmot és bőrt, s még akkor is üvöltött, mikor feltartotta a
kardot az erőtlen szürke fénybe. Az erő, mellyel kitépte az acélt Owain súlyos testéből és
messze szétfröcskölte a bajnok vérét a sártengerré vált királyi körben, azt sejtette, hogy
jócskán maradt ereje egy végzetes csapásra.
Mialatt Owain, hitetlenkedéssel az arcán és a sárba kiömlő beleivel küszködve,
ö s s z e r o s k a d t .
Azután Hywelbane egyetlen erőteljes döféssel a bajnok nyakába fúródott.
És néma csend ereszkedett Caer Cadarnre. Arthur hátrébb lépett a holttesttől. Azután
körbefordult, hogy belenézzen valamennyiünk arcába, kik a kör mentén felsorakoztunk.
Arthur arca merev volt, akár a szikla. Nyoma sem volt rajta jóindulatnak, csakis egy
győztes harcos diadalának. Rettenetes volt ez az arc, a gyűlölettől görcsbe rándult
hatalmas állkapoccsal, mi pedig, kik aprólékosan gondos, megfontolt férfiúnak ismertük
meg Arthurt, elborzadva meredtünk a változásra. – Akad itt bárki is – szólt fennhangon –,
ki vitatná az ítélet jogosságát?
Senki sem akadt. Eső csepegett le a köpenyekről s vegyült egybe Owain vérével, amint
Arthur elindult, hogy farkasszemet nézzen az elhalt bajnok lándzsásaival. – Most
esélyetek van – köpte feléjük – bosszút venni uratok halálán, különben a hatalmamban
álltok. – Senki sem mert a szemébe nézni, így hát elfordult tőlük, és átlépve a halott
hadúron Tristan elé állt. – Elfogadja Kernow az ítéletet, Lord Tristan?
Tristan elsápadva bólintott. – El, uram.
– A sarheadzt – jelentette ki Arthur – Owain javadalmaiból fizetjük meg. – Újra a harcosok
felé fordult. – Ki parancsol most Owain embereinek?
Griffid ap Annán lépett elő, nyugtalanul. – Én, uram.
– Egy óra múltán gyere el hozzám a parancsaimért. És ha bárki csak egyetlen ujjal
Derfelhez, a bajtársamhoz ér, valamennyiőtöket elevenen égetlek meg. – Mindannyian
lesütötték szemüket, csak hogy kerüljék izzó pillantását.
Arthur egy maréknyi sárral letisztogatta a pengét a vértől, majd visszaadta nekem. –
Alaposan szárogasd meg, Derfel.
– Igen, uram.
– És köszönöm. Pompás kard. – Hirtelen lehunyta a szemét. – Isten bocsássa meg
nekem – mondta –, de élveztem. És most – nyílt fel a szeme –, hogy megtettem a magam
részét, mi van a tiéddel?
– Az enyémmel? – tátottam el a számat.
– A kiscica – szólt türelmesen –, Sarlinnának.
– Szereztem egyet, uram – mondtam.
– Akkor hozd – utasított –, s utána gyere reggelizni a csarnokba. Van asszonyod?
– Igen, uram.
– Mondd meg neki, hogy holnap indulunk, amint a tanács bevégezte munkáját.
Értetlenül meredtem rá, alig híve jó szerencsémben. – Úgy érted-e, – kezdtem.
– Úgy értem – vágott közbe türelmetlenül –, hogy mostantól a szolgálatomba fogadlak.
– Igen, uram! – kiáltottam. – Igen, uram!
Felvette kardját, köpenyét és csizmáját, majd megfogta Sarlinna kezét, és maga mögött
hagyta leölt ellensége tetemét. Hát így találtam rá uramra.
Igraine elégedetlen. Történeteket akar Arthur gyermekkoráról. Hallott egyet a kőbe zárt
kardról, és azt akarja, hogy megírjam. Elmeséli, hogy Arthurt egy szellem nemzette királyi
anyjának, és hogy az égbolton sötét fellegek tornyosultak születésének éjjelén, s
meglehet, igaza is van és az egek zajongtak aznap éjjel, noha akárkit is kérdeztem erről,
mind állította, hogy átaludta az eseményt, ami pedig a kőbe zárt kardot illeti, nos, valóban
létezett egy kard és létezett egy kő, noha helyük történetünkben még jócskán előrébb
van. A kardot Caledfwlchnek nevezték, ami „szilaj villámot” jelent, bár Igraine sokkal
szívesebben hívja Excalibur-nek, és magam is e néven illetem majd, hiszen Arthurt magát
sohasem érdekelte, miként nevezik kardját. Nem érdekelte gyermekkora sem, legalábbis
én bizonyosan állíthatom, hogy egyszer sem hallottam erről beszélni. Egyszer kérdőre
vontam korai napjairól, és ő nem felelt. „Mit törődik a sas elhagyott tojásával?”, kérdezte
végül, majd hozzátette, hogy megszületett, élt, és harcossá lett, nekem pedig épp elég
ennyit tudnom.
Szépséges és nagylelkű protektorom, Igraine kedvéért mindazonáltal engedtessék meg,
hogy leírjam mindazt a keveset, amit sikerült megtudnom. Arthur, annak ellenére, hogy
Uther Glevumban lényegében kitagadta, a király fia volt, noha ezáltal csak igen kevés
előnyt vehetett, hiszen néhai felséges urunk úgy nemzette a fattyakat, miként kandúr a
kismacskákat. Arthur édesanyját, akárcsak legdrágább királynőmet, Igraine-nek nevezték.
Gwyneddi Igraine Caer Geiből származott, s állítólag Cuneddának, Gwynedd királyának
és Uther előtti felséges urunknak volt a leánya, noha Igraine nem lehetett hercegnő,
hiszen anyja nem volt Cunedda felesége, és később Henis Wyren törzsfőjéhez ment nőül.
Arthur mindössze annyit mesélt Gwyneddi Igraine-ről, ki meghalt, mielőtt ő elérhette volna
a férfikort, hogy a legcsodálatosabb, legeszesebb, leggyönyörűbb anya volt, kit csak fiú
kívánhat magának, noha Cei szerint, ki jól ismerte Igraine-t, folyton acsarkodó elméje
borotvaélesre szabta vonásait. Cei Ector ap Ednywain fia volt, Caer Gei törzsfőjéé, ki
elvette Igraine-t, négy fattyú gyermekével együtt, mikor Uther megtagadta azokat. Az
elűzetés ugyanazon évre esett, mikor Arthur született, és Igraine ezt sohasem bocsátotta
meg fiának. Azt szokta mondani, hogy Arthurral gyermekei éppen eggyel többen vannak a
kelleténél, és valahogy még azt is sikerült elhitetnie magával, hogy örökre
megmaradhatott volna Uther ágyasának, ha Arthur nem születik meg.
Arthur volt Igraine negyedik olyan gyermeke, kinek sikerült túlélnie a csecsemőkort. A
másik három leánynak született és Uther kétségkívül leánynak is szerette fattyait, hiszen
azok így kevéssé támaszthattak követeléseket a szülői örökséget illetően, miután
felnőttek. Cei és Arthur együtt cseperedtek fel, és Cei állítja, bár soha nem Arthur füle
hallatára, hogy mindketten rettegtek Igraine-től. Arthur, mint nekem elmondta,
kötelességtudó, keményen dolgozó fiú volt, ki minden leckét a lehető legjobban akart
megtanulni, lett légyen szó olvasásról vagy kardforgatásról, holott semmilyen eredménye
nem lehetett elég ahhoz, hogy elégedettséggel töltse el anyját, kit Arthur ennek ellenére
istenített és megoltalmazott, s vigasztalanul zokogott a sírja mellett, mikor a láz elragadta
tőle. Arthur tizenhárom volt akkor, és Ector, a gyám, Utherhez fordult segítségért, hogy
Igraine négy elszegényedett árváját felnevelhesse. Uther Caer Cadarnbe vitette őket,
talán mert úgy gondolta, a három lány még hasznos lehet a számára, a dinasztiákat
összefűző házasságok kovácsolása során. Morgan házassága Kernow hercegével sajna
rövid életűnek bizonyult ama tűzvész miatt, ám Morgause Lothian királyához, Lothoz ment
feleségül, míg Anna Budic ap Camran király felesége lett, a nagy vizek túlfelén. Ez utóbbi
kettő nem számított fontos házasságnak, hiszen egyik király sem volt elég közel ahhoz,
hogy Dumnoniának erősítést küldjön háború idején, bár azért mindkettőnek megvolt a
maga célja. Arthur, fiúgyermek lévén, nem szolgálhatott ilyen célokat, Uther udvarába
került tehát, hol kitanulta a kard és a lándzsa használatát. Merlinnel is itt találkozott, noha
egyikük sem beszélt túlzottan sokat arról, mi minden történt azokban a hónapokban,
mielőtt Arthur, afelett érzett kétségbeesésében, hogy Uther soha nem fogja feljebb
emelni, követte nővérét, Annát, Bretagne-ba. Ott, a gallokkal való összetűzésben, igazi
katona vált belőle, és Anna, ki egy pillanatra sem felejtette, hogy egy harcos testvér
értékes szövetséges, gondoskodott róla, hogy Arthur hőstettei Uther előtt se maradjanak
ismeretlenek. Ezért hívta haza Uther Arthurt Britanniába, arra a hadjáratra, mely fia
halálával végződött. A többi már jól ismert.
És mindezzel el is mondtam, amit csak tudtam Arthur gyermekkoráról, noha Igraine
kétségkívül ki fogja színezni a történetet azokkal a legendákkal, melyek már akkoriban ott
terjengtek az egyszerű emberek között. Igraine elviszi a teliírt bőröket, egyiket a másik
után, és átíratja őket Britannia nyelvezetére Dafydd ap Gruffuddal, a törvényszolgával, ki
beszéli a szászok nyelvét, pedig én nem bízom benne, sem abban, hogy e szavak
érintetlenül maradnak képzeletétől. Vannak idők, mikor azt kívánom, bárcsak lenne
merszem a britonok nyelvén elmondani e történetet, ám Sansum püspök, viselje gondját
a teremtő atya minden szentje előtt, még mindig gyanakvóan tekint munkámra. Néha
megpróbál meggátolni benne, s a poklok ördögeit szólítja fel, hogy tegyék ezt meg
helyette. Egy napon azt találtam, hogy minden írótollam eltűnt, máskor vizelet került a
tinta helyébe, ám Igraine mindent rendbe tétetett, és Sansum, hacsak meg nem tanul
olvasni és el nem sajátítja a szászok nyelvét, aligha igazolhatja egyébként nem alaptalan
gyanakvását, hogy nem a szász evangéliumot vetem pergamenre.
Igraine ösztökél, hogy többet és gyorsabban írjak, és szót emel érte, hogy a legteljesebb
igazságot írjam Arthurral kapcsolatban, azután meg siránkozik, ha az igazság nem
mindenben igazolja azokat a tündérmeséket, melyeket Caer konyháiban vagy az
öltözőkamrájában hall. Alakjukat változtató és veszedelmes bestiákat akar, de én nem
találhatok ki ilyeneket, ha egyszer nem láttam őket. Az igazság az, Isten bocsássa meg
nekem, hogy néhány dolgot megváltoztattam, noha semmi fontosat. Ilyen az is, hogy
amikor Arthur megszabadított bennünket Caer Cadarn előtt, már jócskán előre tudtam
érkezéséről, miként Owain emberei is mindvégig tudták, hogy Arthur és lovasai, akkor
érkezvén Britanniába, a Caer Cadarntől északra fekvő erdőségekben rejteznek, s
Gundleus serege feléjük közelít. Gundleus hibát vétett, mikor lángokba borította a Tort,
hiszen a máglya figyelmeztető jelzőtűzként szolgált az ország egész déli részének, és
Owain felderítőket küldött ki, kik már dél óta figyelték Gundleus mozgását. Owain, ki
segített Agricolának leverni Gorfyddyd csapatait, Arthurt üdvözölni sietett délnek, bár nem
barátságból, sokkal inkább azért, hogy jelen legyen, mikor a rivális hadúr megérkezik a
királyságba, és hogy időben érkezett, leginkább a mi jó szerencséket dicsérte. Maga a
csata sem történhetett volna meg úgy, ahogy leírtam. Ha Owain nem tudta volna, hogy
Arthur a közelben van, leggyorsabb lovasára bízta volna a csecsemő Mordredet, és vele
küldte volna biztonságos távolba, még ha közben valamennyiünket Gundleus lándzsáira
hánytak is volna. Persze megírhattam volna az igazat is, ám a bárdok kitanítottak rá,
hogyan formáljam úgy a mesét, hogy a hallgatók folyton arra várjanak, amit hallani
akarnak, és úgy gondolom, a történet sokkal érdekesebb így, hogy Arthur érkezésének
hírét megtartottam a legutolsó pillanatra. Csekélyke bűn ez, ez a mesélőkedv, noha Isten
a tanúm rá, Sansum sohasem bocsátana meg érte.
Még mindig tél van, itt Dinnewracban, és csikorgó hideg, de Brochvael király utasította
Sansumot, hogy gyújtassa meg tüzeinket, miután Áron testvért halálra fagyva találták
cellájában. A szent csökönyösen ellenállt, míg a király Caerből tűzifát nem küldetett
nekünk, így hát most legalább tűzünk van, ha nem is túl sok és sohasem nagy. Mégis,
még a legparányibb tűz is könnyebbé teszi az írást, és az utóbbi időkben mintha a szent
Sansum is kevesebbet kotnyeleskedne. Nemrégiben két novícius csatlakozott apró
nyájunkhoz, egyszerű fiúcskák még, és Sansum lelkesen vetette magát a feladatra, hogy
kiokítsa őket legdrágább megmentőnk igéire. Oly nagyra hág a szent aggódása eme ifjak
halhatatlan lelkéért, hogy ragaszkodott hozzá, a fiúk osszák meg vele hálókamráját, és
láthatóan boldoggá teszi őt a társaságuk. Istennek legyen hála ezért, amiként a tűz
áldásáért is, és az erőért, hogy tovább folytathassam ezt a mesét Arthurról, a Sosemvolt
Királyról, Isten Ellenségéről, a mi Hadurunkról.
Nem foglak untatni a Caer Cadarn előtt megvívott csata minden csip-csup részletével.
Csődület volt az, nem csata, és csak maréknyi siluriainak sikerült elmenekülnie. Ligessac,
a hitszegő is közöttük volt, ám Gundleus legtöbb embere a kezünkre került. Sokan
vesztek ott az ellenség soraiból, ide értve a két meztelen harcost, kiket Owain harci
lándzsája öklelt fel. Gundleust, Ladwyst és Tanaburst élve sikerült foglyul ejteni. Én
magam nem öltem meg senkit. Még kardom élét sem csorbítottam ki.
Mint ahogyan nem sok mindenre emlékszem a kavarodásból sem, mert semmi mást nem
akartam, csak alaposan megnézni magamnak Arthurt.
Kancáján, Llamreien lovagolt, egy hatalmas fekete bestián, amelynek csüdjén bozontos
szőrzet, patáján bőrszíjakkal odaerősített lapos vaspatkó volt. Arthur valamennyi embere
ilyen hatalmas lovat ült meg, melyek orrlyukát öblösre metszették, hogy könnyebben
lélegezhessenek. A fenevadakat még ijesztőbbé tették a kikeményített bőrökből készült
roppant pajzsok, melyek a szügyüket védték az ellenséges lándzsáktól. Ezek a pajzsok
oly vastagok és súlyosak voltak, hogy a harc végeztével a lovak nem tudták legelni
lehajtani fejüket, így Arthur megparancsolta az egyik lovásznak, hogy oldozza le a
vértezetet, s így Llamrei is ehessen. Lovanként két istállófiúra volt szükség, egyikük a
pajzsra, a lótakaróra és a nyeregre figyelt, a másik kantáránál fogva vezette a lovat, s egy
harmadik szolga is szükségeltetett a harcos lándzsájának és pajzsának cipeléséhez.
Arthur hosszú, súlyos lándzsáját Rhongomyniadnak nevezték, míg pajzsa, a
Wynebgwrthucher, fűzfa lapokra erősített vert ezüstlapból készült, melyet addig
fényeztek, míg tükörsima és tündöklő nem lett. Övén ott függött kése, a Carnwenhau, és
híres kardja, az Excalibur, fekete hüvelyében, melyet aranyszálakkal szőttek át.
Először nem láttam az arcát, mert fejét sisakba bújtatta, és a széles arcvédő árnyékba
borította vonásait. A sisak, melyen egy-egy rést vágtak a szemnek és a szájnak,
felfényezett vasból készült, melyet örvénylő ezüstminták tarkítottak, és hófehéren
pompázó lúdtollak ékesítettek. Volt valami halálos ebben a fakó maszkban, valami
félelmetes, koponyaszerű megjelenés, mely azt sejtette, hogy viselője maga is élő halott.
Köpenye, akárcsak sisakforgója, fehér volt. A köpeny, melynek tisztaságára mindig oly
sokat adott, válláról lógott alá, hogy távol tartsa a napot hosszú, fémpikkelyekből szőtt
páncéljától. Még sohasem láttam ilyen pikkelyes páncélt azelőtt, noha Hywel beszélt
nekem ilyenekről, és Arthurt látván bennem is lebírhatatlan vágy ébredt, hogy birtokoljak
egyet. A páncélzat római volt, és több száz vaslemezkéből állt, melyek egyike sem
lehetett nagyobb egy hüvelyk lenyomatánál, s egymást átlapoló sorokban egy térdig érő
bőrruhára voltak felvarrva. A lemezkék felül szögletesek voltak, két lyukkal a varrócérna
számára, alapjuknál viszont hegyesek, és a pikkelyek úgy feküdtek fel egymásra, hogy a
lándzsa hegyének mindig legalább két réteg vasba kellett ütköznie, mielőtt az alatta
húzódó bőrhöz férkőzhetett volna. A merev páncélzat megcsendült Arthur minden
mozdulatára, és nemcsak a vas tompa hangján, hisz a fegyverkovácsok egy sor
aranypikkelyt adtak hozzá a nyak vonalánál, és ezüstlemezkéket elegyítettek a fényes
vaspikkelyek közé, amitől az egész páncélzat csillámlani tetszett. A vas rozsdásodását
meggátolandó naponta órákat kellett eltölteni a fényezésével, és minden csata után
hiányzott néhány pikkely, melyet újból kellett kovácsolni. Kevés kovács tudott ilyen
kabátot készíteni, és még kevesebben engedhették meg maguknak, hogy vegyenek
egyet, ám Arthur ezt a darabot egy frank törzsfőtől vette el, kit Armoricában ölt meg. A
sisak, köpönyeg és pikkelyes páncél mellett bőrcsizmát, bőrkesztyűt, sőt bőrövet is viselt,
melyen az Excalibur függött, keresztvonalkás hüvelyében.
Számomra, kit elkápráztatott érkezése, izzóan fehér, tündöklő istenségnek tetszett, ki
leszállt a földre. Képtelen voltam levenni róla a tekintetemet.
Megölelte Owaint, és hallottam, hogy a két férfi felnevet. Owain magas ember volt, ám
Arthur egyenesen a szemébe nézett, bár korántsem volt olyan súlyos felépítésű, mint
Owain. Owain csupa izom és tömeg volt, míg Arthur szikár és szívós férfiú. Owain
kedélyesen hátba veregette Arthurt és Arthur viszonozta a szeretetteljes gesztust, mielőtt
a két férfi, egymás vállát karolva, elindult volna oda, hol Mordred Ralla karjában feküdt.
Arthur térdre hullott királya előtt és karjait tárta ki Morgan felé. Morgan jócskán idősebb
volt öccsénél, ki még mindig csak huszonötödik vagy huszonhatodik évét taposta, ám
mikor Arthur karját ajánlotta neki, könnyei záporozni kezdtek az aranymaszk mögül, mely
lágyan csendült össze Arthur sisakjával, amint összeölelkeztek. Arthur magához szorította
nővérét, s közben gyengéden veregette a hátát. – Drága Morgan – hallottam a hangját –,
drága, kedves Morgan!
Egészen idáig, míg nem láttam zokogni testvéröccse karjai közt, egyszer sem gondoltam
rá, mennyire magányos is lehetett Morgan.
Arthur azután gyengéden kibontakozott az ölelésből, majd kesztyűs kezével leemelte az
ezüstszürke sisakot a fejéről. – Ajándékom van a számodra – mondta Morgannek –,
legalábbis azt hiszem, hacsak Hygwydd el nem lopta. Merre vagy, Hygwydd?
Hygwydd, a szolga, előresietett, és átvette a fehér tollas sisakot, cserébe az aranyba
foglalt medvefogakkal ékesített vert arany láncért, melyet Arthur nővére nyakába
akasztott. – Egy kis kedvesség szeretett nővéremnek – szólt Arthur, majd ragaszkodott
hozzá, hogy megismerje Rallát, s mikor hallott az asszony gyermekének szomorú
sorsáról, vonásain oly nagy szomorúság és együttérzés áradt el, hogy Ralla zokogni
kezdett, mire Arthur részvéttel ölelte magához, pikkelyes páncélján kis híján
szétpasszírozva a csecsemő királyt eközben. Azután bemutatták neki Gwlyddynt,
Gwlyddyn pedig elmondta Arthurnak, miként öltem meg egy siluriait Mordred védelmében,
így Arthur most felém fordult, hogy köszönetet mondjon.
És ekkor, életemben először, közelről láthattam meg az arcát.
A baráti szeretet arca volt ez. Ez volt a legelső benyomásom. Nem, Igraine akarná csak,
hogy ilyesféléket írjak. Az igazat megvallva, elsőként a verítéket láttam, a rengeteg
verítéket, mellyel ilyen páncélzat viselése jár egy ily forró nyári napon, de a veríték után
már valóban felfigyeltem rá, mennyire szívélyesnek tűnik. Arthur megjelenése bizalmat
plántált az ember szívébe. Ezért is kedvelték a nők mindig, s nem szépségéért – noha
szokatlanul jóvágású volt. Arthur mindig hamisítatlan érdeklődéssel és színtiszta
jóindulattal nézett rád. Erős, csontos vonásai voltak, teli lelkesedéssel, és sűrű,
sötétbarna haja, mely akkor, mikor először megláttam, csatakosan tapadt koponyájához,
hála a sisak bőrbélésének. Szeme barna volt, orra hosszú és hangsúlyos, álla simára
borotválva, ám legszembeötlőbbnek mégis ajkai tűntek. Szinte természetellenesen nagy
szája volt, teli fehéren csillogó fogakkal. Büszkeséggel viseltetett fogai iránt és mindennap
megtisztogatta őket sóval, amikor hozzáfért ilyesmihez, avagy tiszta vízzel, amikor nem. A
hatalmas és hangsúlyos vonások ellenére a legnagyobb hatást rám mégis túláradó
kedvessége és a szemében bujkáló huncut fény tette. Az öröm és mámor levegője lengte
körül Arthurt, arcából csak úgy sugárzott a boldogság, mellyel szinte magához ölelt. Akkor
s ezután is számtalanszor megfigyeltem, miként derülnek férfiak és nők jobb kedvre
Arthur társaságában. Mindenki rózsásabbnak látta a jövőt, megszaporodott a nevetés, és
eltávozását tompa csend követte, pedig Arthur nem volt sem istenáldotta tehetség, sem
született mesemondó, ő egyszerűen csak Arthur volt, egy jó ember, másokat is
megfertőző magabiztossággal, türelmetlen akarattal és vaskemény eltökéltséggel. A
keménységet kezdetben nem fedezhettem fel rajta, mi több, maga Arthur is úgy tett,
mintha nem létezne, pedig az igenis ott lakozott benne. Csatatereken elesettek sírjai
tanúskodtak emellett.
– Gwlyddyn azt mondta, szász vagy – incselkedett velem.
– Felséges uram – csak ennyit tudtam kinyögni, mielőtt térdre zuhantam volna előtte.
Előrehajolt, és vállamnál fogva emelt fel magához. Erőtől sugárzott az érintése. – Nem
vagyok király, Derfel – mondta –, ezért ne térdepelj előttem, sokkal inkább kellene nekem
eléd térdelnem, amiért megmentetted királyunk életét. – Elmosolyodott. – Ezért hát
köszönettel tartozom neked. – Ihletett tehetsége volt hozzá, hogy azt éreztesse, a világon
nincs még egy ember, ki olyan fontos lenne számára, mint te, és én máris elvesztem
imádatában. – Milyen idős vagy? – kérdezte tőlem.
– Tizenöt, úgy hiszem.
– Ám akkora, akár egy húszéves. – Mosolygott. – Ki tanított a küzdelemre?
– Hywel – feleltem –, Merlin tiszttartója.
– Á! A legjobb tanító! Engem is ő tanított. S hogy van a derék Hywel? – Igaz érdeklődés
csendült a kérdésben, ám nekem sem szavam, sem bátorságom nem akadt a
m e g v á l a s z o l á s á r a .
– Halott – felelt helyettem Morgan. – Gundleus ölte le. – Maszkjának résén át kiköpött a
fogoly király felé, kit néhány lépéssel odébb őriztek.
– Hywel halott? – kérdezte tőlem Arthur, tekintetét a szemembe fúrva, én pedig
bólintottam, visszapislogva könnyeimet, mire Arthur szorosan magához ölelt. – Jó ember
vagy, Derfel – mondta –, és én jutalommal tartozom neked, amiért megmentetted
királyunk életét. Mi az, amit szeretnél?
– Harcossá lenni, uram – feleltem.
Elmosolyodott és hátrébb lépett. – Szerencsés vagy, Derfel, mert azzá lehetsz, amivé
lenni szeretnél. Lord Owain? – fordult a tagbaszakadt, tetovált bajnok felé. – Hasznodra
lehetne e derék szász harcos?
– Meglehet – engedte meg Owain készségesen.
– Akkor ő a te embered – mondta Arthur, majd, bizonyára megérezve csalódottságomat,
visszafordult hozzám, hogy vállamra tegye kezét. – Egy ideig, Derfel – mondta halkan –,
csak lovasaim lesznek, s lándzsásaim nem. Hagyd hát, hogy Owain legyen urad, hisz
nála jobban senki sem taníthat ki a katona mesterségére. – Kesztyűs kezével még
egyszer megragadta a vállamat, majd elfordult, és intett a két őrnek Gundleus oldalán.
Mostanra kisebb tömeg gyűlt össze a foglyul ejtett király körül, ki a győztes zászló alatt
állt. Arthur lovasai, vassisakjukban, vasba öltöztetett bőreikben, vászon- és
gyapjúruhákban, elvegyültek Owain lándzsásai és a Tor menekültjei közt a füves téren,
ahol Arthur most farkasszemet nézett Gundleusszal.
Gundleus kihúzta magát. Nem voltak fegyverei, ám büszkeségét nem volt hajlandó
levetkezni, és meg sem rezdült Arthur közeledtére.
Arthur némán haladt előre, míg kétlépésnyire nem ért az elfogott királyhoz. A tömeg
visszatartotta lélegzetét. Gundleust árnyékba borította Arthur lobogója, mely fehér
mezőben egy fekete medvét ábrázolt. A medve ott repkedett Mordred visszaszerzett
sárkányos zászlaja és Owain agyaras vadkanja között, míg Gundleus lába előtt ott feküdt
saját rókafős zászlaja, a győztesek által megköpködve, levizelve és megtaposva.
Gundleus mereven nézte, amint Arthur előrántotta az Excaliburt hüvelyéből. A penge
acélja, melyet éppúgy felfényeztek, mint Arthur pikkelyes páncélját, sisakját vagy pajzsát,
kékes fénnyel csillant.
Halálos csapást vártunk, ám ehelyett Arthur fél térdre ereszkedett, és az Excalibur
markolatát tartotta Gundleus felé. – Uram királyom – szólt alázatosan, és a tömeg, mely
Gundleus halálát szomjúhozta, hüledezve figyelte.
Gundleus habozott egy pillanatig, majd kinyújtotta a kezét, hogy a markolatgombot
érintse. Nem szólt. Talán túl meglepett volt ahhoz, hogy szóljon.
Arthur felegyenesedett, és hüvelyébe tolta a kardot. – Királyom oltalmazására tettem
esküt – mondta –, nem királyok legyilkolására. Hogy mit tettél, Gundleus ap Meilyr, nem
az én feladatom eldönteni, de foglyomként tartalak, míg e döntés megszületik.
– Ki hozza hát a döntést? – tudakolta Gundleus. Arthur habozni kezdett, láthatóan
bizonytalanul a válaszban. Harcosaink közül sokan Gundleus vérét követelték, Morgan
ösztökélte testvérét, hogy vegyen bosszút Norwennáért, míg Nimue visítva követelte,
hogy hadd töltse be ő mindenki bosszúját a fogoly királyon, ám Arthur csak a fejét rázta.
Sokkal később elmondta nekem, hogy Gundleus Gorfyddydnek, Powys királyának volt
unokatestvére, s ez Gundleus halálát az ország ügyévé változtatta volna a bosszú ügye
helyett. „Békét akartam, s béke ritkán kél bosszú által”, vallotta meg nekem, „bár talán
valóban meg kellett volna ölnöm. Nem mintha sokat változtatott volna bármin is.” Akkor
azonban, szemben állva Gundleusszal a lebukó Nap fényében, a háttérben Caer
Cadarnnel, azt válaszolta, hogy Gundleus élete Dumnonia tanácsának kezében van.
– És Ladwys? – kérdezte Gundleus a magas, sápadt asszony felé intve, aki szorosan
mellette állt, elborzadt kifejezéssel arcán. – Kérlek, engedd, hogy velem maradhasson –
tette hozzá.
– A ribanc az enyém – mordult fel nyersen Owain. Ladwys rázni kezdte a fejét, és még
közelebb húzódott Gundleushoz.
– Ő a feleségem! – tiltakozott Gundleus Arthurnál, imigyen igazolva a szóbeszédet, hogy
feleségül vette szolgasorból származó ágyasát. Ami azt is jelentette, hogy hamis szívvel
vette nőül Norwennát, ami, noha bűnnek számított, semmiségnek tetszett ahhoz képest,
mi egyebet művelt még vele.
– Feleség vagy sem – erősködött Owain –, ő az enyém. – Meglátta Arthur
tanácstalanságát. – Míg a tanács másként nem dönt – tette hozzá, szándékoltan
visszhangozva Arthur szavait a magasabb tekintélyre hivatkozva.
Arthurt láthatóan zavarba ejtette Owain igénye, ám saját helyzete Dumnoniában még
ingatagnak számított, s bármennyire is Mordred gyámjának és a királyság hadurának
nevezték, ez épp csak ugyanannyi tekintéllyel ruházta fel őt, mint amekkorát Owain
birtokolt. Mindannyian felfigyeltünk rá, mennyire átvette az irányítást Arthur a siluriai
gyülevészhadak felett, ám most Owain, igényt formálva Ladwysre mint rabszolgára,
éppen hatalmának egyenlő voltára emlékeztette Arthurt. Feszélyezett, kínos csend honolt,
míg Arthur fel nem áldozta Ladwyst Dumnonia egységének oltárán. – Owain döntött a
kérdésben – mondta Gundleusnak, majd elfordult, hogy ne legyen szemtanúja szavainak
a szerelmesekre tett hatásának. Ladwys sikoltva tiltakozott, majd elnémult, amint Owain
emberei félrerángatták.
Tanaburs hangosan nevetett Ladwys nyomorúságán. Druida volt, őt nem érhette semmi
sérelem. Nem volt még fogoly sem, szabadon mehetett, ahová akart, noha étel, áldás
vagy társaság híján kellett hátat fordítania a csatatérnek. Mégis, felbátorodván a nap
eseményein, nem engedhettem el egyetlen szó nélkül, ezért követtem a mezőn keresztül,
mely siluriai katonák tetemeitől tarkállott. – Tanaburs! – kiáltottam utána.
A druida hátrafordult, és figyelte, miként vonom elő kardomat. – Vigyázz, fiú – mondta, és
figyelmeztető jelet rajzolt a levegőbe holdas botjával.
Félelmet kellett volna ereznem, mégis az újsütetű harcosszellem áradt szét tagjaimban,
amint közelebb léptem hozzá, és kardommal szakállának ágas-bogas fehérje felé
közelítettem. A druida feje görcsösen rándult hátra az acél érintésére, megcsörrentve a
hajába font csontdarabokat. Kivénhedt arca rovátkolt, barna és foltos volt, szeme
vérvörös, orra elcsavarodott. – Meg kellene hogy öljelek – mondtam.
Felnevetett. – S Britannia átka örökre a sarkadban járna. Lelked sohasem érné el a
túlvilágot, elképzelhetetlen és számtalan kínokat kellene kiállnia lelkednek, és én magam
lennék kiötlőjük. – Felém köpött, majd megpróbálta eltéríteni kardom hegyét szakállából,
ám én megfeszítettem szorításomat a markolaton, őt pedig hirtelen riadalom fogta el,
felismerve erőmet.
Néhány kíváncsi érdeklődő követett bennünket, és páran figyelmeztetni is próbáltak,
milyen szörnyű balvégzetet vonok fejemre, ha megölök egy druidát, pedig énnekem
eszem ágában sem volt bántani a vénembert. Csak alaposan rá akartam ijeszteni. – Tíz
éve, vagy még több is tán – mondtam –, hogy eljöttél Madog földjére. – Madog volt az a
férfi, ki rabszolgává tette anyámat, és kinek házát a fiatal Gundleus kifosztotta.
Tanaburs bólintott, mintha emlékezne a rajtaütésre. – így tettem, így tettem. Micsoda
nagyszerű idők! Mennyi aranyat raboltunk – mondta –, és mennyi rabszolgát!
– És farkasvermet ásattál – folytattam.
– Na és? – vont vállat, majd rám sandított. – Az isteneket megillette a köszönet jó
s z e r e n c s é n k é r t .
Elmosolyodtam, és hagytam, hogy kardom hegye kicsit megcsiklandozza kiaszott torkát. –
És én mégis élek, druida, élek.
Tanabursnek beletelt néhány pillanatába, míg felfogta szavaim értelmét, ám azután
elhalványult és reszketni kezdett, mint aki megértette, hogy egész Britanniában
egyes-egyedül én birtoklok elég hatalmat ahhoz, hogy életét vegyem. Feláldozott engem
az isteneknek, ám gondatlansága azt eredményezte, hogy az istenek az én gondjaimra
bízták a hatalmat az ő élete felett. Felüvöltött a borzalomtól, azt gondolván, hogy pengém
menten kettészeli garatját, ám én ehelyett elhúztam a kardot rongyos szakállától és
torkom szakadtából nevettem, amint Tanaburs megpördült és botorkálva rohanni kezdett
a mezőn. Kétségbeesett igyekezettel próbált elmenekülni előlem, de még mielőtt elérte
volna az erdősávot, ahol a maréknyi siluriai túlélő meghúzta magát, megfordult és csontos
ujjával egyenesen rám mutatott. – Az anyád még mindig él, fiú! – üvöltötte. – Még él! – És
ezzel eltűnt.
Ott álltam, eltátott szájjal, kezemből alácsüngő kardommal. Nem olyan volt ez, mintha
felül próbáltam volna kerekedni valamely fojtogató indulaton, hiszen alig emlékeztem
anyámra és vajmi kevés emlékem maradt a bennünket összefűző szeretetről, pedig
pusztán a gondolat, hogy életben lehet, alapjaiban rázta meg világomat, legalább olyan
hevesen, mint Merlin csarnokának reggeli pusztulása. Azután megráztam a fejem.
Hogyan is emlékezhetne Tanaburs egyvalakire a számolatlanul sok rabszolga közt?
Állítása minden bizonnyal csalárd hazugság, hogy nyugtalanná tegyen, semmi egyéb, így
hát lassan hüvelyébe csúsztattam kardomat, és visszaindultam az erődítmény felé.
Gundleust egy kamrában tartották őrizet alatt, Caer Cadarn nagycsarnoka mellett.
Mindenféle ünnepségek zajlottak aznap este, noha a számtalan ember miatt csak kevés
hús jutott mindenkinek, és azt is kapkodva készítették el. Az éjszaka javarésze azzal telt,
hogy a régi harcostársak történeteket cserélgettek Britanniáról és Bretagne-ról, miután
Arthur követőinek zöme eredetileg Dumnoniából, illetőleg más brit királyságokból
származott. Arthur embereinek neve lassan egybemosódott a fejemben, hiszen több mint
hetven lovast számlált serege, nem is említve köztük a lovászokat, szolgákat,
asszonyokat és a gyermekhadat. Idővel Arthur harcosainak neve mind ismerőssé vált, ám
akkor éjjel még semmit sem jelentettek a számomra. Dagonet, Aglaval, Cei, Lanval, a
testvérek, Bálin és Balan, Gawain és Agravain, Blaise, Illtyd, Eidilig, Bedwyr. Felfigyeltem
viszont Morfansre, miután ő volt a legrútabb ember, kit valaha láttam, annyira rút, hogy
már-már büszkeséget merített kancsal tekintetéből, golyvás nyakából, nyúlszájából és
formátlan állkapcsából. Felfigyeltem még Sagramorra, ki fekete volt, és ilyet korábban
nemhogy nem láttam, de létezését sem álmodtam. Magas volt, vékony, és
megkeseredetten szófukar férfiú, noha amikor sikerült meggyőzni róla, hogy adjon elő egy
történetet a maga szörnyűséges briton szavajárásával, az egész csarnokot sikerült a
bűvkörébe vonnia.
És persze felfigyeltem Ailleannra. Karcsú, sötét hajú asszony volt, alig néhány évvel
idősebb Arthurnál, keskeny és komoly vonásokkal, melyek nagy bölcsességet sejtettek.
Királyi pompába öltözködött azon az estén. Ruháját rozsdabarnára festett vászonból
varrták, nehéz ezüstlánccal ékesítették, a hosszú ujjakat pedig vidraprémmel szegték.
Karcsú nyaka körül nehéz aranylánc villant, arany karkötők övezték csuklóját, és mellén a
zománcozott fibula Arthur címerállatát, a medvét ábrázolta. Ailleann kecsesen mozgott,
keveset szólt, és féltőn vigyázta Arthurt. Királynőnek, de legalábbis hercegnőnek
gondoltam volna, ha nem hordta volna éppúgy az étellel teli tálakat és a mézsörös
flaskákat, mint bármely közönséges szolga.
– Ailleann rabszolga, fickó – szólt Morfans, a Rút. Ott bandzsalított velem szemben a
csarnok túlfelén, és látta, miként figyelem a magas asszonyt, amint a tüzek imbolygó
fényéből kilép a csarnok árnyai közé.
– Kinek a rabszolgája? – kérdeztem.
– Mégis, kié lehetne? – kérdezett vissza, majd újabb bordát tömött a szájába, két
megmaradt fogát használva arra, hogy megfossza azt az ízletes hústól. – Hát Arthuré –
mondta, miután odalökte a csontot a csarnokban ólálkodó számtalan eb egyikének. – És
persze legalább annyira ágyasa is, mint rabszolgája. – Jóízűt böffentett, majd húzott egyet
ivótülkéből. – Sógora, Budic király juttatta őt neki. Régen történt. Sokkalta idősebb
Arthurnál, és szerintem még Budic sem gondolta, hogy ily soká meg fogja tartani, de ha ő
egyszer kedvét leli valakiben, akkor azt úgy látszik, örökre meg is tartja kegyeiben. Azok
az ikerfiúk. – Zsírtól csöpögő szakállával a csarnok túlsó vége felé bökött, hol a
mocsokban ülve két dacos, kilencévesforma gyermek lakmározott a tányérjából.
– Arthur fiai? – kérdeztem.
– Nem is máséi – felelt Morfans csipkelődve. – Amhar és Loholt, így hívják őket, és az
apjuk szinte bolondul értük. Semmi nem elég jó annak a két királyi fattyúnak, pedig
nekem elhiheted, hogy azok, fickó, nem egyebek fattyúnál. Semmirekellő kis fattyúk. –
Hamisítatlan gyűlölet csendült ki a hangjából. – Pedig én mondom neked, Arthur ap Uther
nagyszerű ember. A legnagyobb harcos, akit valaha is láttam, a legnagylelkűbb barát és a
legpártatlanabb hűbérúr, ám amikor a gyereknemzésre kerül a sor, egy anyakocával is
l e k ö r ö z n é m .
Visszapillantottam Ailleannra. – Házasok?
Morfans felnevetett. – Hát persze hogy nem! Még ha több mint tíz esztendeje ez az
asszony teszi is boldoggá. Tartsd észben, fiú, eljön a nap, amikor éppúgy el fogja küldeni
magától, miként az apja küldte el magától az anyját. Arthur királyi házból fog házasodni,
és asszonya fele olyan nem lesz, mint Ailleann lenne, de az olyanoknak, mint Arthur,
mégiscsak ezt kell tennie. Jól kell házasodniuk. Nem úgy, mint neked vagy nekem, fiú. Mi
azt veszünk el, akit akarunk, csak királyi házból ne származzék. Ezt hallgasd! –
Elvigyorodott, amint egy asszony felsikoltott a csarnokon túli éjszakában.
Owain már korábban otthagyta a mulatságot, és kétségkívül most tanították meg Ladwyst
új kötelmeire. Arthur megrebbent egy pillanatra, és Ailleann megemelte nemesen
metszett fejét, hogy összevont szemöldökkel felnézzen rá, de a csarnokban az egyetlen
ember rajtunk kívül, aki felfigyelt Ladwys nyomorúságos helyzetére, Nimue volt.
Bekötözött arca elkínzott volt és szomorú, de a sikoly nyomán mosoly gyúlt rajta a kínok
miatt, melyet azok kétségkívül okozhattak Gundleusnak. Nem láttam megbocsátást
Nimuéban, szemernyit sem. Már korábban is többször könyörgött Arthurnak és Owainnek,
hogy maga végezhessen Gundleusszal, és mindannyiszor visszautasításra talált, ám
amíg Nimue élt, Gundleusnak egyetlen perc nyugodalma sem lehetett.
Arthur másnap lovasai élén Ynys Wydrynbe lovagolt, és estére azzal a hírrel tért meg,
hogy Merlin otthona a porig leégett. A lovasok hozták el szerencsétlen, tébolyult
Pellinore-t és a méltatlankodó Druidant, kik a Szent Tövis szerzeteseinek kútjában leltek
menedékre. Arthur kinyilvánította szándékát, hogy újjáépítteti Merlin csarnokát, bár hogy
ezt miként kívánta végbevinni pénz és munkáshad híján, senki sem tudta, és Gwlyddynt
hivatalosan is kinevezték Mordred királyi építőmesterének, majd utasították, hogy kezdjen
fatörzseket kidönteni a Tor épületeinek újbóli felhúzására. Pellinore-t egy üresen álló
kőkamrába zárták el, mely a lindinisi római villa oldalához volt ragasztva, közel Caer
Cadarnhez, s itt találtak fedélre azok az asszonyok, gyermekek és rabszolgák is, kik
Arthurt követték. Arthur gondoskodott a szervezésről. Mindig is nyugtalan ember volt, ki
nem állhatta a restséget, és a Gundleus foglyul ejtését követő néhány napban pirkadattól
szürkületig szakadatlan dolgozott. Legtöbb idejét követői életkörülményeinek javítására
szentelte – királyi földeket kellett juttatnia számukra, meg kellett nagyobbítania házaikat,
hogy családjaik kényelmesen elférjenek, s mindezt úgy, hogy ne legyen sérelmére
mindazoknak, akik már régebben Lindinisben éltek. Maga a villa Utherhez tartozott, és
Arthur most magának rendezte be. Semmilyen feladat nem volt túl alantas a számára, és
egyik reggel én magam találtam rá, amint épp egy hatalmas ólomtáblával viaskodott. –
Segíts már egy kicsit, Derfel – kiáltott oda. Hízelgésnek vettem, hogy emlékszik nevemre,
és rohantam, hogy segítsek emelni az ormótlan tömeget. – Ritka dolog az ilyesmi –
mondta vidáman. Derékig levetkőzött és bőrét beszennyezte az ólom, melynek csíkokra
vágva azt a sorsot szánta, hogy a kőcsatornát szegélyezze, mely egykor a villa belsejébe
is eljuttatta a közeli forrás vizét. – A rómaiak minden ólmot elvittek magukkal, amikor
elmentek – magyarázta –, ezért nem működnek sehol sem a vízvezetékek. Újból be
kellene indítanunk a bányákat. – Ledobta a tábla ráeső végét, és letörölte a verítéket
homlokáról. – Újraindítani a bányákat, újból felépíteni a hidakat, kikövezni a gázlókat,
kivájni a csatornákat, és meggyőzni a szászokat arról, hogy menjenek haza otthonaikba.
Ez épp elég munka egy ember életére, nem gondolod?
– De igen, uram – feleltem idegesen, eltűnődve azon, miért kell egy hadúrnak
vízvezetéket reparálnia. A tanácsot aznap délutánra hívták össze, és úgy gondoltam,
Arthurnak épp elég fejfájást okoz erre felkészülnie, ám ő láthatóan inkább törődött holmi
ólmokkal, mint az ország ügyeivel.
– Nem tudom, hogy fűrészelni kell-e az ólmot, avagy késünkkel hasítani – szólt
elgondolkodva. – Feltétlen tudnom kell. Majd megkérdem Gwlyddynt. Úgy tetszik, ő
mindent tud. Tudtad, hogy a fatönköket mindig fejjel lefelé kell használni, ha oszlopot
akarsz belőlük?
– Nem, uram.
– Ez meggátolja a nyirkosság felszívódását, és elejét veszi a fa korhadásának. Legalábbis
Gwlyddyn így mondja. Szeretem az ilyesfajta tudást. Jó, gyakorlati tudás ez, mely a
világot működteti. – Szélesen elmosolyodott. – Megkedvelted már Owaint?
– Jó hozzám, uram – feleltem, mély zavarban a kérdés felett. Az igazat megvallva, még
mindig nyugtalankodtam Owain miatt, noha egyszer sem adta jelét rosszindulatnak.
– Jónak is kell lennie hozzád – mondta Arthur. – Minden vezető hatalma azon nyugszik,
mennyire jó embereket tudhat maga alatt.
– De én sokkal inkább szolgálnálak téged, uram – böktem ki, ifjonti tapintatlansággal.
Elmosolyodott. – Fogsz is, Derfel, fogsz is. A maga idejében. Ha átestél a próbatételen
Owain oldalán. – Szokott jó kedélyével ejtette a szavakat, ám én később gyakorta
eltöprengtem rajta, mennyire előre látta a jövendőt. Idővel valóban átmentem a
tűzkeresztségen Owain oldalán, ám az könyörtelenül nehéznek bizonyult, s talán maga
Arthur is azt akarta, hogy jól megtanuljam a leckét, mielőtt csatlakozom csapatához. Újra
nekiveselkedett az ólomtáblának, majd felegyenesedett, amint hirtelen kiáltás szakadt fel
a lekoszlott építményből. Pellinore volt az, ki így tiltakozott bebörtönzése ellen. – Owain
azt mondja, hogy szegény Pelt el kellene küldenünk a Holtak Szigetére – mondta Arthur,
a helyre utalva, ahová a veszedelmes őrülteket mindig is száműzték. – Neked mi a
v é l e m é n y e d ?
Elképedve, hogy a véleményemet kérdik, először sokáig nem is válaszoltam, majd végül
kiböktem, hogy Pellinore Merlin egyik kedvence volt, és Merlin az élők sorában akarta
megtartani őt, s szerintem Merlin akaratát tiszteletben kellene tartani. Arthur komoran
hallgatta végig szavaimat, s mi több, hálásnak tűnt tanácsomért. Nem mintha szüksége
lett volna rá, persze, egyszerűen csak így próbálta éreztetni velem, hogy megbecsül. –
Akkor Pellinore-nak közöttünk a helye, fiú – mondta végül. – És most kapd meg a másik
végét. Emeld!
Lindinis másnapra kiürült. Morgan és Nimue visszatértek Ynys Wydrynbe, ahol a Tor
újjáépítését kezdték tervezgetni. Nimue ingerülten söpörte félre búcsúzkodásomat; szeme
még mindig gyötörte, keserű kedvében volt, és semmi egyebet nem akart az élettől, mint
amit megtagadtak tőle: hogy bosszút vehessen Gundleuson. Arthur valamennyi lovasával
északnak indult, hogy Tewdric seregeit erősítse Gwent északi határvidékén, míg én
hátramaradtam Owainnel, ki rögvest beköltözött Caer Cadarn nagycsarnokába. Lehettem
én harcos, de azon a nyárutón sokkal inkább fontos volt betakarítani a termést, mint őrt
állni a sáncokon, így hosszú napokra feladni kényszerültem a kardot és a sisakot – a
pajzzsal és a bőr mellvérttel egyetemben, melyet egy halott siluriaitól zsákmányoltam –,
és kivonultam a király földjeire, hogy segítsek a parasztoknak learatni a rozst, az árpát és
a búzát. Kemény munkát végeztem a kis sarlóval, melyet szinte állandóan élesíteni kellett
a fenőkő gyanánt használt fahusángon, melyet elsőként disznózsírba mártottak, majd
finom homokkal szórtak meg. A kezdetleges szerszám kellően élesre fente a sarló csorba
élét, bár nekem sohasem tűnt kellően élesnek, és bármilyen erősnek is gondoltam
magam, a folytonos hajolgatás, küszködés megfájdította a hátamat, és minden izmom
sajgott. Soha életemben nem kellett ilyen keményen dolgoznom, míg a Toron éltem, ám
most már végleg magam mögött hagytam Merlin kiváltságos világát, és Owain
csapatához tartoztam.
A levágott szálakat keresztbe raktuk a mezőn, majd hatalmas halmokba gyűjtve
szállítottuk a szalmát Caer Cadarnbe és Lindinisbe. A szalmát a zsúptetők javítására
használtuk, no meg derékaljaink újratömésére, s így arra az áldott néhány napra
megszabadulhattunk a tervektől és bolháktól, bár szerencsénk nem tartott soká. Ekkorra
esett, hogy sarjadzani kezdett első szakállam, az a néhány sóhajnyi szőrszál, melyre
kimondhatatlanul büszke voltam. Egész napomat a hátamat tördelő mezei munkával
töltöttem a mezőkön, de esténként azért még a kétórás katonai kiképzést '69s kénytelen
voltam elszenvedni. Hywel alaposan kiokított, ám Owain még többet kívánt. – A siluriaival,
akit megöltél – mondta nekem Owain egy este, miután egy Mapon nevű vitézzel vívott
botcsata után még ott kellett verejtékeznem Caer Cadarn őrsáncain is –, lefogadom
egyhavi zsoldomba egy döglött egér ellenében, hogy a kardod élével végeztél. – Nem
álltam a fogadást, de megerősítettem hitében, hogy valóban úgy hasítottam szét a
kardommal, mintha csatabárd lett volna. Owain felnevetett, majd egyetlen kézmozdulattal
elbocsátotta Mapont. – Hywel mindig arra tanította az embereket, hogy kardjuk élével
harcoljanak – mondta. – Figyeld meg Arthurt a legközelebbi ütközetben. Csapkod és
csapkod, mint egy szénaforgató, aki még az eső beállta előtt végezni akar. – Elővonta
saját kardját. – Használd a hegyét, fiú – mondta nekem. – Mindig csak a hegyét.
Gyorsabban öl. – Előrevetette magát, én pedig kétségbeesetten próbáltam hárítani. – Ha
a kardod élét használod – mondta –, az azt jelenti, nyílt téren harcolsz. Felbomlott a
pajzsfal; ha pedig a pajzsfal felbomlott, halott ember vagy, bármennyire is értesz a
kardforgatáshoz. De ha a pajzsfal kitart, az azt jelenti, hogy vállat vállnak vetve harcoltok,
és nincs helyed meglengetni a kardodat, csak döfni tudsz. – Újra döfött, én pedig
kitértem. – Mit gondolsz, miért hordtak a rómaiak rövid kardot? – kérdezte tőlem.
– Nem tudom, uram.
– Mert a rövid kard jobb a döfésre, hát azért – mondta –, no nem mintha bármelyikőtöket
is valaha meggyőzhetnélek arról, hogy cseréljétek le kardjaitokat, de legalább a döfésre
emlékezzetek. A kard hegye mindig győz, mindig. – Elfordult, majd váratlanul
megpördülve felém szúrt, és nekem valahogy még az ormótlan fahusánggal is sikerült
elhárítanom a támadást. Owain elvigyorodott. – Gyors vagy – mondta –, és ez jó. Menni
fog ez neked, fiú, ameddig józan bírsz maradni. – Hüvelyébe dugta a kardját, és kelet felé
meredt. Azokat a távoli elmosódott füstfelhőket kutatta, melyek a szászok betöréséről
árulkodtak, ám ez a mostani a szászok számára legalább annyira az aratás ideje volt,
mint a mi számunkra, és katonáiknak jobb dolguk is akadt távoli határok áthágásánál. –
Szóval, mit gondolsz Arthurról, fiú? – kérdezte Owain hirtelen.
– Kedvelem őt – feleltem esetlenül, éppoly nyugtalanul a kérdéstől, miként ha Arthur tette
volna fel Owainről.
Owain hatalmas busafeje, mely annyira hasonlatos volt öreg barátjáéhoz, Utheréhoz,
most felém fordult. – Igen, könnyű őt megkedvelni – szólt kelletlenül. – Mindig is
kedveltem Arthurt. Mindenki kedveli Arthurt, bár csakis az istenek tudják, van-e valaki is,
aki megérti őt. Kivéve Merlint. Gondolod, hogy Merlin életben van?
– Tudom, hogy így van – feleltem buzgón, holott semmi ilyenről nem voltam tudomással.
– Jó – mondta Owain. A Torról érkeztem, és Owain feltételezte, hogy birtokában vagyok
olyan mágikus tudásnak, mely másoktól megtagadtatott. A szóbeszéd gyorsan terjedt a
harcosok között, hogy sikerült kicseleznem még a farkasvermet is, ami egyszerre tett
szerencséssé és ígéretessé a szemükben. – Kedvelem Merlint – folytatta Owain –, még
akkor is, ha ő adta Arthurnak azt a kardot.
– Caledfwlcht? – kérdeztem, Excalibur illő nevét használva. – Hát nem tudtad? –
kérdezett vissza Owain meglepetten.
Elképedést olvasott ki hangomból, ami nem is csoda, hiszen maga Merlin egyszer sem
beszélt arról, hogy ilyen ajándékot készített. Néha említette ugyan Arthurt, kiről jól tudtuk,
röpke ideig együtt élt vele Uther udvarában, ám Merlin mindig afféle szeretetteljes
lekicsinyléssel beszélt róla – mintha Arthur lassú, ám törekvő diák lenne, kinek jelenkori
hőstettei némiképp meghaladnák Merlin várakozásait –, pedig a tény, hogy a híres kardot
nekiajándékozta, azt sejtette, hogy Merlin különb véleménnyel van róla, mint azt látni
e n g e d t e .
– Caledfwlcht – magyarázta Owain – Gofannon kovácsolta a túlvilágon. – Gofannon volt a
kovácsolás istene. – Merlin Írországban lelt rá – folytatta Owain –, ahol a kardot
Cadalcholgnak nevezték. Egy álomharc során nyerte el egy ottani druidától. Az ír druidák
szerint, ha Cadalcholg viselője bajba kerül, elég leszúrni a kardot a földbe, és Gofannon
elhagyja a túlvilágot, hogy a segítségére siessen. – Itt megrázta a fejét, ám nem
hitetlenkedésében, hanem csodálatában. – Mármost miért adna Merlin egy ilyen
ajándékot Arthurnak?
– És miért ne? – kérdeztem vissza óvatosan, kiérezve a féltékenységet Owain hangjából.
– Mert Arthur nem hisz az istenekben – felelte Owain –, hát azért. Nem hisz abban az
anyámasszony katonája istenben sem, akit a keresztények imádnak. Amennyire ki tudom
venni, Arthur nem hisz semmiben, kivéve a testes lovakat, és csak az istenek tudják, mi
haszna van belőlük.
– Rémisztőek azok – mondtam, próbálván lojális lenni Arthurhoz.
– Ó, igen, azok – engedte meg Owain –, de csak akkor, ha még soha azelőtt nem láttad
őket. Csakhogy lassúak, kétszer, háromszor annyit is megesznek, mint a rendes lovak,
két lovászfiúra van szükség hozzájuk, a patájuk olvadt vajként válik el, ha nem szíjazzák
rájuk azokat az otromba patkókat, és egy jó pajzsfalnak még azok se mernének
n e k i m e n n i .
– Nem?
– Egyetlen ló sem! – szólt Owain megvetően. – Tarts ki egy helyt, és a világ minden lova
kitér a lándzsák sora elől. Lovak nem valók a harchoz, hacsak nem arra, hogy felderítőink
eljussanak mindenhová.
– Akkor hát... – kezdtem.
– Mert – érezte meg Owain kérdésem lényegét – a csata egész célja nem más, fiú, mint
megtörni az ellenség pajzsfalát. Minden más gyermekjáték, és Arthur lovai félelmet
plántálva az ellenség soraiba szétszórja azokat, de idővel az ellenség szilajon ki fog
tartani, és az istenek segítsék akkor azokat a lovakat. És az istenek segítsék Arthurt is, ha
még sohasem vetette le ló a hátáról és nem kellett gyalogosan megküzdeni abban a
pikkelyes páncélhacukában. Az egyetlen fém, amire a harcosnak szüksége van, a kardja,
és az acélrög a lándzsája végében, a többi csak nehezék, fickó, esztelen holtsúly. –
Lenézett az erődítmény udvarára, ahol Ladwys csimpaszkodott a kerítésen, mely
Gundleus börtönét övezte. – Arthur nem marad itt soká – szólt magabiztosan. – Egyetlen
vereség, és már vitorlázhat is vissza Armoricába, hogy az ottaniakat nyűgözze le testes
lovaival, halpikkelyeivel és csillogó kardjaival. – Kiköpött, és én jól tudtam, hiába vallotta
meg Arthur iránti szeretetét, Owainben bujkált valami, a féltékenységnél is mélyebb érzés.
Owain tudta, hogy riválisa akadt, de kivárta a maga idejét, miként Arthur is így tett a
magáéval, és a kölcsönös ellenségeskedés még engem aggasztott a leginkább, mivel
kedveltem mindkettőjüket. Owain elmosolyodott Ladwys nyomorúságán. – Hűséges a
szajhája, azt meg kell adni neki – szólt a roppant ember –, de én akkor is betöröm. Az a te
asszonyod? – Lunete felé biccentett, ki egy bőrtömlőben vizet vitt a harcosok
k u n y h ó j á h o z .
– Igen – feleltem, és belepirultam a vallomásba. Lunete, miként sarjadzó szakállam,
újsütetű férfiasságom jele volt, s én mindkettőt esetlenül viseltem. Lunete úgy döntött,
mellettem marad, ahelyett hogy Nimuéval együtt visszatérne Ynys Wydrynbe. A döntés
igazából Lunetéé volt, és engem még mindig nyugtalanított kettőnk kapcsolata, noha
Lunetének szemmel láthatólag kétségei sem voltak jövőnket illetően. Átvette az uralmat a
kunyhó egyik sarka felett, felseperte, elválasztotta egy fűzfavessző fonattal, és
magabiztos hangon nyilatkozott eljövendő közös életünkről. Azt gondoltam, Nimuéval
akar majd maradni, de megerőszakoltatása óta Nimue csendes és visszahúzódó volt. Az
igazat megvallva, ellenségessé is lett, s nem szólt senkihez, hacsak nem azért, hogy
megzavarjon egy társalgást. Morgan gondozta a sebét, és ugyanaz a kovács, ki Morgan
maszkját kikalapálta, felajánlotta, hogy aranyból készít neki egy golyóbist elveszett szeme
helyére. Lunete, mint mi mindnyájan, rémisztőnek találtuk ezt az új, megkeseredett,
köpködő Nimuét.
– Aranyos kislány – szólt Owain vonakodva –, de a lányok csakis egy okból élnek együtt a
harcosokkal, fiú: hogy meggazdagodjanak. Szóval bizonyosodj meg róla, hogy mindig
boldoggá teszed, különben a fejedet teheted rá, hogy nyomorulttá tesz. – Végigkutatta
köpönyege zsebeit, s végül ráakadt egy apró aranygyűrűre. – Add ezt oda neki – mondta.
Elhebegtem köszönetemet. A vezérektől ugyan elvárták, hogy némelykor ajándékkal
kedveskedjenek követőiknek, ám a gyűrű oly nagylelkű adománynak számított, melyet
még alaposan meg kellett szolgálni Owain embereként. Lunete szerette azt a gyűrűt,
melyet az ezüsttel együtt kardom gombjáról bontottam le korábban, megvetette ezzel
összegyűjtött kincsének alapjait. Gyorsan keresztet karcolt a gyűrű viseltes felszínébe, no
nem mintha keresztény lett volna, hanem mert a kereszt szerelmi záloggá emelte a gyűrűt
és bizonyította, hogy a kislánykorból immár átlépett az asszonyi sorba. Néhány férfi
szintén viselt ilyen szerelmi gyűrűt, bár én leginkább az egyszerű vasgyűrű után
ácsingóztam, melyet a diadalmas harcosok legyőzött ellenfeleik lándzsahegyeiből
kovácsoltattak. Owain egy sor ilyent viselt a szakállába fűzve, s még ujjai is ezektől
sötétlettek. Arthur, mint megfigyeltem, egy ilyent se hordott.
Miután saját termésünket sikeresen begyűjtöttük a Caer Cadarn környéki mezőkről,
valamennyien Dumnoniába masíroztunk, hogy begyűjtsük a terményadót. Végiglátogattuk
az alkirályokat és törzsfőket, s utunkra mindig elkísért bennünket Mordred kincstárának
egy írástudója, ki rováspálcán jegyezte fel bevételünket. Különös dolog volt arra gondolni,
hogy immár Mordred a királyunk, és nem Uther kincstárát duzzasztjuk fel, ám még egy
csecsemő királynak is szüksége volt pénzre, hogy fizethesse Arthur lovasait, ahogyan a
többi harcost is, ki Dumnonia határainak épségét vigyázta. Owain néhány emberét
előreküldték, hogy erősítés gyanánt szolgáljanak Gereint határ menti erődjeiben,
Durocobrivisnél, míg mi többiek egy időre átvedlettünk adóbehajtóvá.
Meglepett, hogy Owain, ki hírhedetten szerette a csatazajt, nem utazott Durocobvirisbe, s
nem tért vissza Gwentbe sem, ehelyett megmaradt olyan köznapi teendő mellett, mint az
adó begyűjtése. Számomra az ilyen munka alantasnak tetszett, noha még mindig csak
egy sarjadzó szakállú fiúcska voltam, kinek nem feltétlenül kellett értenie, mi jár Owain
f e j é b e n .
Az adó Owain szemében nagyobb fontossággal bírt minden szásznál. Az adók, mint azt
megtanultam, a gazdagság forrásai az olyan emberek számára, akik nem akarnak
dolgozni, és ebben az adóidényben, most, hogy Uther halott volt, jött el Owain nagy
lehetősége. Egyik csarnokban a másik után jelentettek neki példátlanul rossz termést, és
fizettek ezáltal csökkentett adót, mialatt saját pénzes zacskója egyre csak hízott a
megvesztegetésektől, melyekkel a törzsfők lefizették, hogy el is higgye a hamis
jelentéseket. Nem is próbálta véka alá rejteni szándékait. – Uther sohasem engedte volna
meg, hogy szárazon elvigyek ilyesmit – mondta nekem egy napon, amint a déli
partvidéken tartottunk Isca római városa felé. Szeretetteljesen beszélt holt királyáról. –
Uther minden hájjal megkent gazember volt, és a maga fondorlatos módján mindig tudta,
mennyit kellene beszednünk, de mit tudhat Mordred? – Bal felé nézett. Széles,
hangafűvel borított domb tetejére értünk éppen, s délre a határtalan tenger csillogó tükre
fogadott bennünket, melyen az erős szél szürkén tajtékzó hullámokat támasztott. Messze
keletre, ahol a kavicsos part szalagja véget ért, magasztos földnyelv tolakodott a
tengerbe, melynek hullámai fehéren törtek meg talpazatán. A földnyelv kis híján sziget
volt, s csak egy keskeny, kőből és gömbölyű kavicsból álló töltésút vezetett hozzá. –
Tudod, mi az? – kérdezte Owain, állával a földnyelv felé bökve.
– Nem, uram.
– A Holtak Szigete – mondta, majd kiköpött, hogy távol tartsa magától az ártó
szellemeket, és azután megállva hosszan meredjen a baljóslatú helyre, melynek biztos
helye volt minden dumnoniai rémálmaiban. A földnyelv alkotta a tébolyultak szigetét, a
helyet, ahová Pellinore is tartozott, a többi eszelős és őrjöngő lélekkel együtt, kiket
halottnak tekintettek attól a pillanattól, hogy átkeltek azon a jól őrzött töltésen. A hely
Crom Dubh, a sötét lelkű, nyomorék isten fennhatósága alatt állt, és néhányan úgy
tartották, hogy Cruachan barlangja, a túlvilág bejárata, a sziget túlsó végében fekszik.
Rettegve bámultam a helyet, míg Owain kedélyesen a vállamra nem csapott. – Sohasem
kell a Holtak Szigete miatt aggódnod, fiú – mondta. – Nem mindennapi kobak ül a te
nyakadon. – Nyugat felé vette az irányt. – Hol alszunk ma este? – kiáltott oda
Lwellwynnek, a kincstár írástudójának, kinek öszvére az éves meghamisított jelentéseket
v i t t e .
– Iscai Cadwy hercegnél – válaszolta Lwellwyn.
– Á, Cadwy! Kedvelem Cadwyt. Mennyit is hoztunk el tavaly a latortól?
Lwellwynnek rá sem kellett pillantania a fa rováspálcákra, melyen a nyilvántartást vezette,
s máris folyékonyán hadarni kezdett, felsorolva irhát, gyapjat, rabszolgát, ónöntecset,
szárított halat, sót és darált kukoricát. – Jobbára aranyban fizetett – fűzte hozzá.
– Akkor még inkább kedvelem! – szólt Owain. – Mennyit lehet kiszedni belőle, Lwellwyn?
Lwellwyn a felére becsülte ezt annak az összegnek, melyet Cadwy az előző évben
fizetett, és ez pontosan megegyezett azzal az összeggel, melyben aznap este még
étkezés előtt megállapodtak Cadwy herceg csarnokában. Remekbe szabott hely volt, a
rómaiak építette oszlopos portikusszal, mely egyenesen a hosszú, erdővel borított
völgyre, és a mögötte húzódó Exe-folyó szalagjára nézett. Cadwy Dumnonii hercege volt,
a törzsé, mely nevét adta az országnak, s így Cadwyt hercegsége rangban közvetlenül a
király alá helyezte. Az uralkodók képviselték a legmagasabb rangot; a hercegek, mint
Gereint vagy Cadwy, s az alkirályok, mint a Belgáéi Melwas, következtek utánuk; s csak
őutánuk jöttek az olyan helyi törzsfők, mint Merlin – noha az Avaloni Merlin druidaként
mindenestül kívül esett ezen a hierarchián. Cadwy egyszerre volt herceg és törzsfő, s
mint ilyen, kiterjedt népcsoportot uralt, mely az Isca s Kernow határa közti területet
népesítette be. Voltak idők, mikor Britannia valamennyi törzse egymástól elkülönülten élt,
és egy catuvellani ember egészen másként festett, mint mondjuk Belgae lakói, de a
rómaiak távozásukkor ugyanolyannak hagytak meg bennünket. Csak néhány törzs,
miként Cadwyé, őrizte meg egyedi jellegzetességeit. E népcsoport felsőbb rangúnak
tartotta magát más britonokhoz képest, s ennek törzsi és klánjukra utaló jeleit arcukra
tetoválva is őrizték. Minden völgynek megvolt a maga klánja, melyet rendszerint alig
tucatnyi család alkotott. A versengés a nemzetségek között késhegyig elment, ám mindez
semmi volt a rivalizáláshoz képest, mely Cadwy herceg népét és Britannia egyéb lakóit
egymás ellen fordította. A törzsi főváros Isca volt, a római település, mely erős falazattal
és kőépülettel büszkélkedhetett, akárcsak Glevum, noha Cadwy többet tartózkodott a
városon kívül, saját birtokán. A legtöbb városlakó római módra élt és kerülte a tetoválást,
ám a falakon túl, Cadwy földjének völgyeiben, ahol a római szokások sohasem verhettek
gyökeret, minden férfi, asszony és gyermek kék tetoválásokat viselt az orcáján. Gazdag
volt javakban ez a terület, ám Cadwy herceg esze mégis folyton azon járt, miként tehetné
még gazdagabbá.
– Jártál a lápon mostanában? – kérdezte Owaint azon az estén. Meleg, balzsamos volt az
éj, a vacsorát pedig a nyitott oszlopcsarnok alatt szolgálták fel, mely Cadwy birtokaira
n é z e t t .
– Soha – felelte Owain.
Cadwy felmordult. Ugyan korábban már láttam, Uther Nagytanácsában, mégis most nyílt
először alkalmam rá, hogy közelebbről is megfigyeljem a férfit, ki Dumnonia határait
vigyázta Kernow vagy a távoli Írország ellenében. A herceg alacsony, kopasz, középkorú
férfi volt, zömök felépítésű, törzsi jegyekkel az arcán, a karján és a lábán. Brit ruhát viselt,
noha roppant kedvelte ezt a római villát, kövezett termeivel, oszlopaival és csatornába
vezetett vizével, mely keresztülcsörgedezett a központi udvaron, ki egyenesen a
portikuszra, ahol apró lábmosó medencét formált, mielőtt áthaladt volna egy márványból
vésett gáton, hogy felduzzassza a lenti völgyben csordogáló patak vizét. Cadwy,
döntöttem el magamban, jó életet él. Termése bőséges, birkái s tehenei kövérek,
számtalan asszonya boldog. Távol élhetett még a szász fenyegetéstől is, ám őt még ez
sem elégítette ki. – Pénz lakozik az alatt a láp alatt – mondta Owainnek. – Ón.
– Ón? – Owain hangja megvetően csengett.
Cadwy komolyan bólintott. Meglehetősen részeg volt már, miként emberei zöme is, akik
az ételekkel megrakott alacsony asztal körül heverésztek. Valamennyien harcosok voltak,
Cadwy és Owain emberei vegyesen, ám nekem, tejfelesszájú lévén, Owain mögött kellett
állnom, pajzshordozóként. – Ón – mondta újra Cadwy –, s talán arany is. De rengeteg ón.
– A beszélgetés megmaradt magántermészetűnek, és mivel az étkezés véget ért, Cadwy
rabszolgalányokat ajánlott fel a harcosoknak. Senki sem fordított hát különösebb
figyelmet a két vezetőre, kivéve engem és Cadwy pajzshordozóját, egy tésztaképű fickót,
ki szájtátva és elködösült szemmel bámulta a rabszolgalányok sürgés-forgását.
Figyelmesen hallgattam Owaint és Cadwyt, noha oly mozdulatlanná merevedtem, hogy
tán egészen megfeledkeztek jelenlétemről. – Neked talán nem kell az ón – mondta
Cadwy Owainnek –, de egy csomóan vannak, kiknek igenis kell. Nem önthetsz bronzot ón
nélkül, és Armoricában fényűző árat megadnak azért az anyagért, nem is beszélve más
országokról. – Hanyag mozdulattal bökött Dumnonia egyéb részei felé, majd harsány
böfögés tört fel belőle, mely láthatóan még őt is meglepte. Kiadós korty pompás nedűvel
nyugtatta háborgó gyomrát, majd összevonta szemöldökét, mintha emlékezni próbálna,
miről is beszélgettek az imént. – Ón – nyögte ki végül.
– Beszélj hát róla – mondta Owain, miközben figyelte, miként vetkőzteti meztelenre egy
embere az egyik rabszolgalányt, és morzsol el egy kevés vajat a hasán.
– Nem az enyém – mondta Cadwy vonakodva.
– Valakié csak kell hogy legyen – vágta rá Owain. – Akarod, hogy megkérdezzük
Lwellwynt? Jól vág az esze a fattyúnak, amint pénzre meg tulajdonra kerül a szó. – A férfi
erősen a lány hasára vágott, mindenfelé széttapsikolva a vajat az alacsony asztal körül,
hangos röhögést váltva ki ezzel társai körében. A lány feljajdult, de a férfi rámordult, hogy
maradjon csendben, és kezdte eldörzsölni a csöpögő vajat meg disznózsírt testének
egyéb részeire is.
– A dolog úgy áll – szólalt fel Cadwy erélyesen, hogy végre elterelje Owain figyelmét a
meztelen lányról –, hogy Uther beengedett Kernow-ból egy maroknyi embert az országba.
A régi római bányákban dolgoznak, miután egyik emberünk sem érti a mesterségüket. A
fattyaknak el kellett volna, jól figyeld ezt, el kellett volna küldeniük a bérletet a
kincstárunkba, de azok a gazfickók Kernow-ba küldték el az ónt. Ezt bizonyosan tudom.
Owain azonnal hegyezni kezdte a fülét. – Kernow-ba?
– A mi földünkből csináltak pénzt azok a nyomorultak. A mi földünkből! – kiáltott Cadwy
m é l t a t l a n k o d v a .
Kernow különálló királyságnak számított, rejtelmes vidéknek Dumnonia nyugati
nyúlványának távoli csücskében, melyet rómaiak sohasem uraltak. A királyság javarészt
békében élt velünk, noha Mark király hébe-korba kikászálódott legutolsó felesége
ágyából, és portyázó csapatokat küldött a Tamar-folyó túlpartjára. – Mit keresnek errefelé
Kernow emberei? – kérdezte Owain, legalább oly felháborodottan, mint vendéglátója.
– Mondtam neked. A pénzünket rabolják. És nemcsak erről van szó. Elveszítem a
marháimat, birkáimat, s már néhány rabszolgám is eltűnt. Azok a bányászok mindenki
felett állónak képzelik magukat, és nem fizetik meg, ami ki van róva rájuk. És sohase
tudnád rájuk bizonyítani. Soha. Még ez a te agyafúrt körmöncöd, Lwellwyn is hiába nézne
bele abba a gödörbe a lápon, nem tudná megmondani, mennyi ónnak kell előjönnie
belőle évente. – Cadwy arrébb hessegetett egy molyt, majd rosszkedvűen megrázta fejét.
– Azt hiszik, felette állnak a törvénynek. Ez itt a gond. Csak mert Uther a patrónusuk volt,
azt képzelik, hogy felette állnak a törvénynek.
Owain vállat vont. Figyelme visszatért a vajba forgatott lányhoz, kit most az
alacsonyabban fekvő teraszokon kergetett vagy féltucatnyi részeg férfi. A zsír a testén
megnehezítette, hogy elkapják, és a groteszk vadászatot figyelve a többi vacsoravendég
szinte gurult a röhögéstől. Én is szinte beleizzadtam, hogy fel ne kuncogjak. Owain
visszafordult Cadwyhez. – Akkor keresd meg őket, s vágj le közülük néhányat, herceg –
mondta, mintha ez lenne a világ legegyértelműbb dolga.
– Nem tehetem – mondta Cadwy.
– De hát miért nem?
– Uther védelmet kínált nekik. Ha rájuk támadok, bepanaszolnak a tanácsnál és Mark
királynál, s a végén sarheadet kell fizetnem. – A sarhead a törvény által egy emberre
szabott vérdíjat jelentette. Egy király sarheadje megfizethetetlen volt, egy rabszolgáé
nevetségesen alacsony, de egy jó bányászé valószínűleg elég magas ahhoz, hogy még
egy olyan vagyonos uralkodó is megérezze, mint Cadwy.
– De honnan fogják megtudni, hogy ki támadt rájuk? – kérdezte Owain leplezetlen
g ú n n y a l .
Cadwy válaszként megtapintotta arcát. A kék tetoválások, sejtette, önmagukért
b e s z é l n e k .
Owain bólintott. A megvajazott lányt nagy nehezen lefogták, és most üldözői minden
oldalról körbevették a lenti teraszon növő cserjék között. Owain elmorzsolt némi kenyeret,
majd újra felnézett Cadwyre. – Szóval?
– Szóval – mondta Cadwy óvatosan –, ha találnék egy maréknyi rátermett fickót, akik
kicsit megszorongatnák azokat a gazfickókat, az sokat segítene rajtam. Még a végén
hozzám fordulnának védelemért, érted? És én azt az ónt kérném cserébe, melyet most
Mark királynak küldenek. Ami pedig téged illet... – itt szünetet tartott, hogy lássa, Owain
nem döbben-e meg a végkövetkeztetésen – ...megkaphatnád az ón felét.
– Mennyi az? – kérdezte Owain sebesen. A két férfi szinte magában beszélt, s nekem
nagyon erősen hegyeznem kellett a fülemet, hogy kihalljam szavaikat a harcosok
kurjongatása és röhögése között.
– Ötven arany évente? Valahogy így – mondta Cadwy, és előhúzott '65gy kardmarkolatnyi
aranyöntecset zacskójából, hogy az asztalra csúsztassa.
– Ilyen sok? – hüledezett még Owain is.
– Termékeny az a mocsár – felelte Cadwy komoran. – Nagyon is az.
Owain végigfuttatta tekintetét Cadwy völgyén, hol a Hold tükörképe oly laposan és
ezüstösen feküdt a folyó vizén, akár egy kard acélja. – Hány bányász lehet ott? –
kérdezte végül a herceget.
– A legközelebbi településen – válaszolt Cadwy – hetven-nyolcvan ember élhet. Meg
persze egy csomó asszony és rabszolga.
– Hány ilyen település van?
– Három, de a másik kettő kiesik az útból. Én csak emiatt az egy miatt aggódom.
– Alig ha húszan vagyunk – szólt Owain aggodalmasan.
– Mit számít az éjszaka? – vetette fel Cadwy. – Még sohasem támadták meg őket, nem is
ügyelnek ilyenre.
Owain felhörpintette a bort ivótülkéből. – Hetven arany – mondta színtelen hangon –, nem
ö t v e n .
Cadwy herceg ezen elgondolkodott egy hosszú pillanatig, majd bólintott beleegyezése
j e l é ü l .
Owain elvigyorodott. – Miért is ne, he? – kérdezte. Ráfektette tenyerét az aranyöntecsre,
majd gyorsan, akár a kígyó, felnézett rám. Nem mozdultam, még a szememet sem vettem
le az egyik lányról, ki meztelen testével Cadwy tetovált harcosainak egyikét fonta körül. –
Ébren vagy, Derfel? – csapott le rám Owain.
Felugrottam, mintha megriadtam volna. – Uram? – szóltam, azt színlelve, hogy
gondolataim jó néhány perce más vidékekre kalandoztak.
– Jól van, fickó – mondta Owain, afeletti elégedettségében, hogy semmit sem hallottam. –
Akarod valamelyiket a lányok közül?
Elpirultam. – Nem, uram.
Owain felnevetett. – Csak az a helyes kis ír boszorka érdekli – mondta Cadwynek –, és
azt hiszi, hűnek kell maradnia hozzá. Majd beletanul. Ha majd elérkezel a túlvilágra, fiú –
fordult vissza hozzám –, nem fogod bánni a férfiakat, kiket megöltél, ám annál inkább az
asszonyokat, akiket kihagytál. – Kedvesen szólott hozzám. Szolgálatomnak első
napjaiban ugyan megrémített, ám mostanra valami rejtélyes okból megkedvelt, és jól bánt
velem. Most visszafordult Cadwyhez. – Holnap éjjel – mondta halkan –, holnap éjjel.
Magam mögött hagytam Merlin Torát Owain seregéért, és olyan volt ez, mint átlépni egyik
világból a másikba. Felnéztem a Holdra, és magam előtt láttam, miként mészárolják le
Gundleus hosszú hajú katonái a Tor testőreit, majd a láp bányászaira gondoltam, kik
holnap ugyanezt a könyörtelen bánásmódot lesznek kénytelenek elszenvedni, s tudtam,
hogy semmit sem tehetek ez ellen, de még ha tehettem is volna, a végzet, miként azt
Merlin mindig tanította nekünk, megkerülhetetlen. Az élet az istenek játékszere, szerette
Merlin fennhangon hirdetni, és nem létezhet igazság. Meg kell tanulnod nevetni, mondta
egyszer nekem, különben a halálig zokogni fogsz.
Pajzsainkat a csónaképítők szurkával kentük be, hogy olyannak tessék, mint a fekete
pajzsok, melyeket Oengus mac Airem emberei viselnek, kik hosszú, éles orrú
dereglyéiken végigfosztogatták Dumnonia egész északi partvidékét. A tetovált arcú
helybéli kísérő egész délután vezetett bennünket a mély, buján zöld völgyek között,
melyek lassan kúsztak a láp kietlen, ködben úszó foltja felé, ami néha-néha tünedezett
csak elénk a vastag fatörzsek közt. Pompás, szarvassal teli erdőségek voltak ezek, sebes
és hűvös hegyi csermelyekkel szabdalva, melyek a terméketlen, ingoványos fennsíktól
menekültek a tenger felé.
Szürkületre a mocsár pereméhez értünk, és sötétedés után egy keskeny csapást
követtünk, mely a magaslatra vezetett. Rejtelmes hely volt ez. A régi öregek, kik egykor itt
éltek, völgyeikben hagyták hátra kőből emelt szent köreiket, míg a csúcsokat pengeéles
szürke sziklák koronázták, s az alacsonyabban fekvő területeket az álnok mocsár foglalta
le magának, melyen csalhatatlanul vezetett keresztül kísérőnk.
Owain azt mondta nekünk, hogy a láp népe lázadást szít Mordred király ellen, s hogy
vallásuk tanítása szerint rettegnek a fekete pajzsos emberektől. Jól kigondolt mese volt, s
talán magam is elhittem volna, ha nem hallgatom ki Owain beszélgetését Cadwy
herceggel. Owain aranyat is ígért nekünk, ha híven teljesítjük feladatunkat, majd
figyelmeztetett bennünket, hogy az éjszakai mészárlásnak titokban kell maradnia, miután
magától a tanácstól nem kaptunk parancsot a rebellisek megbüntetésére. Mélyen a sűrű
erdőben, útban az ingovány felé, egy tölgyesben álló ősi szentélybe botlottunk, ahol
Owain egyenként titoktartásra esketett bennünket a moháktól benőtt koponyák előtt,
melyek a falak bemélyedéseiből vigyázták a szentély békéjét. Britannia teli volt ilyen ősi,
titkos helyekkel – annak bizonyságaként, mily hatalmat gyakoroltak a druidák a rómaiak
ideérkezte előtt –, ahová a vidék lakói még mindig segítségért folyamodni jártak. Azon a
kora estén a zuzmó benőtte roppant tölgyek alatt a koponyák elé térdepeltünk, Owain
kardjának markolatát érintettük, s azok, kik korábban beavatást nyertek Mithras titkaiba,
Owain csókjában is részesültek. Ily módon, felkenetve isteneink által s felesküdvén a
gyilkolásra, folytattuk utunkat az éjszakában.
Nyomorúságos, mocskos helyre érkeztünk el. A fémkohók hatalmas tüzei lángcsóvákat
és gomolygó füstöt okádtak a mennyek felé. Egy sor szétszórt kunyhó állt a tüzek és a
földön ásító fekete torkok közt, melyet a férfiak vájtak a föld kérgébe. A faszén óriás
halmai roppant sírhalmokként meredeztek, míg a völgyben oly bűz uralkodott, melyhez
foghatót életemben nem éreztem – megvallván az igazat, a szánalmas bányásztelepülés
felfűtött képzeletemben sokkal inkább emlékeztetett Annawn birodalmára, a túlvilágra,
mintsem emberi lakhelyre.
A kutyák ugattak érkeztünkre, ám a településen senki sem figyelt oda a zajra. Nem volt
kerítés, de még egy földhányás sem, a települést védeni. A pónikat a szekerek mellé
pányvázták ki, s azok hangos nyihogásban törtek ki, amint előbukkantunk az erdősávból,
ám a kunyhók közül még mindig senki nem jött elő, hogy nyugtalanságuk okát kutassa. A
kunyhók egyszerű kőből vont körök voltak, tőzeggel borított tetővel, noha a település
központját egy pár ősi római építmény alkotta; szögletes, magas és tömör.
– Két ember fejenként, ha nem több – sziszegte Owain, emlékeztetve rá, hány emberrel
kell mindannyiunknak végeznünk. – És akkor a rabszolgákat és a nőket még nem is
számoltam. Gyorsan haladunk, gyorsan ölünk, mindig a hátunk mögé nézünk. És együtt
m a r a d u n k !
Két csoportra oszlottunk. Én Owainnel tartottam, kinek szakálla a tüzek fényében szinte
lángolni tetszett a számtalan vasgyűrűtől. A kutyák vonítottak, a pónik nyihogtak, majd
végül egy fiatal kakas is kukorékolni kezdett, mire az egyik kunyhóból előmászott egy
ember, hogy megnézze, mi riasztotta meg az állatokat, ám akkorra már rég elkésett.
Megkezdődött az öldöklés.
Mennyi ilyen öldöklést láttam már! A szász falvakban is lobbot vetettünk a kalyibák
tetejére, mielőtt gyilkolni kezdtünk volna, de ezek a kőből és tufából emelt kunyhók nem
fogtak tüzet, s így rákényszerültünk a behatolásra, karddal és lándzsával. Lángoló tuskót
kaptunk fel egy közeli máglyáról, és a kunyhó belsejébe vetettük, mely így elég világossá
vált a gyilkoláshoz, sőt néha pusztán a lángok elegendőek voltak ahhoz, hogy kiűzzék a
kunyhó lakóit, hogy a kint várakozó harcosok vágóállatként mészárolhassák le őket. Ha a
tűz nem volt elegendő, Owain kettőnket a kunyhó belsejébe rendelt, míg a többiek odakint
várakoztak. Rettegtem, mikor kerül rám a sor, pedig tudtam, hogy ez is eljő, és ha eljő,
nem lesz merszem ellenkezni a paranccsal. Esküm kötött ehhez a véres munkához, és
megtagadni azt egyenlő volt a halálos ítélettel.
Megkezdődött a sikoltozás. Az első néhány kunyhóval könnyen végeztünk, hiszen a
legtöbben még aludtak vagy csak akkor ébredeztek, de amint haladtunk a település
központja felé, az ellenállás egyre ádázabb lett. Két férfi csatabárddal támadt ránk, de
lándzsásaink játszi könnyedséggel vágták le őket. Asszonyok menekültek, karjukon
kisdedekkel. Egy kutya ugrott Owain torkának, és döglött meg nyüszítve, elroppantott
gerinccel. Felfigyeltem egy asszonyra, ki egyik kezén csecsemőjét tartotta, a másikkal egy
vérző gyermeket vonszolt maga után, és hirtelen felvillant bennem Tanaburs búcsúszava,
hogy anyám még mindig életben van. Megborzongtam, amint rádöbbentem, hogy a vén
druida valójában átkot vont fejemre, amiért életét fenyegettem, és – noha jó szerencsém
mindeddig távol tartotta tőlem az átkot – gonosz indulata mindig a nyomomban jár, akár
egy sötét, láthatatlan ellenség. Megérintettem a sebhelyet bal tenyeremen, és Belhez
imádkoztam, hogy Tanaburs átka ne foganhasson meg.
– Derfel! Licat! Azt a kunyhót! – kiáltotta Owain, s én jó katonaként engedelmeskedtem a
parancsnak. Ledobtam pajzsomat, levetettem a zsarátnokot a kalyibába, majd
összegörnyedve átfurakodtam az apró nyíláson. Gyermekek sikoltoztak, amikor beértem,
és egy félmeztelen férfi ugrott rám, késsel a kezében, arra kényszerítve, hogy
kétségbeesetten a földre vessem magam. Egy gyermekre zuhantam, mialatt lándzsámat
máris az apára emeltem. A penge a férfi bordái közé csusszant, és áldozatom éppen rám
zuhant volna, hogy késével átvágja torkomat, ha Licat elébb meg nem öli. A férfi
összegörnyedt, hasára szorított kézzel, és kilehelte lelkét, miközben Licat kiszabadította
lándzsáját, és elővonta kését, hogy gyilkolni kezdje a sikoltozó gyermekeket. Kihátráltam
a kunyhóból véres lándzsámmal, és elmondtam Owainnek, hogy csak egyetlen férfit
találtunk odabent.
– Gyerünk! – üvöltött Owain. – Demetia! Demetia! – Ez volt a harci kiáltásunk azon az
éjjelen; Oengus mac Airem Siluriától nyugatra fekvő ír királyságának neve. A viskók
mostanra mind kiürültek, és megkezdődött a hajtóvadászat a település sötét zugaiban
bujkáló bányászok után. A menekültek a létező összes irányban szétszóródtak, ám
néhány férfi hátramaradt és megpróbálta felvenni velünk a küzdelmet. Egy bátor csapat
még hevenyészett alakzatot is felvett, hogy lándzsákkal, nyársakkal és csatabárdokkal
támadjon ránk, ám Owain emberei hátborzongató hatékonysággal morzsolták fel
rohamukat, engedve, hogy szurkos pajzsuk fogja fel a csapást, azután lándzsáikkal és
kardjaikkal levágva a támadót. Én is egyike voltam ezeknek a hatékonyan gyilkoló
férfiaknak. Isten bocsássa meg nekem, de aznap éjjel megöltem második emberemet, sőt
minden bizonnyal a harmadikat is.
Az elsőt torkon szúrtam lándzsámmal, a másikat ágyékon. Nem használtam kardomat,
mert úgy éreztem, Hywel pengéje nem illő eszköz ily alantas célok beteljesítésére.
Meglehetős gyorsasággal ért véget minden. A település hirtelen kiürült, s nem maradt
más, csak a holtak, a haldoklók, a nők meg a gyerekek, akik megpróbáltak elbujdokolni.
Megöltünk mindenkit, akit csak találtunk. Leöltük az állataikat, felgyújtottuk a szekereiket,
melyeken a faszenet szállították a közeli völgyekből, beszakítottuk kalyibáik tőzegtetejét,
letapostuk zöldségeskertjeiket, majd mindent felforgattunk, kincsek után kutatva. Néha
egy-egy nyílvessző elősüvített a környező fák közül, de senkit sem találtak el.
Törzsfőjük kunyhójában találtunk egy római érmékkel, aranyöntecsekkel és ezüstrudakkal
teli teknőt. Ez volt a legnagyobb kunyhó, keresztben talán húszlábnyi, és a behajított
zsarátnokok fényében jól láthattuk a székében kiterült halott törzsfő elsárgult arcát és
felhasított gyomrát. Egyik asszonya és két gyermeke feküdt vérében a lábainál. A
harmadik gyermek, egy lány, egy vérrel átitatott prém alatt hevert, és láttam, hogy a keze
görcsösen összerándul, amint egyik emberünk belebotlott a testébe, de úgy tettem,
mintha halott lenne és békén hagytam. Odakint egy másik gyermek felsikoltott, amint
megtalálták rejtekhelyét, és egy kard lesújtott rá.
Isten bocsássa meg nekem, Isten és az ő angyalai bocsássák meg nekem, de annak az
éjszakának a bűnét mindössze egyetlen embernek gyóntam meg, s ő sem pap volt, hogy
bűnbocsánatot nyerhettem volna általa. A purgatóriumban, vagy talán a pokolban, jól
tudom, találkozom még azokkal a gyermekekkel. Atyjuk, szülőanyjuk kapja majd meg
lelkemet játékszer gyanánt, és én ki is érdemeltem a legszörnyűbb büntetést.
Pedig hát mi választásom lehetett volna? Fiatal voltam, élni akartam, esküt tettem, s
követtem vezetőmet. Nem öltem olyan embert, ki nem támadt rám, ám mit ér ilyen
mentség ily borzalmas bűnökkel szemben? Társaimnak mindez egyáltalán nem tűnt
bűnnek: csupán leölték egy másik törzs, sőt egy másik nép tagjait, és ez épp elég volt
nekik önigazolásnak; csakhogy én a Toron nőttem fel, ahol valamennyi faj és törzs
békében élt együtt, és – noha maga is törzsfő volt, s mint ilyen, ádáz védelmezője
mindenkinek, ki a briton névvel dicsekedhetett – Merlin sohasem tanított bennünket más
törzsek gyűlöletére. Éppen az ő tanításai tették lehetetlenné számomra, hogy
gondolkodás nélkül elfogadjam a számunkra idegenek lemészárlását, csupán azon az
alapon, hogy idegenek.
Mégis, akár alkalmas voltam rá, akár sem, öltem, és Isten bocsássa ezt meg nekem,
egyéb bűneimmel együtt, melyek túl számosak ahhoz, hogy emlékezhessem rájuk.
Hajnal előtt indultunk útnak. A völgyet füstölögve, vértől átitatva, borzalmak közt hagytuk.
A láp bűzlött az öldökléstől, özvegyek és árvák jajveszékelése kísérte. Owaintől egy
aranyöntecset, két ezüstrudat és egy maréknyi pénzérmét kaptam, és – Isten legyen
irgalmas hozzám! – én elfogadtam azokat.
Lunete nem akart északra utazni Coriniumba, ahol Arthur telelt embereivel. Nem akarta
elhagyni barátait, s emellett, tette hozzá mintegy mellékesen, terhes is volt. Hitetlenkedő
csenddel fogadtam a bejelentést.
– Jól hallottad – csattant fel –, terhes vagyok. Nem mehetek. És miért is mennék? Itt
boldogok vagyunk. Owain jó urad volt, míg te el nem árultad. Miért nem mégy inkább
egymagad? – Lekuporodott kunyhónk tüze mellé, próbálva meleget meríteni a lanyha
lángokból. – Gyűlöllek – közölte, mialatt hiábavaló erőfeszítéseket tett, hogy lerángassa
ujjáról záloggyűrűmet.
– Terhes? – kérdeztem elborzadva.
– Lehet, hogy nem is tőled! – sikította Lunete, majd feladta a megduzzadt ujjaira szorult
gyűrűvel való küzdelmet, és inkább hozzám vágott egy jókora hasáb tűzifát. Rabszolgánk
nyomorúságos nyüszítésbe kezdett a kunyhó túlsó felében, mire Lunete őt is alaposan
megszórta a tuskókkal.
– De hát nekem mennem kell – mondtam. – Nekem Arthur mellett kell lennem.
– És itt hagynál engem? – visított fel. – Azt akarod, hogy szajha legyek? Azt akarod? –
Felkapott egy újabb fahasábot, de én már rég feladtam a küzdelmet. Mindez Arthur nagy
viadalának másnapján történt, és mi valamennyien Lindinisben voltunk, ahol Dumnonia
tanácsa találkozott Arthur villájában, melyet ez alkalomból valósággal megszállva tartottak
a rokonaikkal és barátaikkal érkező kérelmezők. Valamennyien a villa elülső kapuja előtt
várakoztak. Hátul fegyvertárak és eleséges kamrák sorakoztak ott, hol egykor a villa kertje
pompázott. Owain egykori harcostársai itt várakoztak rám. Jól megválasztották
rejtekhelyüket, ahol a magyalok eltakartak bennünket az épületek felől. Lunete még
mindig visítozott, amint megindultam a csapáson, hitszegőnek és gyávának nevezve. –
Ebben igaza van, te szász – szólt Griffid ap Annán, majd felém köpött.
Emberei elzárták az utat. Tucatnyi lándzsás sorakozott fel, valamennyi régi bajtársam, ám
most leplezetlen gyűlölet sütött arcukról. Meglehet, Arthur védelmébe vette az életemet,
de itt, távol a villától, senki sem fogja megtudni, miként értem el gyászos végemet.
– Megszegted esküdet – vádolt Griffid.
– Nem én – állítottam.
Minac, egy idős harcos, kinek nyakát és csuklóit vastagon borította az arany, amit még
Owain adott neki, leeresztette lándzsáját. – Ne aggódj a lány miatt – mondta. – Közülünk
majd mindenki tudja, hogyan kell gondoskodni a fiatal özvegyekről.
Elővontam Hywelbane-t. Mögöttem felsorakoztak az asszonyok, hogy lássák, miként
vesznek bosszút embereik uruk elárulóján. Lunete is köztük volt, s éppúgy köpködött rám,
mint a többiek.
– Új esküt tettünk – szólt Minac –, s mi veled ellentétben meg is tartjuk, amit fogadunk. –
Elindult felém az ösvényen, maga mellett Griffiddel. A többi lándzsás vezérük mögött
csoportosult, míg az asszonyok a hátamban egyre közelebb voltak, sőt némelyikük még a
mindenütt jelenlévő guzsalyt és orsót is elhajította, hogy kövekkel dobálva hajtson
közelebb Griffid lándzsájához. Súlyba tettem Hywelbane-t, és imát mondtam az
isteneknek, hogy adjanak nekem nemes halált.
– Te szász – mondta Griffid, a legotrombább sértést ismételgetve, amit csak ki tudott
ötölni. Óvatosan haladt előre, jól ismerve képességeimet a fegyverforgatás terén. – Szász
hitszegő – mondta, majd visszahőkölt, amint egy súlyos kő toccsant a sárba közöttünk.
Elnézett mellettem, s láttam, hogy félelem torzítja elvonásait, és lándzsáját is leengedi.
– A neveitek – szisszent fel Nimue hangja a hátam mögött –, ebbe a kőbe vésetnek.
Griffid ap Annán, Mapon ap Ellchyd, Minac ap Caddan... – Egymás után felsorolta a
lándzsások és atyjuk neveit, és minden alkalommal, ahogy kimondott egy nevet, az
átokkő felé köpött, melyet a sárba dobott. A lándzsák a földre hulltak.
Félreléptem, hogy Nimue elhaladhasson mellettem. Fekete kámzsás köpenyt viselt, mely
árnyékba borította arcát, honnét csak aranyszeme villant rosszindulatúan. Mellettem
megállt, majd hirtelen megpördült, és magyalvesszőbe öltöztetett botját az asszonyokra
emelte, kik korábban a köveket hajították felém. – Akarjátok, hogy patkánnyá
változtassam gyermekeiteket? – kiáltott oda Nimue a bámészoknak. – Akarjátok, hogy
tejetek megkeseredjék, s vizeletetek úgy égessen, akár a tűz? – Az asszonyok felkapták
gyermekeiket, és rémülten menekültek kunyhóikba.
Griffid jól tudta, hogy Nimue Merlin kedvence, s mint ilyen, birtokolja a druida hatalmát, és
az átoktól való félelmében máris hevesen reszketett. – Kérlek – mondta, amint Nimue
visszafordult felé.
Nimue ellépett a leeresztett lándzsahegyek mellett, és botjával keményen arcul ütötte. – A
földre – mondta. – Valamennyien! A földre! Lefelé! Arccal a sárba! Lefelé! – Megütötte
Minacot. – Gyerünk!
Lefeküdtek hát a mocsokba, egyikük a másik után, ő pedig végiglépkedett hátukon. Lépte
könnyű volt, átka annál súlyosabb. – A halálotok immár az én kezemben van – mondta
nekik –, az életetek mindenestül az enyém. Játékszerként fogom használni lelketeket.
Minden hajnalt, melyet megéltek, az én könyörületemnek fogtok köszönni, és minden
szürkülettel azért imádkoztok majd, hogy ne lássam meg mocskos ábrázatotokat
álmaimban. Griffid ap Annán: esküdj engedelmességet Derfelnek! Csókold meg a kardját!
Térden állva, te kutya! Térden állva!
Tiltakoztam, hogy ezek a férfiak nem tartoznak nekem engedelmességgel, de Nimue
dühödten pördült felém, és megparancsolta, hogy nyújtsam feléjük kardom. Régi
bajtársaim, egyikük a másik után, mocsokkal és rémülettel az arcukon, s térdükön
csúszva, csókjukkal járultak Hywelbane elé. Esküjük ugyan nem tett urukká, ám
lehetetlenné tette, hogy még egyszer ellenem forduljanak anélkül, hogy ezzel ne
kockáztatnák halhatatlan lelküket, hiszen Nimue megmondta nekik, hogy ha megszegik
esküjüket, lelkűk örökös túlvilági létre lesz kárhoztatva, és sohasem talál új testre ezen a
zöld, napfényben fürdő világon. Az egyik lándzsás, egy keresztény, ellenszegült
Nimuénak, mondván, hogy az eskü mit sem ér, ám az ő bátorsága is inába szállt, amikor
Nimue kiemelte aranyszemét üregéből és felé tartotta, átkokat sziszegve, mire szörnyű
ijedelmében ez a férfi is térdre omlott, és megcsókolta kardomat, akár a többiek. Nimue,
miután esküjük megtétetett, újra a mocsokba rendelte őket. Visszatette az aranygolyóbist
a helyére, majd otthagytuk a katonákat, arccal a sárban.
Nimue felnevetett, amint messze magunk mögött hagytuk őket. – Mennyire élveztem! –
mondta, egy pillanatra megvillantva azt a régi, hamisítatlanul gyerekes huncutságot. –
Élveztem! Gyűlölöm a férfiakat, Derfel.
– Minden férfit?
– A bőrbe öltözött férfiakat, lándzsával kezükben. – Megborzongott. – Téged nem. De
mindenki mást igen. – Elfordult, és kiköpött az ösvényre. – Milyen nevetségesek is
lehetnek ezek az ostobán masírozó férfiak az istenek szemében! – Hátratolta kámzsáját,
hogy a szemembe nézzen. – Azt akarod, hogy Lunete veled menjen Coriniumba?
– Esküt tettem, hogy megvédelmezem – szóltam boldogtalanul –, és azt mondja, terhes.
– Ez azt jelenti, hogy vágyod a társaságát?
– Igen – feleltem, nemet gondolva.
– Szerintem sültbolond vagy – mondta Nimue –, bár Lunete azt fogja tenni, amit mondok
neki. Tudnod kell viszont, Derfel, ha most nem hagyod el, ő fog elhagyni téged, a maga
idejében. – A karomra tette kezét, hogy megállítson. Közel értünk a villa tornácához, hol a
türelmetlen kérelmezők hada várakozott Arthurra. – Tudtad – kérdezte Nimue halkan –,
hogy Arthur azon tanakodik, szabadon engedi Gundleust?
– Nem. – Mélyen megdöbbentett a hír.
– Pedig igaz. Úgy gondolja, Gundleus most már békén marad, és hogy ő a
legalkalmasabb Siluria vezetésére. Arthur nem fogja őt szabadon engedni, míg nem kapja
meg Tewdric beleegyezését is, így az még egy ideig nem történik meg, de ha
megtörténik, Derfel, meg fogom ölni Gundleust. – A visszavonhatatlan dolgok
egyszerűségével közölte ezt velem, én pedig arra gondoltam, a szilaj vadság bőséggel
kárpótolja a szépségért, melyet a természet megtagadott tőle. A nyirkos, hűvös földeken
keresztül Caer Cadarn dombjaira meredt. – Arthur – mondta – békéről álmodik, de
sohasem lesz béke. Soha! Britannia katlan, Derfel, mely forrongani fog Arthur nyomában.
– Tévedsz – szóltam, hűen uramhoz.
– Nimue gúnyos grimasszal söpörte félre a felvetést, majd egyetlen szó nélkül elfordult,
és a csapáson elindult a harcosok kunyhói felé.
Átfurakodtam a kérelmezőkön keresztül a villába. Arthur felpillantott jöttömre, intett
üdvözlésemül, majd teljes figyelmével visszatért a férfihoz, ki azt panaszolta éppen, hogy
szomszédja elmozdította a földjének határait jelző köveket. Bedwin és Gereint az
asztalnál ültek Arthurral, melynek másik felén Agricola és Tristan állt. A királyság
tanácsadóinak és elöljáróinak népes csoportja a földön ült, mely kellemesen langyos volt,
hála a római építési módoknak, melyek lehetővé tették, hogy a tűzhelyek meleg, füstös
levegője a padlókövek alatti üregekben keringjenek. A kövek egy-egy repedésén néha
füstfoszlányok szüremlettek a nagy helyiségbe.
A kérelmezők egyesével érkeztek, és részükre igazságot szolgáltattak. Szinte valamennyi
esetet lezárhatták volna Lindinis magisztrátusán, mely alig százlépésnyire feküdt a villától,
ám sokak számára, különösen a pogány falusiak körében, a Királyi Tanács döntése
sokkal inkább számított kötelező érvényűnek, mint egy olyan bíróság ítélete, melyet még
a rómaiak alapítottak, s ezért addig gyűjtötték magukban sérelmeiket, míg a tanács
elérhető közelségben össze nem ült. Arthur, a csecsemő Mordred nevében eljárva,
türelmesen hallgatta őket, noha ő is megkönnyebbülést mutatott, amikor végre az igazi
teendőkre került a sor. Ezek a teendők pedig nem irányultak egyébre, mint a tegnapi
küzdelem elvarratlan szálainak kézbe vételére. Owain harcosait Gereint hercegnek adták
át, Arthur azon javaslatával együtt, hogy különböző csapatoknál szórják szét őket. Gereint
egyik kapitányát, egy Llywarch nevű férfiút jelölték ki Owain helyére, a királyi testőrség új
vezetőjének, majd a magisztrátusra hárították a feladatot, hogy vegye számba Owain
javadalmait, és a Kernow-t illető részt sarhead gyanánt elküldje. Figyeltem, milyen
kéretlen ridegséggel intézte Arthur az ügyeket, noha mindig esélyt adott rá, hogy a
jelenlévők is elmondhassák gondolataikat. Az ilyen tanácskozások végtelen szócsatákba
torkolhattak, Arthurban azonban megvolt a szerencsés képesség, hogy fürgén átlássa a
szövevényes ügyeket, és olyan kompromisszumokat javasoljon, mely minden érintett felet
kielégített. Felfigyeltem arra is, hogy Gereint és Bedwin szíves-örömest átengedi
Arthurnak a legelső helyet. Bedwin mindig is Arthur kardjára alapozta reményeit
Dumnonia jövőjéről, s ezáltal Bedwin számított Arthur legerősebb támaszának, míg
Gereint, ki unokatestvére volt Uthernek, és így ellenlábasként kínálkozhatott volna,
sohasem dédelgetett magában oly becsvágyat, mint nagybátyja, és boldogan engedte át
Arthurnak a kormányzás terhét-nyűgét. Dumnoniában új bajnoka volt a királynak, Arthur
ap Uther, és az efelett érzett megkönnyebbülést szinte tapintani lehetett a teremben.
Iscai Cadwy hercegnek megparancsolták, hogy járuljon hozzá a Kernow-nak fizetendő
sarheadhez. A herceg elébb tiltakozott, majd meghajolt Arthur haragja előtt, és vonakodva
felvállalta, hogy a Kernow által szabott ár egynegyedét megfizeti. Arthur, gyanítom,
szívesebben élt volna zordabb eszközökkel is, ám engem továbbra is esküm kötött arra,
hogy nem fedem fel Cadwy szerepét a láp elleni támadásban, egyéb bizonyíték pedig
aligha akadt a bűnösségére, Cadwy tehát megúszta az igazi felelősségre vonást. Tristan
herceg fejének egyetlen bólintásával nyugtázta Arthur döntéseit.
A nap következő feladata volt dönteni királyunk jövőjéről. Mordred mindeddig Owain
házában élt, most tehát új otthonra volt szüksége. Bedwin egy Nabur nevű férfit javasolt,
ki Durnovaria legfőbb magisztrátusa volt. Egy másik tanácsadó rögvest tiltakozott, hibájául
róva fel Naburnak, hogy keresztény.
Arthur az asztallapra csapott, hogy véget vessen a keserű vitának, mielőtt az
megkezdődhetne. – Itt van Nabur? – akarta tudni.
Magas férfi egyenesedett fel a terem hátsó végében. – Én vagyok Nabur. – A simára
borotvált arcú férfi római tógát viselt. – Nabur ap Lwyd – mutatkozott be formálisan is.
Fiatal ember volt, keskeny, komor arccal és ritkuló hajjal, mely egy druida vagy egy
püspök megjelenését kölcsönözte számára.
– Vannak gyermekeid, Nabur? – kérdezte Arthur.
– Három élő gyermekem van, uram. Két fiú és egy lány.
A lány egykorú Mordred urunkkal.
– És él druida vagy bárd Durnovariában?
Nabur bólintott. – Derella, a bárd, uram.
Arthur bizalmasan váltott néhány szót Bedwinnel, aki bólintott, majd Arthur elmosolyodott.
– Gondjaidba vennéd hát királyunkat?
– Örömmel, uram.
– Taníthatod hát a vallásodra, Nabur ap Lwyd, ám csak Derella jelenlétében, és
Derellának kell a fiú tanítójává lennie, amint az eléri az ötéves kort. A király
járandóságának felét kincstárunk fizeti meg számodra, és ugyanakkor megköveteljük,
hogy Mordred urunkra a nap minden percében húsz testőröd vigyázzon. Az ár életéért a
lelked, és egész családod lelke. Egyetértesz mindezzel?
Nabur elfehéredett, mikor megtudta, hogy feleségei és gyermekei is követik a halálba, ha
hagyja Mordred életét veszni, mégis bólintott beleegyezése jeléül. S nem is csoda. A
király őrizőjének lenni kiemelt helyet biztosított Nabur számára Dumnonia hatalmasságai
között. – Egyetértek, uram.
A tanács legutolsó feladataként dönteni szándékozott Gundleus feleségének és
ágyasának – s Owain rabszolgájának –, Ladwysnek a jövőjéről. Ladwyst a csarnokba
szólították, hol dacos tekintettel állt meg Arthur előtt. – Még a mai napon – mondta neki
Arthur – északnak lovagolok, Coriniumba, hol foglyul tartjuk férjedet. Velem tartasz?
– Hogy még mélyebben megalázhass? – kérdezte Ladwys. Owainnek láthatóan minden
brutalitása ellenére sem sikerült igába hajtani a lány szabad szellemét.
Arthur összevonta szemöldökét az ellenséges hangnemre. – Hogy vele lehess, hölgyem –
szólt gyengéden. – Férjed börtöne nem zord hely, olyasféle házban él, mint ez is, noha
szigorú őrizet alatt. Meghitten és békében élhetsz vele, ha ez a vágyad.
Könnyek csillantak Ladwys szemében. – Talán már nem akar engem. Beszennyeztek.
Arthur vállat vont. – Gundleus nevében nem beszélhetek, én csak a döntésed akarom
hallani. Ha úgy döntesz, szívesebben maradsz e helyt, megteheted. Owain halála
szabaddá tett.
A lányt láthatóan zavarba ejtette Arthur nagylelkűsége, de azért sikerült bólintania. –
Veled tartok, uram.
– Jó! – Arthur felállt és félrehúzta székét, hogy előzékenyen hellyel kínálja Ladwyst.
Azután nézett csak szembe az összegyűlt tanácsadókkal, lándzsásokkal és elöljárókkal. –
Egy dolgot még el kell mondanom, egyetlenegyet, ám szeretném, ha ezt az egy dolgot
valamennyien jól megértenétek és elmondanátok embereiteknek, családotoknak,
törzseteknek, klánjaitoknak. A mi királyunk Mordred, senki más, csakis Mordred, így hát
engedelmességünkkel és kardunkkal is Mordrednek tartozunk. Ám az elkövetkezendő
években a királyságnak ellenségeivel is szembe kell néznie, miként minden királyság
teszi, és szükség lesz, miként mindig is volt, határozott döntésekre, és amikor e
döntéseket meghozzuk, mindig is lesznek köztetek olyanok, aki azt terjesztik majd, hogy
bitorlom királyunk hatalmát. Talán arra is kísértést éreztek, hogy azt higgyétek,
magamnak akarom a király hatalmát. Így hát most előttetek, valamint gwenti és kernow-i
barátaink előtt – itt Arthur előzékenyen Agricola és Tristan felé intett – teszek bármily
esküt, mely számotokra a legszentebb, hogy hatalmamat egyetlen cél érdekében
használom, s ez a cél nem lehet egyéb, mint átadni a királyságot Mordrednek, amint
annak eljön az ideje. Erre esküszöm. – Itt hirtelen elhallgatott.
A terem felbolydult. Egészen eddig a pillanatig senki sem értette a maga teljességében,
mily gyorsan ragadta magához Arthur a hatalmat Dumnoniában. A tény, hogy egy
asztalnál látták ülni Bedwinnel és Gereinttel, arra utalt, hogy a három férfi rangban
egyenlővé lett, ám Arthur beszéde már azt sejtette, hogy valójában egyetlen ember
ragadta magához a kezdeményezést, Bedwin és Gereint pedig épp hallgatásával adott
nyomatékot Arthur kijelentésének. Sem Bedwint, sem Gereintet nem fosztotta meg senki
a hatalmától, ám mostantól sokkal inkább Arthur kedvéért gyakorolták azt, és Arthur
megelégedését ténykedésükkel mi sem mutatta jobban, hogy Bedwin megmaradt
választott döntőbírónak a királyság vitás ügyeiben, és Gereint tovább őrizte a szász
határvidéket, míg Arthur északnak indult, hogy szembenézzen Powys hadaival. Tudtam, s
talán Bedwin is tudta, milyen reményeket dédelget Arthur a Gorfyddyd királyságával
kötendő békéről, ám míg a remélt békét nyélbe nem ütötték, továbbra is hadiállapot
u r a l k o d o t t .
Nagy sereg indult északnak azon a délutánon. Arthur két harcosával és szolgálójával,
Hygwyddel, valamint Agricola és emberei kíséretében előrelovagolt. Morgan, Ladwys és
Lunete egy szekéren utaztak, míg én gyalogosan haladtam Nimuéval. Lunete beadta a
derekát, meghajolva Nimue haragja előtt. A Toron töltöttük az éjszakát, ahol láthattuk,
micsoda pompás munkát végez Gwlyddyn. Az új erődítmény már a helyén állt, és a régi
torony alapjaira máris elkezdték felhúzni az újat. Ralla teherbe esett. Pellinore nem ismert
rám, ám olyan peckesen sétálgatott új ketrecében, mintha őrt állna, néha parancsokat
vakkantva láthatatlan lándzsásaihoz. Druidán a nyálát csorgatta Ladwysért. Gudovan, az
írástudó, megmutatta nekem Hywel sírját, a Tortól északra, majd elkísérte Arthurt a Szent
Tövis szentélyébe, ahová Szent Norwenna földi maradványait temették el a csodálatos fa
közelében.
Másnap reggel búcsút intettem Morgannek és Nimuénak. Az égbolt újra kéklett, a szél
csípős volt, mi pedig északnak indultunk Arthurral.
Tavasszal megszületett a fiam. Három nappal később meghalt. Napokig láttam még
ezután magam előtt az apró, ráncos arcocskát, és könnyek szöktek a szemembe
emlékétől. Egészségesnek tűnt, ám egy reggel, pólyáin függve a konyha falán, hogy ne
legyen a kutyák és malacok útjában, egyszerűen meghalt. Lunete, akárcsak én, zokogott,
ugyanakkor engem okolt a gyermek haláláért, állítva, hogy a levegő Coriniumban ragálytól
bűzlik, pedig az igazat megvallva, boldogan élte itt mindennapjait. Szerette a tiszta római
épületeket és az apró téglaházakat, melyek egymást nézték a kikövezett utcák felett, és
képtelen barátságot ápolt Ailleannal, Arthur ágyasával, valamint Ailleann ikerfiaival,
Amharral és Loholttal. Én magam is kedveltem Ailleannt, a két fiút azonban ki nem
állhattam. Arthur elkényeztette őket, talán mert bűntudatot érzett afelett, hogy miként ő is,
nem törvény szerinti örökösei apjuknak, csak fattyak, kiknek maguknak kell nevet
szerezniük ebben a kemény világban. Sohasem voltam tanúja, hogy bárki
megfegyelmezte volna őket, kivéve egy esetet, amikor azt találtam, hogy egy késsel
kibökik egy kiskutya szemét, és mindkettőjüket keményen megütöttem. A kiskutya
megvakult, és az volt a legkönyörületesebb, hogy gyorsan megszabadítottam fájdalmaitól
is. Arthur egyetértett velem, de azt is hozzátette, hogy nem az én feladatom a fiait
ütlegelni. Harcosai megtapsoltak, és azt hiszem, Ailleannak is örömet szereztem.
Szomorú asszony volt. Tudta jól, hogy napjai Arthur társaként megszámláltak, hiszen
embere Britannia legerősebb királyságának nagyhatalmú urává emelkedett, és
hamarosan asszonyt kell a házhoz hoznia, további támaszt szerezve ezzel újsütetű
hatalmának. Tudtam, hogy ez az ara nem más, mint Ceinwyn, Powys hercegnője és
csillaga, bár gyanítom, ennyit Ailleann is tudott. Vissza akart térni Benoicba, ám Arthur
nem engedte, hogy a drágalátos fiacskái elhagyják az országot. Ailleann tudta, hogy
Arthur sohasem engedi majd éhezni, ám királyi házból származó aráját sem alacsonyítja
le azzal, hogy közelében tartja ágyasát. Amint a tavasz leveleket bontott a fákon és
virágokkal hintette a mezőket, szomorúsága nőttön-nőtt.
A szászok támadtak a tavasz beálltával, ám Arthur nem indult háborúba. Melwas király
védte a déli határt Venta fővárosából, míg Gereint herceg csapatai Durocobrivisből
kiindulva szálltak szembe a rettegett Aelle király szász harcosaival. Gereint nehéz időket
élt meg, míg Arthur meg nem erősítette, elküldvén számára Sagramort harminc lovasával,
kiknek felbukkanása végül a mi oldalunkra billentette a mérleget. Aelle szászai, mint
mondják, azt hitték Sagramor fekete ábrázatáról, hogy az Éjszaka Királysága szabadította
rájuk egyik szörnyetegét, s ők sem varázslattal, sem karddal nem képesek vele
szembeszállni. A numídiai annyira visszaszorította Aelle embereit, hogy ezzel új
határvonalat rajzolt fel, egy teljes napi erőltetett menetnyire a régi mögött, és ezt azonmód
levágott szász fejekkel kirakatva jelölte meg. Oly mélyen hatolt Lloegyrbe, hogy egy
alkalommal egészen Londonig vezette embereit, mely egykor a római Britannia
leghatalmasabb városa volt, ám mostanra némán rothadt szét leomlott falai mögött. Az
itteni britonok, mesélte el Sagramor, ijedősek, és szinte könyörögtek nekik, hogy ne
zavarják meg a törékeny békét, melyet a szász hadurakkal kötöttek.
Merlinről semmi hír nem érkezett.
Gwentben a Powysi Gorfyddyd támadását várták, ám az csak nem akart bekövetkezni.
Ehelyett hírvivő lovagolt délnek Gorfyddyd Caer Sws-i fővárosából, s két héttel később
maga Arthur indult északnak, hogy az ellenséges királlyal találkozzék. Vele tartottam,
tizenkét harcosa közt, kik kardot viseltünk, ám pajzsot és lándzsát már nem. Békét vittünk
magunkkal, és Arthurt folyamatos izgalomban tartották a feltárulkozó lehetőségek.
Magunkkal vittük Siluriai Gundleust is, és elsőként keletnek masíroztunk, Tewdric
fővárosába, Burriumba, a fallal övezett római városba, mely megtelt fegyvertárakkal és
kovácsok tüzeinek fojtogató füstjével, majd innét Tewdric és emberei társaságában
folytattuk az utat észak felé. Agricola tartotta Gwent szász határvidékét, és Tewdric,
miként Arthur, csupán maroknyi őrt hozott magával, noha társaságában utazott még
három papja, s közöttük Sansum, a dühödt kis fekete tonzúrás pap, kit Nimue gúnyosan
Lughtigernnek, azaz Egérkirálynak nevezett.
Színes társaságot alkottunk. Tewdric király emberei vörös köpönyeget viseltek római
uniformisuk felett, míg Arthur valamennyi harcosát vadonatúj zöld palásttal látta el.
Négyféle lobogó alatt utaztunk: Mordred sárkánya, Arthur medvéje, Gundleus rókája, és
Tewdric bikája kísért el. Gundleusszal haladt Ladwys, az egyetlen asszony a csapatban.
Újra boldognak tűnt, és Gundleus is elégedett volt, amiért maga mellett tudhatta. A király
még a foglyunknak számított, noha kardot viselt, és tisztes helyen lovagolhatott, Arthur és
Tewdric mellett. Tewdric még mindig gyanakodott Gundleusra, ám Arthur régi barátjaként
kezelte. Gundleus, végtére is, része volt a nagy tervnek, mely az áhított békét volt hivatott
elhozni Britanniának, a békét, mely lehetővé tette Arthurnak, hogy kardjait és lándzsáit a
szászok ellen fordítsa.
Powys határában egy kísérővel találkoztunk, kit a tisztesség kedvéért küldtek ki elénk. Az
utakat sással hintették fel, és egy bárd éneket mondott Arthur szászok feletti diadaláról a
Fehér Ló völgyében. Maga Gorfyddyd király nem jött elénk, elküldte viszont Leodegant,
Henis Wyren királyát, kinek földjét elrabolták az írek, és így száműzetésben élt Gorfyddyd
udvarában. Azért esett a választás Leodeganra, mert rangja megadta a minket illető
tiszteletet, noha a király maga megrögzött sültbolond hírében állott. Hihetetlenül magas,
vékony dongájú férfiú volt, hosszú nyakkal, csomós fekete hajzattal, és petyhüdt,
nyáladzó szájjal. Képtelen volt egyetlen percre is nyugton maradni, folyton rángatózott,
hunyorgott, vakaródzott vagy piszmogott valamivel.
– A király eljött volna – mondta nekünk –, lelkem rajta, de nem tehette. Megértitek, ugye?
Akárhogyan is, legyetek üdvözölve a nevében! – Irigykedő pillantást vetett Tewdricre, ki
egy arannyal hálálta meg a bárd fáradozását. Leodegan, mint azt megtudhattuk,
meglehetősen elszegényedett, és napjait jobbára mással sem töltötte, mint megpróbálta
kárpótolni magát veszteségeiért, melyeket Diwrnach, az ír hódító okozott neki,
megfosztván őt földjeitől. – Indulhatunk, urak? A szállások... – Itt Leodegan megtorpant. –
Ejnye, hát nem elfelejtettem? A testőrök kapitánya bizonyára tudja majd. De hol van ő?
Ott van. Hogy is hívják? Sebaj, majd csak odatalálunk.
Powys sasmadara és Leodegan szarvasbikája is csatlakozott kíséretünkhöz. Az ősi római
utat követtük, mely nyílegyenesen vágott keresztül a gazdag vidéken, ugyanazon a tájon,
melyet Arthur tavaly ősszel végigtarolt, noha egyedül Leodegan volt elég tapintatlan
ahhoz, hogy ezt felemlegesse. – Már jártál itt korábban is, persze – kiáltott fel Arthurnak.
Leodegannak nem volt lova, így gyalogosan kellett tartania az iramot a királyi társasággal.
Arthur a homlokát ráncolta. – Nem vagyok benne biztos, hogy ismerem e földet – szólt
d i p l o m a t i k u s a n .
– Hát persze hogy ismered, hát persze. Látod? Ott azt a kiégett birtokot? A te műved! –
villantott fel egy sugárzó mosolyt Leodegan. – Alábecsültek téged, nem igaz? Meg is
mondtam Gorfyddydnek, bele egyenesen a szemébe. Az ifjú Arthur jó ember, mondtam,
bár Gorfyddyd sohasem volt olyan ember, aki hallgat az ép értelmére. Harcos, az igen, de
gondolkodó, az nem. A fia már sokkal jobb, szerintem. Cuneglas egészen más. Mennyire
reménykedtem, hogy Cuneglas fogja feleségül venni valamelyik lányomat, de Gorfyddyd
hallani sem akar ilyesmiről. De sebaj. – Felbukott egy fűcsomón. Az utat, miként a Fosse
Wayt Ynys Wydryn közelében, partok közé ékelték, hogy a felszínéről lecsorgó víz az
elvezető árkokba juthasson, de az évek feltöltötték hordalékukkal ezeket az árkokat, és
termőtalajt sodortak az út köveire, melyen most már vastagon nőtt a gyep és a gyom.
Leodegan rendületlenül mutogatta tovább a tájban Arthur ténykedésének nyomait, noha
idővel felhagyott a próbálkozással, hogy valamiféle választ provokáljon ki, és hátramaradt;
oda került, ahol mi testőrök haladtunk Tewdric három papjával. Leodegan itt megkísérelt
beszédbe elegyedni Agravainnel, Arthur testőrkapitányával, ám Agravaint komor
hangulatában találta. Leodegan végül úgy döntött, hogy engem talál a legmegnyerőbbnek
Arthur egész kíséretéből, és kérdésekkel kezdett ostromolni Dumnonia nemességéről. Azt
próbálta megtudni, hogy ki házas, s ki nem az. – És Gereint herceg? Ő az?
– Igen, uram – válaszoltam.
– És egészséges az asszonya?
– Amennyire én tudhatom, az, uram.
– Akkor Melwas király? Van királynője?
– Elhalt, uram.
– Aha! – kelt életre abban a pillanatban. – Lányaim vannak, tudod – magyarázta lelkesen.
– Két '6Cányom van, és a lányokat ki kell házasítani, nincs igazam? Hajadon leányok nem
sok hasznára válhatnak se embernek, se állatnak. Hogy megvalljam neked az igazat, az
egyik lányom még el is kelne. Guinevere-ről beszélek. Ő Valerin felesége lesz. Ismered
V a l e r i n t ?
– Nem, uram.
– Jó ember, jó ember, jó ember, csak nem... – itt megállt, keresvén a megfelelő szót. –
Nem vagyonos! Nincsenek földjei, tudod. Van valami csenevész csalitja, nyugaton, azt
hiszen, de semmi komolyabb pénz nem várható tőle. Nincs se földje, se aranya, márpedig
férfi nem jut messzire földek vagy arany nélkül. És Guinevere mégiscsak hercegnő! Aztán
ott van Gwenhwyvach, a nővére, neki még csak kilátása sincs házasodni, semmi a
világon! Az én erszényemre éli világát, pedig az istenek a tanúi, milyen lapos az amúgy is.
De ez a Melwas üres ágyban alszik, nem igaz? Érdemes elgondolkodni ezen. Milyen nagy
kár ezért a Cuneglasért.
– De miért, uram?
– Úgy tetszik, nem akarja feleségül venni egyiküket sem! – szólt Leodegan panaszos
fejhangon. – Pedig hogy mondtam az atyjának. Megbonthatatlan szövetség, mondtam,
két szomszéd királyság közt, az ideális megoldás! De nem. Cuneglas az Elmeti Helleddre
vetett szemet, Arthur pedig, úgy hírlik, Ceinwynt veszi nőül.
– Nem is tudtam, uram – szóltam ártatlanul.
– Ceinwyn helyes kislány! Ó, igen! Akárcsak az én Guinevere-em, csakhogy neki
Valerinhez kell mennie. Jaj nekem! Micsoda veszteség! Se föld, se arany, se pénz,
semmi, csak valami szikkadt legelő és egy maréknyi beteg tehén. Mennyire nem fog neki
tetszeni! Szereti a kényelmet, Guinevere aztán szereti, de ez a Valerin azt se tudja, mi fán
terem a kényelem. Egy disznóólban él, amennyire én látom. De legalább törzsfő. Figyeld
csak meg, minél mélyebben jársz Powysban, annál többen nevezik magukat törzsfőnek. –
Felsóhajtott. – Pedig ő hercegnő! Azt hittem, a Gwyneddi Cadwallon egyik fia majd csak
elveszi, de az a Cadwallon különös egy fickó. Sohasem kedvelt igazán. Akkor se segített,
amikor az írek jöttek.
Elcsendesedett, amint gondolatai megállapodtak ennél az égbekiáltó igazságtalanságnál.
Eléggé északon jártunk már ahhoz, hogy a föld és a rajta élő emberek egyaránt
idegennek tűnjenek a szemünkben. Dumnoniában Gwenttel, Siluriával, Kernow-val és a
szászokkal voltunk körülvéve, de itt az emberek Gwyneddről és Elmetről, Lleynről és Ynys
Monról beszéltek. Lleyn egykor Henis Wyren volt, Leodegan királysága, melynek részét
képezte Ynys Mon, Mona szigete is. Mostanra mindkettőt Diwrnach uralta, a tengerentúli
ír urak egyike; ők királyságaikat Britannia testéből hasították ki maguknak. Leodegan,
ahogy kivettem, könnyű falat lehetett egy olyan zord férfiú számára, mint Diwrnach, kit
hírhedtté tett kegyetlensége. Még Dumnoniában is hallhattunk róla, miként festi
harcosainak pajzsát csatában leolt ellenségei vérével. Még jobb a szászokkal harcolni,
vélték az emberek, mint magukra haragítani Diwrnachot.
Mi viszont békét vinni indultunk Caer Sws felé, nem hadat viselni. Caer Sws végül apró
koszfészeknek bizonyult, határában szürke római erődítménnyel, melyet egy széles, mély
fekvésű völgyben emeltek egy jókora gázló mellett, a Severnnel szemközt, a Hafren
folyón. Powys valódi fővárosa Caer Dolforwyn volt, egy királyi kővel koronázott szép
fekvésű dombon, ám Caer Dolforwyn, miként Caer Cadarn, sem vízzel, sem elegendő
hellyel nem támogatta a királyság törvénykezését, fegyvertárait, kincstárát, konyháit és
eleségraktárait. így, miként Dumnonia mindennapos ügyeit is Lindinisből irányították,
Powys hatalmasságai is Caer Swsben székeltek, és csak nagy veszedelmek vagy királyi
ünnepségek idején költözött fel Gorfyddyd udvara a folyón Caer Dolforwyn tiszteletet
parancsoló magaslataira.
Caer Sws római építményei mostanra nyom nélkül elenyésztek, noha Gorfyddyd ünnepi
csarnoka egyikük ősi kőalapjaira épült. A csarnokot oldalról két kisebb teremmel
támogatták meg, egyenest Tewdric és Arthur tiszteletére. A főcsarnokban maga
Gorfyddyd király üdvözölt bennünket. A powysi király megkeseredett ember volt, kinek bal
ingujja kipukkadt zacskó gyanánt csüngött alá, hála Excaliburnek. Középkorú, súlyos
felépítésű, folyton gyanakvó férfiú volt, és apró szemében nem csillant melegség, amint
magához ölelte Tewdricet, és elmorogta kelletlen üdvözlő szavait. Rosszindulatú csend
ereszkedett a csarnokra, amint Arthur, nem lévén király, letérdelt elébe. Törzsfői és
harcosai valamennyien befont bajuszt és nehéz köpenyeket viseltek, melyek szinte
gőzölögtek az esőtől, ami egész nap megállás nélkül szakadt. A csarnok ázott kutyák
bűzét árasztotta. Asszonyok nem voltak jelen, kivéve két rabszolgát, kik az edényeket
hordozták, melyekből Gorfyddyd nagy gyakorisággal töltötte át ivótülkébe a mézsört.
Később tudtuk meg, hogy hosszú hetekre teljesen átadta magát az ivásnak, miután karját
veszítette Excalibur által, majd görcsös lázba esett, s emberei már túlélésében
kételkedtek. A mézsört itt sűrűre és erősre főzték, s hatása nyomában Powys
felelősségének terhe egyre inkább átkerült a megkeseredett és zavaros agyú
Gorfyddydről fiának és Powys örökösének, Cuneglasnak vállaira.
Cuneglas fiatal ember volt, kerek, értelmes arccal és hosszú, sötét bajusszal. Könnyedén
nevetett, fesztelenül és barátságosan viselkedett. Ő és Arthur, ez hamar nyilvánvalóvá
vált, ikerlelkek voltak. Három napon át vadásztak szarvasra a hegyek közt, hogy
esténként együtt ünnepeljenek és a bárdokat hallgassák. Csak kevés keresztény élt
Powysban, ám amint Cuneglas meghallotta, hogy Tewdric az, rögvest átalakított egy
eleségraktárat templommá és kérte a papokat, hogy ott prédikáljanak. Cuneglas még,
részt is vett egy ilyen istenimádaton, noha utána csak megrázta a fejét és közölte, hogy ő
már inkább megmarad saját isteneinél. Gorfyddyd király értelmetlen ostobaságnak
nevezte a templomot, de nem tiltotta meg fiának, hogy felkarolja Tewdric vallását, bár
arról azért gondoskodott, hogy druidái bűverejű körbe vonják a hevenyészett templomot.
– Gorfyddyd nem volt teljesen meggyőződve arról, hogy valóban békét akarunk –
figyelmeztetett bennünket Arthur a második éjjelen –, de Cuneglas tudott hatni rá. Ezért
hát, az isten szerelmére, maradjatok józanok, tartsátok hüvelyben a kardot, és ne
hagyjátok magatokat belelovalni a harcba. Elég egyetlen szikra, hogy Gorfyddyd
elkergessen bennünket és újból kitörjön a háború.
A negyedik napon Powys tanácsa gyűlt össze a nagycsarnokban. A nap legfontosabb
teendője a béketeremtés volt, és ezt, Gorfyddyd minden aggálya ellenére, gyorsan nyélbe
is ütötték. A powysi király elterpeszkedett székében, és onnét figyelte, miként teszi meg
fia a bejelentést. Powys, Gwent és Dumnonia, mondotta Cuneglas, szövetségesek
lesznek, egymás vértestvérei, és egy esetleges támadást bármelyikük ellen úgy fognak
értelmezi, mintha valamennyiüket megtámadták volna. Gorfyddyd bólintott beleegyezése
jeléül, noha nem sok lelkesedéssel. Továbbá, folytatta Cuneglas, amint saját házassága
Elmeti Helledd-del létrejön, Elmet is csatlakozik a szövetséghez, és a szászokat immáron
egymással egyesült brit királyságok fogják szorítóba. Az egyezség legnagyobb
hozománya, hogy Gorfyddyd békét köt Dumnoniával; így esély kínálkozik a szászok elleni
háborúra, és a békéért cserébe Gorfyddyd mindössze annyit kér, hogy ismertessék el
Powys vezető szerepe abban a háborúban. – Királyaink fölé akar kerülni – morogta
Agravain a csarnok hátsó részében. Gorfyddyd követelte továbbá rokonának, Siluriai
Gundleusnak szabadon bocsátását. Tewdric, kinek a legnagyobb károkat okozta Siluria
rabló hadjárata, vonakodott Gundleust visszaengedni trónjára, mi, dumnoniaiak
képtelenek voltunk megbocsátani neki Norwenna meggyilkolását, én pedig kiváltképp
gyűlöltem azért, amit Nimuéval tett, ám Arthur valamennyiünket meggyőzött arról, hogy
Gundleus szabadon bocsátása csekély ár a békéért, és így az álnok, hitszegő Gundleus
visszanyerte szabadságát.
Gorfyddyd talán vonakodni látszott áldását adni az egyezségre, ám minden bizonnyal
meggyőződött annak előnyeiről, mert hajlandó volt mindenkinél nagyobb árat fizetni
nyélbe ütéséért. Beleegyezett, hogy leánya, Ceinwyn, Powys csillaga, Arthur asszonya
legyen. Gorfyddyd lehetett nyakas, gyanakvó és zordon ember, ám a rajongásig szerette
tizenhét esztendős leányát, és megkeseredett szíve minden megmaradt melegét neki
szentelte, így a tény, hogy hajlandó volt őt Arthur mellé adni – ki maga nem volt király, de
még a hercegi cím birtokosa sem –, jól mutatta Gorfyddyd szilárd meggyőződését, hogy
harcosait távol kell tartania a többi britonnal való viszálykodástól. A jegyesség arra is
bizonyságot szolgáltatott, hogy Gorfyddyd, miként fia, Cuneglas is, felismerte Arthurban
Dumnonia valódi vezérét, és így a tanácsot követő fényes ünnepség keretében Ceinwyn
és Arthur hivatalosan is eljegyezték egymást.
A kézfogó kellőképpen fontos eseménynek számított ahhoz, hogy az egész gyülekezet
felkerekedjék Caer Swsből a sokkalta szerencsésebb Caer Dolforwyn felé, melyet
Dolforwynről, a domb aljában meghúzódó rétről neveztek el, s amelynek jelentése, találó
módon, a Hajadon rétje. Napnyugtára érkeztünk, s a dombtetőn máris hatalmas tüzek
fölött sültek a szarvasok és disznók. Messze alattunk a Severn ezüstös szalagja
kanyargott a völgyben, míg északra a hegyek roppant karéja tört a félhomályba
burkolózott Gwynedd felé. Mondják, hogy tiszta napokon még a Cadair Idris is látható
Caer Dolforwys csúcsáról, ám azon az estén távoli eső vonta ködfátyolba a látóhatárt. A
hegy alacsonyabban fekvő lankáin öles tölgyek sorakoztak, melyekre egy pár vörös kánya
is felkérezkedett, amint a lebukó Nap skarlátfénybe vonta a nyugaton tornyosuló
fellegeket, és abban mindannyian egyetértettünk, hogy a két madár felbukkanása a
haldokló Nap utolsó perceiben a lehető legszerencsésebb előjel. Odabent a csarnokban a
bárdok Hafren történetét zengték, ki Dolforwyn nevét adta, és aki istennővé változott,
amikor mostohája megpróbálta a hegy lábánál kanyargó folyóba veszejteni. A dal addig
szólt, míg le nem bukott a Nap.
Az eljegyzést éjjel tartották, hogy a Holdistenség áldását adja a párra. Arthur sokáig
készülődött, egy teljes órára távol maradva a csarnoktól, mielőtt fényes pompájában
visszatért volna. Még a csatában edzett harcosok is levegőért kapkodtak, amikor újra
megjelent, ezúttal teljes fegyverzetben. Halpikkelyes páncélja, arany- és ezüstlapkával,
izzani látszott a lángok fényénél, a libatollak ezüsttel cizellált, halálfejet idéző sisakján a
csarnok gerendáit söpörték, amint végighaladt a központi folyosón. Ezüsttel borított
pajzsa csak úgy lángolt a fényben, míg hófehér palástja a földet söpörte maga mögött. A
férfiak nem viseltek fegyvert az ünnepi csarnokban, ám azon az éjjelen Arthur az
Excalibur mellett döntött, és úgy lépett fel a királyi asztal mellé, mint egy hódító, ámulatra
késztetve még Powysi Gorfyddyd királyt, ősellenségét is. Egészen idáig a békeosztó
szerepében tetszelgett, ám azon az éjjelen emlékeztetni akarta apósát hatalmára.
Ceinwyn alig néhány perccel később lépett a csarnokba. Caer Swsbe érkeztünk óta az
asszonyok közt dugdosták, és rejtőzködése csak tovább szította a várakozást a
körünkben, kik még sohasem láthattuk Gorfyddyd leányát. Bevallom, legtöbben úgy
számítottuk, csalódást okoz majd nekünk Powys csillaga, ám a valóságban ragyogása
minden más csillagot elhalványított. Udvarhölgyeivel együtt lépett a terembe, és a
hercegnő láttára elállt a férfiak lélegzete. Az enyém is. Birtokolta azt a szőkeséget, mely a
szászoknak sajátja, ám Ceinwyn szőkeségét átszőtte valami halovány, csodálatosan
törékeny szépség. Nagyon fiatalnak tetszett, félénk arcával és tartózkodóan illedelmes
modorával. Aranysárgára festett finom vászonruhát viselt, melyet a nyaka körül és a
szegélyeknél fehér hímzett csillagok tarkítottak. Haja aranylóan csillogott, szinte már
elvakítva Arthur fegyverzetét is. Oly karcsú volt, hogy Agravain, ki mellettem ült a csarnok
padlóján, meg is jegyezte, nem lesz alkalmas a szülésre. – Bármilyen valamirevaló gyerek
belehalna, ha át kellene férkőznie azon a csípőn – szólt keserűen, ám én máris szántam
Ailleannt, ki bizonyára számított rá, hogy Arthur felesége nem lesz egyéb puszta
eszköznél a dinasztia megalapítására.
A Hold magasan szárnyalt Caer Dolforwyn csúcsai felett, amint Ceinwyn lassan és
félénken Arthur felé lépkedett. Kezében kötőféket hozott, ajándékot jövendőbeli férjének,
annak jelképeként, hogy átruházza rá a hatalmat, melyet korábban atyja gyakorolt felette.
Arthur ügyetlenül nyújtotta kezét, és kis híján elejtette a hámot, amikor Ceinwyn átadta
neki, ami baljós előjelnek számított, még ha az emberek, közöttük Gorfyddyd királlyal,
nevetésükkel próbálták is azt elűzni. Azután Iorweth, Powys druidája, hivatalosan is
jegyessé nyilvánította a párt. A fáklyák fénye megrebbent, amint az összefont fűlánccal
egymáshoz kötötték kezüket. Arthur arca rejtve maradt ezüstös sisakja mögött, de
Ceinwyn, az édes kis Ceinwyn, oly örömtelinek tetszett. A druida áldását adta, Gwydiont,
a Fény Istenét, és Aranrhodot, a Hajnal Arany Istennőjét rendelve oltalmukra, és egész
Britanniában a béke oltalmára. A hárfások a húrok közé csaptak, az emberek tapsoltak,
és Ceinwyn, az ezüstös szépségű Ceinwyn, egyszerre zokogott és nevetett, a lelkéből
kicsorduló örömtől. A szívem Ceinwyn rabja lett azon az éjjelen. Miként sokan mások is
jártak. Oly boldognak tűnt, és nem is csoda, hisz Arthurral elmenekült valamennyi
hercegnő legszörnyűbb lidércnyomásától, hogy ne szíve, de országa érdeke szerint
házasodjék. Egy hercegnőnek ágyba kell bújnia bármely bűzlő, megereszkedett hasú vén
kecskével, ha ezzel biztosíthatja a határokat avagy szentesíthet egy békét, ám Ceinwyn
rátalált Arthurra, kit fiatalságában és ártatlanságában kétségkívül megmentőjének látott,
legrosszabb félelmei ellenében.
Leodegan, Henis Wyren száműzött királya, a ceremónia csúcspontján érkezett meg az
ünnepi csarnokba. A száműzött királyt nem is láttuk, mióta csak megérkeztünk, mert
rögvest hazatért Caer Swstől északra fekvő otthonába. Most, égve a vágytól, hogy
részesüljön az adományokból, melyek törvényszerűen követték a jegyességi ceremóniát,
a csarnok hátsó végében állt, és csatlakozott az ünnepléshez, mely Arthur aranyainak s
ezüstjeinek kiosztását kísérte. Arthur korábban megszerezte Dumnonia tanácsának
engedélyét ahhoz is, hogy visszahozhassa Gorfyddyd harci felszerelését, melyet az
elmúlt évben rabolt el, ám azt a kincset bizalmas körülmények között szolgáltatták vissza,
nem kívánván emlékeztetni az embereket Powys vereségére.
Miután az ajándékokat kiosztották, Arthur levette sisakját, és leült Ceinwyn mellé. Beszélt
hozzá, közel hajolva, miként mindig is szokott, hogy Ceinwyn úgy érezze, nincs nála
fontosabb az istenek ege alatt, ahogy, tekintve a körülményeket, joga is volt érezni. A
csarnokban sokunkat féltékenységgel töltött el a szerelem, mely oly tökéletesnek tetszett,
és még Gorfyddyd is boldognak tűnt, látva Ceinwyn örömét, neki pedig igazán
engesztelhetetlen keserűséget kellett volna éreznie, hogy egyetlen lányát épp egy olyan
férfihoz kényszerült adni, ki legyőzte és megnyomorította.
Ám épp erre a boldog éjszakára esett, amikor nagy nehezen megszületett a béke, hogy
Arthur szakított Britanniával.
Egyikünk sem tudta még ekkor. A jegyességi ajándékok szétosztását mulatozás és
énekszó követte. Figyeltük a mutatványosokat, hallgattuk Gorfyddyd királyi bárdját, és
saját énekeinket harsogtuk. Egyik emberünk megfeledkezett Arthur figyelmeztetéséről, és
vitába bocsátkozott egy powysi harcossal, majd a két részeg férfi kiment, hogy fél óra
elteltével csuromvizesen térjenek vissza, egymást átkarolva, s örök barátságot esküdve.
És ugyanerre az időre esett, amikor a lángok magasra hágtak és számolatlanul folyt az
ital, hogy láttam, amint Arthur mereven a csarnok túlsó végébe fúrja tekintetét, és
kíváncsiságomtól indíttatva magam is arrafelé fordultam, hogy megnézzem, mi ejtette
foglyul a tekintetét.
Elfordultam, és egy fiatal lányt láttam, arcán dacos kifejezéssel, kinek feje és válla
kimagaslott a tömegből. Ha engem képes vagy uralni, látszott mondani az a szilaj tekintet,
uralhatsz bármit, amivel csak ez a cudar világ próbára tehet. Most is látom magam előtt,
ahogy ott állt vadászkutyái között, s ezeknek éppoly karcsú, vékony volt a teste, éppoly
hosszú az orra és éppoly éberen fürkésző a szeme, mint úrnőjüknek. Zöld szeme volt
neki, féktelen vadsággal a mélyén. Nem tűnt lágynak az arc, miként a test sem. Erőteljes
vonalakból és szilaj csontokból szőtt teremtés volt, szép arccal, ugyanakkor kemény,
hihetetlenül kemény vonásokkal. Ám igazán gyönyörűvé haja és szilaj testtartása tette,
hisz olyan egyenesen állt, akár a lándzsa, haja pedig kusza vörös hajfürtök zuhatagaként
omlott a vállára. Az a vörös haj ellágyította vonásait, míg nevetése úgy ejtette csapdába
maga körül a férfiakat, miként a varsa a lazacot. Sok száz gyönyörűbb asszony létezett,
és ezren is akadtak jobbak, de amióta világ a világ, kétlem, hogy egy is lett volna oly
felejthetetlen, mint Guinevere, Henis Wyren elűzött királyának, Leodegannak idősebb
l e á n y a .
De a legjobb az lett volna, miként Merlin szokta volt mondani, ha mindjárt a születésekor
kitekerték volna a nyakát.
A királyi pár másnap vadászatra indult. Guinevere kopói hajtották fel a vadat, egy fiatal,
agancs nélküli szarvast, noha Arthurt hallgatva, amint a kutyákat dicséri, az ember azt
gondolhatta volna, hogy magát a Dyfedi Vadbikát hajtották lándzsája elé.
A bárdok szerelemről énekeltek, meg hogy mennyire vágyik erre férfi és nő, ám azt senki
sem tudja, mily erős lehet egy szerelem, míg váratlanul, akár a sötétből elvetett lándzsa,
le nem csap. Arthur le sem tudta venni a szemét Guinevere-ről, pedig az istenek
tanúsíthatják, '6Dennyire próbálta. Az eljegyzési ünnepségek utáni napokban, miután
visszatértünk Caer Swsbe, sokat sétált és beszélgetett Ceinwynnel, de alig tudta kivárni,
hogy láthassa Guinevere-t, aki, jól ismerve a játékot, melybe belekezdett, csak tovább
fájdította a szívét. Guinevere választottja, Valerin, az udvarban élt, így ő Valerin karján tett
hosszú sétákat, nevetgélve, majd vetve egy hirtelen, szemérmes oldalpillantást Arthurra,
aki számára a világ ilyenkor egyszeriben megállt forogni. Lázban égett Guinevere után.
Változtatott volna bármit is a helyzeten, ha Bedwin is jelen van? Aligha. Még maga Merlin
se vehette volna elejét a történteknek. Egy ember ezzel az erővel visszakergethetné az
esőt a felhőkbe, vagy egyetlen szavával megfordíthatná a folyókat is medrükben.
Az ünnepséget követő második este Guinevere a sötétben belopózott Arthur csarnokába,
és én, ki őrt álltam előtte, tisztán hallhattam gyöngyöző nevetését és suttogó beszédüket.
Egész éjjel beszélgettek, s tán többet is tettek egyszerű beszédnél, ki tudhatja? De
beszélni, azt beszélgettek, annyi bizonyos, hiszen ott ácsingóztam az ajtajuk előtt és
aligha tehettem mást, mint hogy őket hallgatom. Némelykor annyira elhalkultak, hogy
szavukat se lehetett érteni, más alkalmakkor tisztán hallottam Arthurt magyarázkodni és
hízelegni, könyörögni és unszolni. Bizonyára szó esett a szerelemről, noha én ezt nem
hallottam, ám azt már sokkal inkább, hogyan beszél Arthur Britanniáról és az álmáról,
mely ide vonzotta Armoricából. Beszélt a szászokról, hogyan terjednek mételyként, melyet
gyökerestől kell kiirtanunk, ha egészséges országot akarunk magunk körül. Háborúról
beszélt, s a szörnyű élvezetről, melyet az okoz számára, ha felpáncélozott csataménjén
lovagolhat a harcba. Csak beszélt, miként hozzám is beszélt Caer Cadarn jégcsipkés
sáncán, leírva a békében élő országot, hol az egyszerű embereknek nem kell attól
rettegnie, hogy hajnalban lándzsások dúlják fel otthonát. Szenvedélyesen beszélt,
szenvedélyre ösztökélve, és Guinevere készségesen hallgatta, beigazolva minden álmát.
Arthur gombolyaggá fonta álmait a jövőről, és a fonal szívébe végérvényesen Guinevere
került orsónak. Szegény Ceinwyn, csak szépségét és ifjúságát kínálhatta, ám Guinevere
felismerte a végtelen magányt Arthur lelkében, és gyógyírt ígért rá. Valamivel hajnal előtt
ment el; a sötét alak átúszott Caer Swsen, bozontos hajában a Hold foglyul esett
s a r l ó j á v a l .
Másnap, eltelvén bűntudattal, Arthur már ott sétált Ceinwyn és testvérbátyja oldalán.
Guinevere új, nehéz aranyból vert láncot viselt aznap, és valamennyien szántuk
Ceinwynt, ám Ceinwyn ártatlan gyermek volt csupán, míg Guinevere érett asszony, és
Arthuron már semmi sem segíthetett.
Ilyen tébolyult a szerelem. Tébolyult, akár Pellinore. Elég tébolyult ahhoz, hogy Arthurt a
Holtak Szigetére kárhoztassa. Minden megszűnt Arthur számára: Britannia, a szászok, a
frissen kovácsolt szövetség, a béke nagyszerű, finoman kiegyensúlyozott és aprólékosan
emelt épülete, melyért azóta küzdött, mióta csak maga mögött hagyta Armoricát, mindezt
magába szippantotta és ízeire szaggatta a forgószél, melyet egy elszegényedett, föld
nélküli, lángoló hajú hercegnő támasztott. Tudta ő jól, mit csinál, ám éppúgy nem tudta
meggátolni magát ebben, miként a Napnak sem tilthatta meg, hogy felkeljen. Megszállottá
lett, róla gondolkodott, róla beszélt, róla álmodott, nem élhetett nélküle, és valahogy,
gyötrelmes kínok árán, így is fenntartotta a látszatot környezete előtt. Folytatódtak hát az
esküvő előkészületei. Tewdric erőfeszítéseit elismerendő a békekötéshez vezető úton, a
házasság helyszínéül Glevumot jelölték, és úgy volt, Arthur utazik el elsőként, hogy
megtegye az előkészületeket. Az esküvőre mindaddig nem kerülhetett sor, míg a Hold
dagadni nem kezdett. Most éppen fogyóban volt, és senki sem kockáztatott volna egy
ilyen fontos alkalmat ily baljós előjel közepette, ám már két hetet kellett csak várni, és
Ceinwyn virágokkal a hajában utazhatott dél felé.
Csakhogy Arthur Guinevere haját viselte nyakában. Keskeny, vörös fonat volt csupán,
melyet gallérja mögé rejtett, ám én mégis észrevettem, mikor egy reggel vizet vittem neki.
Lecsupaszított mellkassal fente borotvakését egy kövön, és vállat vont, mikor észrevette,
hogy megláttam a hajfonatot. – Gondolod, hogy a vörös haj szerencsétlenséget jelent,
Derfel? – kérdezte, látván arckifejezésemet.
– Mindenki így mondja, uram.
– De igaza van-e mindenkinek? – kérdezte a bronztükörtől. – Hogy keményre edzd a kard
acélját, Derfel, ne vízben hűtsd a pengét, de vizeletben, mely megjárta egy vörös hajú fiú
testét. Azt szerencsének tartjuk, nem igaz? És ha szerencsétlen is a vörös haj? – Itt
elhallgatott, kiköpött a kőre, és tovább fente a kést. – A mi feladatunk, Derfel,
megváltoztatni a dolgokat, és nem hagyni őket olyannak, amilyenek. Miért ne tehetnénk
szerencséssé a vörös hajat?
– Te bármit megtehetsz, uram – szóltam boldogtalanul.
Faelsóhajtott. – Remélem, igazad van, Derfel. Nagyon remélem. – A bronztükörre emelte
tekintetét, és megrezzent, amint arcához emelte a kést. – A béke több, mint egy
házasság, Derfel. Meg kell lennie! Nem háborúzhatsz egy asszony miatt. Ha a béke oly
kívánatos, nem adhatod fel, csak mert egy házasság nem történik meg, igazam van?
– Nem tudom, uram – feleltem. Én csak annyit tudtam, hogy uram máris érveit próbálgatja
a fejében, újra és újra elismételve őket, míg hinni nem kezd nekik. Eszét vette a szerelem,
olyannyira, hogy az észak dél lett neki, és a forró jeges. Számomra ismeretlen Arthur vált
belőle; szenvedélyes férfi, akit, nem szégyellem kimondani, saját önzése vakított el.
Arthur túlságosan gyorsan emelkedett fel. Igaz, hogy királyi vérrel az ereiben született, ám
szülői örökségre már nem futotta, ezért tekinthetjük úgy, hogy mindent a maga erejéből
ért el. Büszke is volt erre, s ez abba a meggyőződésbe ringatta, hogy ő mindenkinél
mindent jobban tud, kivéve talán az egy Merlint, és ezt a hitét táplálta az is, hogy tettei
gyakorta egybeestek azzal, amire a legtöbb ember ösztönösen törekedett, amiért is
mindenki nemesnek és körültekintőnek ítélte becsvágyát, ám Caer Swsben ezen
törekvései megütköztek mindazzal, amit mások akartak.
Hagytam borotválkozni, és kiléptem a napfénybe, ahol Agravain fente lándzsája élét. –
Nos? – kérdezte tőlem.
– Nem fogja elvenni Ceinwynt – mondtam. Kívül estünk ugyan a csarnok hallótávolságán,
ám még ha közelebb is állunk, Arthur akkor se hallott volna minket. Éppen énekelt.
Agravain kiköpött. – Azt veszi el, akit el kell vennie – mondta, majd belökte lándzsáját a fű
közé, és megindult Tewdric főhadiszállása felé.
Hogy Gorfyddyd és Cuneglas felfigyeltek-e minderre, nem tudnám megmondani, hisz ők
nem álltak állandó kapcsolatban Arthurral, ahogy mi. Gorfyddyd, ha gyanakodott is,
valószínűleg úgy gondolta, hogy mindez mit sem számít. Kétségkívül úgy hitte, ha hitt
egyáltalán bármit is, hogy Arthur ágyasául fogadja Guinevere-et, és feleségül Ceinwynt.
Rossz modorra vall persze ilyesféle egyezséggel előhozakodni már a menyegző hetében,
ám a rossz modor cseppet sem aggasztotta Powysi Gorfyddydet. Ő maga is nélkülözte a
modorosságot, és jól tudta, miként minden király, hogy a feleségével az ember dinasztiát
alapít, ágyasaival pedig élvezi az örömöket. Saját felesége régóta halott volt már, viszont
rabszolgalányok egész generációi tartották melegen ágyát, és az ő szemében az
elszegényedett Guinevere alig valamivel érhetett többet egy rabszolgánál, s így az
fenyegetést sem jelenthetett szeretett leányára nézve. Cuneglas már mélyebbre látott, és
bizonyos vagyok benne, hogy megszimatolta a bajt, ám oly sok erőfeszítést ölt a békébe,
hogy abban reménykedett, a józan megfontolás félresöpri az útból Arthur megszállott
szenvedélyét. Vagy talán sem Gorfyddyd, sem Cuneglas nem gyanított semmit, hisz
akkor nyilvánvalóan nem engedték volna el Guinevere-t Caer Swsből, bár hogy az
használt volna-e az ügynek fikarcnyit is, csak az istenek a megmondhatói. Agravain úgy
gondolta, hogy az őrület múlandó. Elmondta, hogy Arthur most éppen úgy viselkedik,
ahogyan egyszer korábban is tette. – Egy Ynys Trebes-i lány volt az – mondta Agravain –,
most nem jut eszembe a neve. Mella? Messa? Valami ilyesmi. Aranyos teremtés. Arthur
teljesen megkótyagosodott, úgy loholt a nyomába, mint kutya a dögszekér után. Akkor
még fiatal volt, olyan fiatal, hogy a lány apja is úgy gondolta, soha nem viszi semmire, így
inkább kiköltöztette Mella-Messát Broceliandébe, és hozzáadta egy elöljáróhoz, aki vagy
ötven évvel idősebb volt nála. A lány meghalt szülés közben, de addigra Arthur már régen
túltette magát rajta, és az ilyen dolgok mindig elmúlnak, Derfel. Tewdric majd ver egy kis
értelmet Arthur fejébe, figyeld csak meg.
Tewdric az egész délelőttöt Arthurral bezárkózva töltötte, és lehet, hogy végül tényleg
sikerült neki némi értelmet verni Arthur fejébe, mert az én jó uram a nap hátralévő részére
magába fojtotta szenvedélyét. Egyetlen pillantást sem vetett Guinevere-re, de
kényszerítette magát, hogy féltő gonddal vegye körül Ceinwynt, és azon az estén, talán
Tewdric kedvére, ő és Ceinwyn együtt hallgatták Sansum prédikációját a kis hevenyészett
templomban. Arthur, úgy gondoltam, kedvét lelte az Egérkirály beszédében, mert ezt
követően meghívta Sansumot csarnokába, és kettesben sokáig beszélgettek.
Másnap reggel Arthur komor, fenyegető ábrázattal kelt, és bejelentette, hogy még aznap
reggel valamennyien útra kelünk.
Még ugyanabban az órában, hogy még pontosabb legyek. Még két napig sehová sem
kellett volna mennünk, így Gorfyddydet, Cuneglast és Ceinwynt bizonyára legalább
annyira váratlanul érte a sietség, mint bennünket, ám Arthur meggyőzte őket arról, hogy
több időt igényelnek az előkészületek, és Gorfyddyd is tőle szokatlan nyájassággal
fogadta a mentséget. Cuneglas talán úgy gondolta, Arthur épp most teszi az első
lépéseket afelé, hogy kivonja magét Guinevere bűvköréből, így nem tett ellenvetést,
ehelyett kenyeret, sajtot, mézet és mézsört rendelt az utazásra. Ceinwyn, az édes kis
Ceinwyn, búcsút intett, kezdve velünk, testőrökkel. Valamennyien szerelmesek voltunk
belé, amiért még inkább zokon vettük Arthur tébolyát, bár vajmi kevés eszközünk volt rá,
hogy neheztelésünknek hangot is adjunk. Ceinwyn valamennyiünknek kisebb arany
ajándékokat adott, melyet mindannyian megpróbáltunk visszautasítani, ám ő ragaszkodott
hozzá, hogy elfogadjuk. Szövevényes mintákkal tarkított melltűt kaptam, melyet esetlenül
próbáltam eltolni magamtól, ám ő csak mosolygott és rákulcsolta ujjaimat az aranyra. –
Vigyázz uradra – mondta komolykodva.
– És rád is, úrnőm – válaszoltam buzgón.
Megint elmosolyodott, és Arthurhoz lépett, galagonyavirágos ágacskát nyújtva neki, gyors
és biztonságos utazást kívánva. Arthur kardja övéhez kötötte a virágokat, és megcsókolta
mátkája kezét, mielőtt felszökkent volna Llamrei széles hátára. Cuneglas saját katonáit is
kíséretünkre akarta adni, ám Arthur elutasította a tisztességet. – Minél előbb indulunk,
herceg – mondta –, annál hamarabb rendeződik el boldogságunk.
Ceinwynnek örömet okoztak Arthur szavai, és az örökké szívélyes Cuneglas kinyittatta a
kapukat, Arthur pedig, mint aki elszabadult egy megpróbáltatás elől, vadul kivágtázott
Caer Swsből, keresztül a Severn mély gázlóján. Mi, őrök, gyalogosan követtük, s a folyó
túlsó partján galagonyavirágos ágacskára leltünk. Agravain vette fel az ágat a földről,
hogy legalább ne Ceinwyn találjon rá.
Sansum velünk utazott. Jelenlétére nem kaptunk magyarázatot, noha Agravain feltette,
Tewdric küldte a derék papot, hogy tanácsaival támogassa Arthurt őrületében, melynek
elmúltáért immáron valamennyien imádkoztunk, de mindhiába. Az őrület a legelső
pillanattól fogva reménytelen volt, ahogy Arthur végigtekintett Gorfyddyd csarnokában és
szeme magakadt Guinevere vörös fürtjein. Sagramor néha elmesélt nekünk egy ősi
történetet egy csatáról, mely még a régi világban esett és egy hatalmas, tornyokkal,
palotákkal meg templomokkal ékes városért vívták, az egész sajnálatos esemény pedig
egyetlen asszony miatt kezdődött el, s azért az asszonyért tízezer bronzpáncélos
katonának kellett meghalnia.
A történet nem is tűnt annyira ősinek.
Mert alig kétórányi idő telhetett el, miután magunk mögött hagytuk Caer Swst, amikor egy
magányos erdősávnál, hol egyetlen gazdaházat sem láttunk, csak a meredek dombokat,
sebes patakokat és öles, roppant fatörzseket, a Henis Wyreni Leodegant találtuk az út
mentén. A száműzött király egyetlen szó nélkül kísért végig bennünket egy csapáson,
mely a hatalmas tölgyek gyökerei közt kanyargott, és egy tisztásra vezetett, egy hegyi
csermely felduzzasztott vize mellett. A lombok megsűrűsödtek a kutyatejfűtől és liliomtól,
míg az árnyak közé az utolsó harangvirágok izzó kékje vegyült. Napfényben fürdött a
tisztás, hol primulák, réti zsályák, ebviolák nyíltak, és ahol, ragyogóbban valamennyi
virágnál, Guinevere várakozott krémszínű vászonruhájában. Kankalinszálakat szőtt
ágas-bogas hajába, és magán viselte Arthur aranyláncát, ezüst karkötőjét, s egy lila
pelerint is. E látvány önmagában elég volt, hogy bármely férfinak a torkára forrassza a
szót. Agravain némán szitkozódott.
Arthur levetette magát a lováról, és Guinevere-hez rohant. Felkapta a karjába, és mi
valamennyien hallottuk a lány gyöngyöző kacaját, amint megperdítette. – A virágaim! –
sikoltott Guinevere, fejéhez kapva kezét, Arthur pedig gyengéden letette, majd letérdelt
elé, hogy megcsókolja ruhája szegélyét.
Azután felállt, és felénk fordult. – Sansum!
– Uram?
– Máris összeadhatsz bennünket.
Sansum vonakodott teljesíteni a kérést. Összefonta a karját koszos fekete köntöse előtt,
és felvetette zord egérfejét. – Eljegyezted magad, uram – erősködött megrettenve.
Nemes cselekedetnek gondoltam ezt akkor Sansum részéről, pedig az igazság az, hogy
mindent előre elrendeztek. Sansum nem Tewdric kérésének engedelmeskedve utazott
velünk, de sokkal inkább Arthur kedvéért, és Arthur most dühödten szembesült a pap
pálfordulásával. – Megegyeztünk! – kiáltotta Arthur, és amikor Sansum csak tovább rázta
tonzúrás fejét, Arthur megkapta Excalibur markolatát. – Menten leválasztom csökönyös
fejed a válladról, pap.
– A mártírokat mindig is a zsarnokok önkénye teremti, uram – kiáltott Sansum, térdre
vetve magát a virágos réten, majd előrehajtva fejét, hogy szabaddá tegye szutykos nyakát
a csapás előtt. – Tekints szolgádra! Eljövend a Te országod, ó dicsőséges Krisztus! Áldás
reád! Látom már a mennyeknek nyitott kapuit! Látom már a reám várakozó angyalok
karát! Végy magadhoz Uram Krisztusom, áldott legyen a Te neved! Jövök már! Jövök!
– Hallgass már el, és kelj fel – szólt Arthur csüggedten.
Sansum félénken hunyorogva nézett fel Arthurra. – Megtagadod tőlem a mennyeknek
áldását, ó uram?
– Elmúlt éjjel – szólt Arthur – beleegyeztél abba, hogy összeadj bennünket. Miért
vonakodsz hát?
Sansum vállat vont. – Sokáig vívódtam a lelkiismeretemmel, uram.
Arthur végre megértette, és felsóhajtott. – Mit kívánsz hát cserébe, pap?
– Egy püspökséget – vágta rá Sansum sietősen, felkászálódva a fűről.
– Azt hittem, van valami pápátok, ki püspökségeket oszt – mondta Arthur. – Simplicius?
Ez lenne a neve?
– A legáldottabb és legszentebb Simplicius, soká éljen egészségben – egyezett Sansum
–, de adj nekem csak egyetlen templomot, és egy trónt a templomban, s az emberek
máris püspöknek fognak hívni.
– Egy templom és egy szék? – kérdezte Arthur. – Ez minden?
– És egy kinevezés, Mordred király lelki szolgálójává. Ennek meg kell lennie! Egyetlen és
személyes lelkészévé, érted? Elegendő kincstári javadalommal ahhoz, hogy saját
tiszttartót, ajtónállót, szakácsot és gyertyagyújtogatót alkalmazzak. – Lesöpörte a
fűszálakat fekete köntöséről. – És egy mosónőt is – tette hozzá sietve.
– Ez hát minden? – kérdezte Arthur gúnyosan.
– Egy hely Dumnonia tanácsában – fűzte hozzá Sansum, mintha holmi csekélységet
kérne. – Ez minden.
– Megkapod – mondta Arthur, eleresztve füle mellett a feltételeket. – És most, mit kell
tennünk, hogy végre összeadj bennünket?
Az alkudozás alatt végig Guinevere-et figyeltem. A diadal kifejezése ült arcán, és nem is
csoda, hisz szegény atyja reményeit messze túlhaladva sikerült házasodnia. Atyja,
petyhüdten reszkető szájjal, rémülten figyelte, hogy Sansum esetleg nem lesz hajlandó
végrehajtani a ceremóniát, míg Leodegan mögött pinduri kövér kislány állt, kire ez
alkalommal Guinevere pórázra fogott vadászkutyáit és az elűzött királyi család csekélyke
ládákba csomagolt vagyontárgyait bízták. A kövér lány, mint kiderült, Gwenhwyvach volt,
Guinevere húga. Élt egy fivérük is, bár már régen visszavonult egy szerzetesi otthonba
Strath Clota vad partvidékén, hol különös keresztényi remeték versengtek hajuk
növesztésében, önmaguk sanyargatásában, és a fókáknak szóló prédikációkban.
Kevéske ceremónia kísérte a házasságkötést. Arthur és Guinevere a medvés lobogó alá
állt, míg Sansum kiterjesztett karjaival elébük, hogy görög nyelven elhadarjon néhány
imádságot, majd Leodegan vonta elő kardját és érintette leánya hátát a pengével, hogy
ezután átadja a fegyvert Arthurnak, a leányáról való gondoskodás terhével együtt.
Sansum ezután vizet vett a csermelyből, hogy Arthurra és Guinevere-re fröcskölje,
mondván, ezáltal megszabadultak a világ bűneitől, és befogadtattak az egyházba, mely
ezúton ismeri el frigyüket egynek és feloldhatatlannak, Isten előtt megszenteltnek és
gyermekek nemzésére köttetettnek. Azután sorban hozzánk, katonákhoz fordult, és
követelte, hogy jelentsük ki fennhangon, tanúi voltunk a komor ceremóniának.
Valamennyien megtettük a kijelentést, és Arthur olyan boldog volt, hogy nem hallotta ki a
vonakodást hangunkból. Guinevere viszont annál inkább. Semmi sem kerülhette el
Guinevere figyelmét. – ím – szólt Sansum, amint a nyomorúságos rituálé bevégződött –,
házasok vagytok, uram.
Guinevere felkacagott. Arthur megcsókolta. A lány éppoly magas volt, mint ő, talán egy
kenyérhéjnyival még magasabb is, és bevallom, mialatt őket figyeltem, remekbe szabott
párnak tetszettek a szememben. Tán még ennél is többnek, mert Guinevere egyszerűen
lenyűgözött. Ceinwyn gyönyörű volt, de Guinevere még a napot is elhomályosította
jelenésével. Mi, testőrök, szóhoz sem jutottunk a döbbenettől. Semmit sem tehettünk
urunk tébolyának betetőzése ellen, ám ez a sietség éppúgy tűnt illetlennek a
szemünkben, mint amilyen álnokul hitszegő is volt. Arthurról jól tudtuk, hogy mindig
pillanatnyi elgondolásainak és szenvedélyének nyomására cselekszik, ám még a mi
lélegzetünk is elállt döntésének gyorsaságától. Leodegan viszont majd kibújt a bőréből,
ifjabbik lányával azon kotkodácsolva, miként állnak újfent helyre a család pénzügyei, és
hogy miként verik ki Arthur lovasai az ír bitorló Diwrnachot Henis Wyrenből, hamarabb,
mint bárki képzelné. Arthur meghallotta a hencegést, és gyorsan felé fordult. – Kétlem,
hogy ez lehetséges lenne, atyám – mondta.
– Lehetséges! Persze, hogy lehetséges! – avatkozott közbe Guinevere. – Tedd
menyegzői ajándékommá, uram, hogy visszajuttatod drága atyám királyságát.
Agravain kiköpött helytelenítése jeléül. Guinevere úgy döntött, figyelmére se méltatja a
gesztust, és ehelyett végigsétált az őrök sorfala előtt, és mindannyiunknak adott egy
kankalint fej díszéből, melyet most is hajában viselt. Azután, akár a bitangok az
igazságtétel elől, erőltetett menetben indultunk délnek, hogy elhagyjuk Powys királyságát,
mielőtt Gorfyddyd megtorlása utolérhet bennünket.
A végzet, szokta volt mondani Merlin, megkerülhetetlen. Oly sok minden követte azt az
elkapkodott szertartást, melyet azon az idilli, virágokkal tarkított réten tartottunk, a
csermely mellett. Oly sokan meghaltak. Oly sok szívfájdalom fakadt, oly sok vér és oly sok
könny, mellyel hatalmas folyamot lehetne rekeszteni; mégis, idővel, amint a forgószél,
lecsendesedett, új folyók szakadtak fel, és a könnyek hatalmas óceánban egyesültek,
hogy sokan megfeledkezzenek arról, hogyan is kezdődött minden. Dicsőséges idők
következtek, noha semmi sem lehetett már olyan, mint annak előtte volt, és mindazok
közül, kik megszenvedték azt a napfényben fürdő pillanatot, Arthur szenvedett leginkább.
Ám azon a napon zavartalanul boldog volt. Hazasiettünk.
A házasságkötés híre úgy zengte be Britanniát, akárha az istenek lándzsája csapódott
volna egy pajzsfalnak. A hang eleinte kővé dermesztett mindent, és ebben a nyugodt
időszakban, míg az emberek megpróbálták felmérni a következményeket, követség
érkezett Powysból. Az egyik küldött nem volt más, mint Valerin, a törzsfő, kivel
eljegyezték Guinevere-et. Küzdelemre hívta Arthurt, ám Arthur visszautasította a kihívást,
és amikor Valerin megpróbálta kivonni kardját, nekünk, testőröknek kellett őt
kipenderítenünk Lindinisből. Valerin magas, erőteljes férfiú volt, fekete hajzattal és
szakállal, mélyen ülő szemmel és immáron bezúzott orral. Kínjai rettenetesek voltak, dühe
még azoknál is szörnyűbb, amiért elgáncsolták bosszúját.
Iorweth, a druida vezette Powys küldöttségét, melyet sokkal inkább küldött Cuneglas, mint
Gorfyddyd. Gorfyddyd mézsörtől és dühtől ittasult fejjel őrjöngött, ám fia még mindig nem
adta fel a reményt, hogy békét teremthet katasztrófa helyett. Iorweth, a druida, komor és
megfontolt ember lévén hosszan beszélt Arthurral. A házasság, mint mondta, nem
érvényes, hiszen keresztény pap kötötte, és Britannia istenei nem ismerik el az új vallást.
– Vedd ágyasul Guinevere-et –, buzdította Iorweth Arthurt, és Ceinwynt feleségedül.
– Guinevere a feleségem – hallottuk valamennyien Arthur kiáltását.
Bedwin püspök támogatólag állt Iorweth mellé, ám Bedwin sem bírhatta változtatásra
Arthurt. Még a háború kilátása sem bírhatta változtatásra Arthurt. Maga Iorweth vetette fel
a lehetőséget, mondván, Dumnonia súlyosan megsértette Powyst, és ilyen sértést csak
vérrel lehet tisztára mosni, ha Arthur nem gondolná meg magát. Gwenti Tewdric Conrad
püspököt küldte, békéért esdeklő szavával, könyörögve Arthurnak, hogy tagadja meg
Guinevere-et és házasodjon Ceinwynnel, sőt Conrad azzal sem átallott fenyegetni, hogy
ellenkező esetben Tewdric különbékét köt Powysszal. – Királyom nem fog harcba szállni
Dumnonia ellen – hallottam, amint Conrad biztosította Bedwint, mialatt a két püspök ott
sétált fel s alá a lindinisi villa előtt –, de azért a Henis Wyren-i szajháért se fog harcolni.
– Szajha? – hördült fel Bedwin, megrémülve és elborzadva a szó hallatán.
– Talán nem – engedte meg Conrad. – De egy dolgot elárulok neked, testvérem,
Guinevere még sohasem érzett ostorcsapást a testén. Soha!
Bedwin hitetlenkedve rázta fejét ekkora erélytelenség hallatán Leodegan részéről, majd a
két férfi kisétált a hallótávolságomból. Másnap mind a powysi küldöttség, mind Conrad
püspök hazaindult, és egyik sem vitt jó híreket a tarsolyában.
Ám Arthur hitt benne, hogy idővel beköszönt a boldogság. Nem lesz háború, erősködött,
hisz Gorfyddyd máris elveszítette egyik karját, és nem kockáztatná a másikat. Cuneglas
ép értelme, állította Arthur, a mi garanciánk a békére. Ha lesz is némi morgolódás és
bizalmatlanság, idővel mindez feledésbe merül – mondotta. Úgy gondolta, hogy az ő
boldogsága megfertőzi majd az egész világot.
Munkásokat fogadtak, hogy kitágítsák és felújítsák Lindinis Villáját, alkalmassá téve azt
egy hercegnő számára. Arthur követet küldött Benoici Banhez, kérve egykori urát, hogy
küldjön kőműveseket és vakolómunkásokat, kik tudják, miként állítsák helyre a római
villát. Gyümölcsöst akart, díszkertet, halastavat; meleg vízzel teli medencét akart; udvart
akart, hol a hárfások játszhattak. Arthur földi mennyországot akart teremteni arájának, ám
mások bosszúra szomjúhoztak, és azon a nyáron hírét vehettük, hogy Gwenti Tewdric
találkozott Cuneglasszal, hogy békét kössenek egymással, s hogy e béke részeként
Gwent szabad átvonulást biztosított Powys hadainak a régi római utakon, melyek át- meg
átszelték az országot. És azok az utak egyenest Dumnoniába vezettek.
Lassan vége lett a nyárnak, és a várva várt támadás mégsem következett be. Sagramor
távol tartotta Aelle szászait, míg Arthur fülig szerelmesen töltötte a nyarat. Testőrségének
tagja voltam, így hát nap nap után láttam, miként él. Kardot, pajzsot és lándzsát kellett
volna viselnem, ám legalább oly gyakran, mint amennyire nem, borosflaskákkal és
elemózsiás kosárkákkal voltam leterhelve, mert Guinevere szeretett rejtett tisztásokon és
titkos csermelyek partján étkezni, és nekünk, lándzsásoknak kellett elhordanunk az
ezüsttálakat, ivótülköket, étket és bort a kiválasztott helyre. Guinevere udvarhölgyek
társaságát is maga köré gyűjtötte, és hogy a segítségemre legyen, az én Lunetém is ezek
egyike lett. Lunete kezdetben keserűen szitkozódott, amiért elhagyta coriniumi téglaházát,
ám nem kellett sok idő, hogy belássa, mennyivel fényesebb jövő vár rá Guinevere mellett.
Lunete gyönyörű volt, és Guinevere kijelentette, csakis szép emberekkel s tárgyakkal
hajlandó körülvetetni magát, így hát ő és udvarhölgyei a legfinomabb, arannyal, ezüsttel,
gagáttal és borostyánnal kihányt selymekbe öltözködtek, és Guinevere hárfásokat,
énekeseket, táncosokat fizetett az udvar szórakoztatására. Az erdőben játszadoztak, hol
egymást kergették, és zálogot adtak, ha megszegték Guinevere komplikált szabályainak
valamelyikét. A pénzt az ilyen játszadozásokhoz, miként a lindinisi villa újjáépítésére is,
Leodegan biztosította, kit Arthur házának kincstárnokává neveztek ki. Leodagan váltig
esküdözött, hogy a pénz a bérletekből folyt be, és Arthur hitt apósának, noha mindenki
más hallotta a sötét híreszteléseket, hogy Mordred kincstárában egyre kevesebb az arany
és egyre több Leodegan visszafizetésre vonatkozó értéktelen ígérete. Arthurt láthatóan
mindez mit sem érdekelte. Azon a nyáron megízlelhette a békés Britanniát, még ha
mindez mindenki más számára is a bolondok paradicsomává lett.
Amhar és Loholt is Lindinisbe utazott, noha anyjukat, Ailleannt nem hívta senki. Az ikreket
bemutatták Guinevere-nek, és Arthur, azt hiszem, abban reménykedett, hogy ők is velük
élhetnek abban az oszlopcsarnokon álló palotában, mely szinte a föld alól bújt ki a régi
villa körül. Guinevere egy napig élvezte az ikrek társaságát, majd közölte, hogy a
jelenlétük nyugtalanítja őt. Nem voltak szórakoztatóak. Nem voltak szépek sem, jegyezte
meg, amiként Gwenhwyvach, Guinevere húga sem volt szép, és ha valaki nem volt se
szép, se szórakoztató, nem volt helye Guinevere életében. Emellett, tette hozzá, az ikrek
Arthur régi életéhez tartoznak, és az már a múlté. Nem akarta őket, miként azzal sem
törődött, hogy ennek bejelentését bizalmasan tegye meg. Megérintette Arthur arcát. – Ha
gyermeket akarunk, hercegem, akkor majd csinálunk magunknak.
Guinevere mindig is hercegnek nevezte Arthurt. Eleinte Arthur tiltakozott, hogy ő nem
herceg, ám Guinevere erősködött, hogy ő mégiscsak Uther fia, s mint ilyennek, királyi vér
csörgedezik az ereiben. Arthur, hogy kedvére tegyen, megengedte neki a megszólítást,
ám hamarosan valamennyiünknek így kellett szólítanunk. Guinevere megparancsolta, mi
pedig engedelmeskedtünk.
Soha senki nem szállt vitába Arthurral Amharral és Loholttal kapcsolatban, ám Guinevere
megtette, s így az ikreket nemsoká visszaküldték anyjukhoz Coriniumba. A termés
szegényesre sikeredett abban az évben, mert a késői eső üszkössé tette a gabonát,
feketén és kókadtan hátrahagyva azt a földeken. Szóbeszéd járta, hogy a szászok
termése jobb lett, mert az esők kikerülték földjeiket, így Arthur csapata élén keletnek
indult, túl Dorocobrivisen, hogy fellelje és kifossza terményraktáraikat. Boldog volt, úgy
hiszem, hogy maga mögött hagyhatta a dalokat és a táncokat, mi pedig boldogok voltunk,
hogy újra csapatunk élén tudhattuk, és ünneplős ruhák helyett végre fegyvert foghattunk
kezünkbe. A hadjárat sikeres volt, feltöltöttük Dumnonia készleteit a rabolt terményekkel,
harácsolt arannyal és szász rabszolgákkal. Leodegan, immár mint Dumnonia tanácsának
tagja, azt a feladatot kapta, hogy az ingyen gabonát a királyság minden részébe
eljuttassa, ám szörnyű pletykák keringtek róla, miként adta inkább el, és hogy az ebből
származó arany miként talált utat magának az új házba, melyet Leodegan épített
magának a patak túloldalán, szemben Guinevere palotájával, melyen még meg sem
száradhatott a vakolat.
A téboly néha véget érhet. Az istenek határoznak így, nem az emberek. Arthur egész
nyáron tébolyult volt a szerelemtől, és jó nyarunk volt ez, alantas elfoglaltságaink ellenére
is, mert a mi boldog Arthurunk kegyes és bőkezű urunk volt, ám amint az ősz szelekkel,
esővel és arányló levelekkel söpört végig a földeken, ébredezni látszott nyári álmából.
Még mindig szeretett – az igazat megvallva, nem hiszem, hogy valaha is kiszeretett volna
Guinevere-ből –, ám azon az őszön végre meglátta, micsoda károkat okozott
Britanniának. Béke helyett ingatag fegyverszünet állt be, és ő jól tudta, hogy ez nem
tarthat soká.
Kőriságakat vagdaltunk lándzsanyeleknek, és a kovácsok kunyhói visszhangzani kezdtek
az üllőre sújtó pörölyök csengésétől. Sagramort visszaszólították a szász határvidékről,
hogy közelebb legyen a királyság szívéhez. Arthur hírvivőt küldött Gorfyddyd királyhoz,
elismerve a sérelmet, melyet királyságán és leánya tisztességén ejtett, mentegetőzve
emiatt, ám könyörögve, hogy maradjon meg a törékeny béke Britanniában. Gyöngyökből
és aranyból készített nyakláncot küldött Ceinwynnek, de Gorfyddyd visszajuttatta az
ékszert, a küldönc levágott fejével egyetemben. Hallottuk, hogy Gorfyddyd felhagyott az
ivással, és magához vette a királyság ügyeinek intézését fiától, Cuneglastól. Mindez csak
megerősítette a meggyőződést, hogy nem lesz addig béke, míg a Ceinwynen esett
sérelmet meg nem torolják Powys lándzsái.
Az utazók gyászos hírekkel tértek meg mindenfelől. A tengerentúli urak új ír harcosokat
hoznak tengerparti királyságaikba. A frankok Bretagne peremén vonták össze seregeiket.
Powys termése eleségraktáraikat gazdagítja, és a földműveseket most sarló helyett a
lándzsa forgatására okítják. Cuneglas feleségül vette Elmeti Helleddet, és az északi
ország fiai most Powys sorait felduzzasztani jönnek szövetségesükhöz. Gundleus, Siluria
királya, kardokat és lándzsákat kovácsol királysága mély völgyeiben, míg keletre egyre
több szász hajó köt ki az elfoglalt partszakaszokon.
Arthur magára öltötte halpikkelyes vértjét, mindössze harmadik alkalommal, mióta
megérkezett Britanniába, hogy lovasainak két hadtestével körülvéve megkezdje utazását,
körbe Dumnoniában. Meg akarta mutatni a királyságnak erejét, és azt akarta, hogy az
utazók, kik országunk termékeit eljuttatták határainkon túlra, vitézségének hírét is elvigyék
magukkal. Azután visszatért Lindinisbe, hol szolgálója, Hygwydd, lesúrolta a friss rozsdát
a páncélzat pikkelyeiről.
Az első vereség ősszel köszöntött be. Ragály tombolt Ventában, gyengítve Melwas király
embereit, és Cerdic, az új szász vezér legyőzte a király seregét, s jókora darabot hasított
magának a gazdag folyóparti földekből. Melwas király erősítésért könyörgött, ám Arthur
tudta, hogy most Cerdic a legkisebb gondja. Harci dobok dübörögtek szerte a szászok
tartotta Lloegyrben, és az északi brit királyságokban, így egyetlen lándzsa sem juthatott
Melwasnak. Amellett Cerdicet láthatóan teljesen lefoglalta új szerzeménye, és nem
jelentett további fenyegetést Dumnoniára nézve, így Arthur kényszerűen tudomásul vette
jelenlétét. – Adnunk kell a békének egy esélyt – mondta Arthur a tanácsban.
De nem lett béke.
Késő ősszel, amikor a legtöbb sereg már azt latolgatja, hogy lezsírozza fegyvereit és
elteszi őket a cudar téli hónapokra, Powys hadai megindultak előre. Britanniában kitört a
háború.
HARMADIK RÉSZ
Merlin visszatérte
Igraine szerelemről beszél. Tavasz van itt Dinnewracban, és a Nap erőtlen melegével
elárasztja a kolostort. Bárányok legelésznek a déli lankákon, noha tegnap egy farkas
végzett hármójukkal, és a kapunkig vezető vérnyomot hagyott maga után. Koldusok
gyülekeznek a kapunk előtt, alamizsnáért tartva beteg kezüket, mikor Igraine látogatóba
jön. Az egyik koldus ma reggel elcsente egy bárány kukacoktól hemzsegő maradványait a
felette köröző hollók elől, és éhségében azt marcangolva ült a kapuban, amikor Igraine
m e g é r k e z e t t .
Gyönyörű volt-e Guinevere, ezt kérdi tőlem. Nem, felelem, noha sok asszony elcserélte
volna szépségét Guinevere külsőjéért. Igraine persze azt is tudni szeretné, hogy ő maga
gyönyörű-e, és én biztosítom róla, hogy az bizony, ám ő azt mondja, hogy a tükrök férje
Caerjében túlságosan öregek és kopottak, hogy bizonyosságot nyerhessen általuk. – Hát
nem lenne csodálatos – mondta –, ha olyannak láthatnánk magunkat, mint amilyenek
igazából vagyunk?
– Azt csak az Úr teheti meg – feleltem –, egyedül az Úr.
Összeráncolta az arcát. – Mennyire gyűlölöm, amikor prédikálni kezdesz, Derfel.
Egyáltalán nem illik hozzád. Ha Guinevere nem volt gyönyörű, akkor Arthur miért gyúlt
iránta szerelemre?
– A szerelem nemcsak a szépségé – korholtam.
– Mondtam, hogy az? – kérdezte Igraine ingerülten. – De te azt mondtad, hogy Guinevere
a legelső pillanattól kezdve hatással volt Arthurra, akkor hát a szépsége igézte meg,
n e m ?
– A látása – válaszoltam – füstté változtatta volna bármely férfi vérét.
Ez tetszett Igraine-nek. Elmosolyodott. – így hát gyönyörű volt?
– Kihívta őt maga ellen – feleltem –, és ő azt gondolta, nem érdemli meg a férfi nevet, ha
nem birtokolhatja. És talán az istenek valóban csak játszadoznak velünk – vontam vállat,
képtelenül egyéb indokokat felkutatni. – És amellett – toldottam meg – soha nem
állítottam, hogy nem volt gyönyörű, egyszerűen csak azt, hogy több volt, mint gyönyörű.
Életemben nem láttam hozzá fogható asszonyt.
– Engem is beleértve? – akarta tudni azonnal királynőm.
– Tudod – mondtam –, a látásom sokat romlott a korommal. Felnevetett a kibúvót hallva.
– S Guinevere szerette Arthurt? – kérdezte.
– Azt szerette, amit képviselt – feleltem. – Szerette, hogy ő volt Dumnonia bajnoka, és
szerette, ami akkor volt, mikor elsőként meglátta. Páncélba öltözötten a nagy Arthur, a
fénylő lovag, a hadak ura, Britannia és Armorica legrettegettebb harcosa.
Igraine ujjai közt végigfuttatta fehér köpenye bojtos zsinórját. Elgondolkodott egy ideig. –
Gondolod, hogy én füstté változtatom Bjochvael vérét? – kérdezte végül reménytelen
s ó v á r g á s s a l .
– Éjjelente – mondtam.
– Ó, Derfel – sóhajtotta, és lecsusszant az ablakpárkányról, hogy odasétáljon az ajtóhoz,
ahonnét beláthatta apró csarnokunkat. – Te estél valaha is ehhez fogható szerelembe? –
k é r d e z t e .
– Igen – vallottam meg.
– Ki volt az? – akarta tudni azonnal.
– Nem számít – feleltem.
– De számít! Tudni akarom. Nimue volt az? – kérdezte.
– Nem Nimue volt – állítottam szilárdan. – Nimue egész más volt. Szerettem, de nem tett
vaddá az iránta érzett vágyakozás. Egyszerűen úgy gondoltam, hogy ő végtelenül... – itt
megálltam, hogy a megfelelő szót találjam, és kudarcot vallottam. – Csodálatos volt –
mondtam jobb híján, lesütve szemem, hogy Igraine ne láthassa könnyeimet.
Kivárt egy ideig. – Akkor hát kibe voltál szerelmes? Lunete volt az?
– Nem! Nem!
– Akkor hát? – erősködött.
– Megtudod a maga idejében – feleltem –, ha megérem.
– Persze, hogy megéred. Küldetek neked különleges étkeket a Caerből.
– Melyet az én Sansum uram – mondtam neki, hogy ne vesztegesse hiába idejét – elvesz
tőlem, mint méltatlan kivételt egy egyszerű testvér számára.
– Akkor jöjj és élj a Caerben – mondta buzgón. – Kérlek!
Elmosolyodtam. – A legjobb szívvel megtenném, úrnőm, de sajna, esküt tettem rá, hogy
itt maradok.
– Szegény Derfel! – Visszament az ablakhoz, és figyelte, miként ássa ki a gödröt
Maelgwyn testvér. Vele volt megmaradt novíciusunk, Tudwal testvér is. A másik novícius
lázban elhalt a múlt télen, ám Tudwal még mindig él és megosztja a szenttel cellája
magányát. A szent meg akarja taníttatni a fiúval a betűket, gondolom, főként azért, hogy
felfedje, valóban az evangéliumot fordítom-e le szász nyelvre, noha a fickó nem éppen
elmés, és úgy tűnik, inkább alkalmas az ásásra, mint az olvasásra. Ideje, hogy néhány
valódi tudós is költözzék ide Dinnewracba, mert már a tavaszi nap első erőtlen sugaraira
ismét fellángolt az elkeseredett vita a húsvét időpontjáról, és nem lesz addig
nyugodalmunk, míg pont nem kerül a végére. – Tényleg Sansum adta össze Arthurt és
Guinevere-et? – vágta el Igraine borongós gondolataim fonalát.
– Igen – feleltem –, ő tette.
– És nem egy nagy templomban történt? Harsonákkal kísérve?
Egy tisztáson történt, a patak mellett – feleltem –, vartyogó békákkal és a gát mögött
susogó fűzbarkával.
– Mi az ünnepi csarnokban keltünk egybe – emlékezett Igraine –, és a füsttől csupa könny
lett a szemem. – Vállat vont. – Nos, mit változtattál meg a legutolsó részben? – kérdezte
v á d l ó n .
– Mennyire ragadott el a mesélőkedved?
Megráztam a fejem. – Semennyire.
– És Mordred királlyá kikiáltásakor – kérdezte kiábrándultan – a kardot bizonyosan a kőre
fektette Arthur? Nem döfte bele? Jól emlékszel rá?
– A kőre fektette, esküszöm neked – itt keresztet vetettem magamra –, szentséges
Krisztus urunk vérére, úrnőm.
Vállat vont. – Dafydd ap Gruffud úgyis úgy fordítja a történetet, miként én akarom, és
nekem határozottan tetszik a kőbe szúrt kard ötlete. Örülök viszont, hogy kedvesen
emlékeztél Cuneglasról.
– Jó ember volt – mondtam. No meg persze Igraine férjének nagyapja.
– Ceinwyn valóban olyan szép volt? – kérdezte Igraine.
Bólintottam. – Az volt, valóban. Kék szeme volt.
– Kék szeme! – borzongott meg Igraine a szász külső jellegzetesség hallatán. – És mi
történt a fibulával, amit neked adott?
– Bárcsak tudnám! – hazudtam. Az a melltű még most is a cellámban van, jól elrejtve
Sansum kutakodásai elől. A szent, kit Istenünk bizton minden élő és holt előtt maga mellé
emel, nem engedi, hogy bármiféle értéket magunknál tartsunk. Minden tulajdonunkat az ő
megőrzésére kellett átadnunk, ez a törvény, de én – noha minden egyebemet át is adtam
neki, ideértve, Isten bocsássa meg nekem, magát Hywelbane-t is –, Ceinwyn fibuláját
magamnál tartom. Az arany simára kopott az évek alatt, s mégis, tisztán látom magam
előtt Ceinwynt, amikor a sötétben előhúzom rejtekéről azt a melltűt, és hagyom, hogy a
holdfény a szövevényes minták közt kergetőzzék. Néha – nem, mindig – ajkammal is
megérintem. Micsoda bolond egy vénemberré lettem! Talán egyszer nekiadom a fibulát
Igraine-nek, aki kétségkívül értékelné, de egy darabig még biztosan magamnál tartom,
mert aranya az egyetlen sugárnyi napfény, mely átmelegítheti ezt a fagyos, szürke helyet.
Persze, amint Igraine elolvassa mindezt, tudni fogja, hogy a melltű ma is létezik, de ha
olyan kedves és megértő, mint amilyennek megismertem, akkor engedi megtartani bűnös,
régi életem egyetlen emlékeként.
– Nem szeretem Guinevere-et – mondta Igraine.
– Akkor kudarcot vallottam – feleltem.
– Nagyon keménynek festetted le – mondta Igraine.
Egy ideig nem szóltam, csak figyeltem a bárányok bégetését. – Csodálatosan kedves
tudott lenni – mondtam hosszú szünet után. – Tudta, miként tegye boldogsággá a
bánatot, ám türelmetlen volt a mindennapokban. Olyannak álmodta a világot, melyben
nem fért meg a nyomorúság, az unalom meg a csúf dolgok, és azt akarta, hogy a való
világ is megszabaduljon az ilyen kényelmetlenségektől. Arthur is másnak álmodta a
világot, mint amilyen, ám ő segédkezet nyújtott a nyomorultaknak, és az ő világukat
akarta a miénk képére formálni.
– Ő akarta Camelotot – szólt Igraine ábrándos hangon.
– Mi Dumnoniának neveztük – mondtam kimért ridegséggel. – Meg akarsz fosztani
minden örömtől, Derfel – torkollt le nyersen Igraine, pedig nem volt igazán dühös. – Én
igenis akarom a poéták Camelotját: zöld pázsitot, karcsú tornyokat, hosszú ruhás
udvarhölgyeket, és harcosokat, kik szirmokkal hintik fel útjukat. Kobzosokat akarok, és
kacajt! Hát sohasem volt ilyen?
– Csak egy kicsit – feleltem –, bár nem sok virággal felszórt útra emlékszem. Emlékszem
viszont harcosokra, kik sántítva tértek meg a csatából, néhányuk pedig a hasán csúszva
és zokogva, maga után vonszolva beleit a porban.
– Fejezd be! – kiáltott fel Igraine. – Akkor a bárdok miért nevezik Camelotnak? – tett
p r ó b á r a .
– A poéták mindig is ostobák voltak – feleltem –, mi egyébért is lennének poéták?
– Nem, Derfel! Kellett lennie valami különösnek Camelotban. Mondd el!
– Volt egyvalami – ismertem el. – Arthur igazságot szolgáltatott az országnak.
Igraine a homlokát ráncolta. – Ez minden?
– Több ez, gyermekem – mondtam –, mint amit a legtöbb uralkodó megálmodni képes,
nem is beszélve a megtételéről.
Egyetlen vállrándítással elhessegette a témát. – Guinevere okos asszony volt? –
k é r d e z t e .
– Nagyon is – válaszoltam.
Igraine a kereszttel játszadozott, mit a nyakában viselt. – Beszélj nekem Lancelotról.
– Várj még!
– Mikor jön Merlin?
– Hamarosan.
– Sansum még mindig olyan szörnyen viselkedik?
– A szentnek végzete, hogy halhatatlan lelkünk az ő lelkiismeretét nyomassza. Teszi, amit
tennie kell.
– És valóban térdre hullott és mártíromságért könyörgött, mielőtt összeadta volna Arthurt
és Guinevere-t?
– Igen – feleltem, és nem tudtam megállni mosoly nélkül. Igraine hangosan felnevetett. –
Meg kell kérnem Brochvaelt, hogy csináljon valódi mártírt az Egérkirályból, és téged
tegyen meg Dinnewrac vezetőjéül. Szeretnéd ezt, Derfel testvér?
– Csak egy kis békét szeretnék, hogy folytathassam történetemet – incselkedtem vele.
– Szóval, mi történik azután? – kérdezte Igraine mohón.
Armorica. A tengerentúli föld. A gyönyörű Ynys Trebes, Ban király, Lancelot, Galahad –
és Merlin. Szentséges Uram, micsoda férfiak voltunk mi akkoriban, micsoda napokat
éltünk, micsoda harcokat vívtunk meg, és micsoda álmaink voltak! Armoricában.
Később, sokkalta később, amikor visszanéztünk ezekre az időkre, egyszerűen „sötét
időknek” neveztük ezeket, noha csak vajmi ritkán emlegettük. Arthur gyűlölte, ha azokra a
korai időkre emlékeztették, amikor Guinevere iránt érzett szenvedélye káoszba taszította
az országot. Jegyessége Ceinwynnel olyan volt, akár a finoman kidolgozott melltű, mely
fátyolszövetből való köntöst fog össze, és amikor a tű elvész, az anyag szertefoszlik
nélküle. Arthur magát hibáztatta, ezért nem szeretett beszélni azokról a sötét időkről.
Tewdric egy ideig nem volt hajlandó harcba bocsátkozni egyik oldalon sem. Ő is Arthurt
hibáztatta, amiért elúszott a béke, büntetésként lehetővé téve Gorfyddydnek és
Gundleusnak, hogy hadait keresztülvezesse Gwenten, Dumnonia felé. A szászok keletről
nyomultak előre, az írek csak úgy rajzottak a Nyugati-tenger felől, és mintha ellenségeink
nem lettek volna elegendően, Iscai Cadwy herceg is fellázadt Arthur uralma ellen. Tewdric
egy ideig próbálta távol tartani magát, ám amikor Aelle szászai végigdúlták Tewdric
határvidékét, nem fordulhatott máshoz segítségért, mint hozzánk, dumnoniaiakhoz, és így
végtére belekényszerült a háborúba Arthur oldalán, noha ekkorra Powys és Siluria
lándzsásai segítségének hála elfoglalhatták az Ynys Wydryntől északra fekvő dombságot,
sőt miután Tewdric elkötelezte magát Dumnonia mellett, magát Glevumot is.
Ezekben az években értem igazán férfivá. Rég belezavarodtam már azok számlálásába,
kiket megöltem, s ki tudja, mennyi harcosgyűrűt kovácsolhattam volna. Ragadványnévre
is szert tettem – én lettem Cadarn, ami annyit tesz, „a Hatalmas”. Derfel Cadarn, mindig
józan a csatában, hihetetlenül fürge pengéjével. Idővel Arthur hívott lovasai közé, ám én
szívesebben megmaradtam a szilárd talajon, és imigyen lándzsásnak. Sokat figyeltem
Arthurt akkoriban, és kezdtem megérteni, miként lehet ekkora harcos. Nem csupán
bátorságából táplálkozott, noha bátornak bátor volt, de eszével győzte le ellenségeit.
Hadaink ormótlan egységek voltak, lassan masíroztak és lomhán váltottak irányt
masírozás közben, ám Arthur kis csapatokat kovácsolt belőlük, melyek gyorsan haladtak.
Maga vezette ezeket az embereket, némelyeket gyalogosan, másokat nyeregben, a
hosszú menetelések során, hogy megkerülve az ellenség szárnyát mindig ott bukkanjon
fel, hol a legkevésbé számították. Szerettünk pirkadatkor támadni, amikor az ellenség
még kába volt az előző esti ivászattól, vagy színlelt visszavonulással csalogattuk
magunkkal őket, hogy azután védtelenül maradt szárnyaikba hasítsunk éket. Egy ilyen
csatározásokkal töltött mozgalmas év után, hogy végtére sikerült kivernünk Gorfyddyd és
Gundleus seregeit Glevumból, Arthur kapitánnyá emelt engem, és én kezdtem saját
embereimet fizetni. Két évvel később még a legnagyobb tisztesség is elért, ami csak
harcost érhet: egy ajánlat, hogy szökjek át az ellenség soraiba. Annyi ember közül éppen
Ligessac, Norwenna hitszegő testőrkapitánya beszélt velem Mithras templomában, hol
biztonságban tudhatta életét, és kínált mesés vagyont, ha átallok Gundleus seregébe,
miként ő is tette. Visszautasítottam. Isten látja lelkem, mindig hűséges maradtam
A r t h u r h o z .
Sagramor szintúgy lojális maradt, és ő volt az, aki bevezetett engem Mithras szolgálatába.
Mithras olyan isten volt, kit a rómaiak hoztak el Britanniába, és ő minden bizonnyal
megkedvelte éghajlatunkat, mert mit sem veszített hatalmából. A katonák istenévé vált, és
így egyetlen asszonyt sem lehetett megismertetni az ő rejtelmeivel. Az én beavatásomra
tél vége felé került sor, amikor a katonák egy cseppet fellélegezhetnek. A hegyek közt
történt. Sagramor vitt el egy olyan mély völgybe, ahol még késő délután is a reggeli fagy
tartotta markában a ropogó fűszálakat. Egy barlang szájánál álltunk meg, ahol Sagramor
utasított, hogy tegyem félre fegyvereimet, és vetkőzzem mezítelenre. Ott álltam reszketve,
mialatt a numídiai vastag gyolcsot kötött a szemem elé, és közölte, hogy
engedelmeskednem kell minden utasításának, és ha csak egyszer is meghátrálok vagy
megszólalok, visszakapom ruháimat és fegyvereimet, és dolgavégezetlenül mehetek
h a z a .
A beavatás ostrom az ember érzékei ellen, és hogy ezt túlélhessük, csupán egyetlen
dologra kell figyelnünk: az engedelmességre. Ezért szeretik a katonák annyira Mithrast. A
csata is ostrom érzékeink ellen, mely félelmet ébreszt bennünk, és az engedelmesség az
a vékony fonal, melybe kapaszkodva áthatolhatunk félelmeinken, a túlélés felé. Idővel
sokakat bevezettem Mithras rejtelmeibe, és elég jól sikerült megismernem a dolog
fortélyát, ám első alkalommal, amikor beléptem abba a barlangba, még fogalmam sem
volt róla, milyen megpróbáltatások várnak rám. Amikor elsőként bekísértek az istenség
barlangjába, Sagramor, vagy talán más férfiak is, forgatni kezdtek, körbe-körbe, oly
gyorsan és hevesen, hogy agyamra szédült köd zuhant, majd utasítottak, hogy induljak
egyenesen előre. Füst fojtogatott, de én mentem tovább, követve a sziklás talaj lágy
esését. Egy hang kiáltott rám, hogy álljak meg, egy másik, hogy forduljak, egy harmadik,
hogy térdeljek le. Valami anyagot tettek a számba, én pedig visszahőköltem az emberi
trágya bűzétől, mely teljesen megszédítette a fejem. – Egyél! – csattant fel egy hang, én
pedig kis híján kiköptem mindent, mikor hirtelen ráébredtem, hogy csupán szárított halon
rágódom. Ittam valami epekeserű folyadékot, ami újfent megszédített. Valószínűleg
csattanós maszlag erjesztett leve lehetett, mandragórával vagy légyölő galócával
elegyítve, mert szorosan letapasztott szemem előtt látomások kezdtek rajzani, hatalmas
teremtményekről, kik ráncos szárnyaikkal verdesve rontottak rám, hogy horgas csőrükkel
húsomat marcangolják. Lángnyelvek érintették a bőrömet, leperzselve néhány szőrszálat
karomról és lábamról. Utasítottak, hogy haladjak tovább előre, majd álljak meg, és én
hallottam a hasábfák pattogását és roppant hőséget éreztem magam előtt. A tűz tombolt,
a lángok csupasz bőrömet és férfiasságomat égették, s ekkor egy hang azt parancsolta,
hogy lépjek előre a tűzbe, én pedig engedelmeskedtem, és éreztem, hogy lábam jéghideg
vízbe süpped – amitől kis híján rémülten felkiáltottam, attól félvén, hogy olvadt fémmel teli
medencébe léptem.
Egy kard hegyét tartották férfiasságomhoz, odaszorították, majd parancsolták, hogy lépjek
bele, és amint ezt megtettem, a kard hegye semmivé foszlott. Egyszerű cselfogások ezek,
ám a füvek és gombák, melyeket italomba csempésztek, bőségesen elegendők voltak
ahhoz, hogy csodává nagyítsák fel őket, és mire végigkövettem a kínokkal kövezett
csapást lefelé, a füstös, visszhangos terembe, és ezzel a beavatási ceremónia
csúcspontjához, már szinte révületbe lovalt a rettegés és felizgultság. Egy asztal
magasságú kőtömbhöz kísértek, és kést nyomtak jobb kezembe, majd balomat tenyérrel
lefelé egy meztelen hasra fektették. – Egy gyermek fekszik a kezed alatt, te
nyomorúságos varangy – szólt a hang, és egy kéz addig mozgatta kést tartó jobbomat,
míg a penge a gyermek torkára nem mutatott –, egy ártatlan gyermek, ki nem ártott
senkinek – folytatta a hang –, egy gyermek, kinek minden joga meglenne az életre, és te
mégis megölöd őt. Csapj le rá! – A gyermek hangosan felsikoltott, amint előredöftem a
késsel, s én máris megéreztem a csuklómra és kezemre felfröccsenő meleg vér bűzét. A
has bal tenyerem alatt még utoljára görcsösen megvonaglott, majd mozdulatlanná vált.
Tűz bömbölt a fülembe, füst fojtogatta orrlyukaimat.
Letérdepeltettek, és meleg, émelyítő folyadékot itattak velem, mely csomóssá vált a
torkomban és megkeserítette a gyomromat. Csakis ekkor, amikor azt a tülöknyi bikavért is
leküzdöttem, vették le szemkötőmet, és láttam meg, hogy egy zsenge, borotvált hasú
bárányt öltem meg. Barátok és ellenségek csoportosultak körülöttem, lelkesen üdvözölve
a harcos isten szolgálatában. Titkos társaság tagjává lettem, mely behálózta a néhai
Római Birodalom egészét, sőt néhol annak határain is túlnyúlt; egy titkos társaságé,
melyet nemcsak hogy csatában edzett katonák alkottak, de olyanok is, kik igaz harcosnak
tartották magukat. Mithras szolgálatába lépni hatalmas tisztességnek számított, hiszen a
vallás bármely tagja megtagadhatta egy másik férfi beavatását. Némelyek hadseregeket
vezettek és sohasem választattak ki, míg mások soha nem emelkedtek rangban, és
mégis megbecsült tagok lehettek.
Most, hogy kiválasztott lettem, ruháimat és fegyvereimet elhozták nekem, felöltöztem,
majd megtudtam a titkos szavakat, melyekkel bajtársaimat azonosíthattam a csatában.
Ha azt találtam, hogy Mithras egy másik hívével küzdők, gyorsan s könyörülettel kellett
végeznem vele, ha pedig egy ilyen ember fogságba került, megillette tisztességes
bánásmódom. Azután, a formalitások végeztével, egy másik, roppant barlangba mentünk
át; ezt füstöt okádó fáklyák világították be, és egy hatalmas zsarátnok, mely felett óriási
ökör sült. Tisztességem fényét emelte azok sora, akik eljöttek az ünnepségre. A legtöbb
beavatottnak meg kell elégednie saját bajtársaival, ám Derfel Cadarn, a Hatalmas
tiszteletére mindkét oldal képviseltette magát abban a téli barlangban. Ott volt Gwenti
Agricola, s vele két siluriai ellensége, Ligessac, és egy Nasiens nevű lándzsás, Gundleus
bajnoka. Arthur tucatnyi harcosa jelen volt, saját embereim közül is néhány, sőt még
Bedwin püspök is, Arthur tanácsadója, ki meglehetősen furcsán festett rozsdás
mellvértjében, karddal és a harcosok köpönyegében. – Egykor magam is harcos voltam –
indokolta jelenlétét –, és... mikor is vezettek be? Vagy harminc esztendeje? Jóval azelőtt
persze, hogy magamra vettem volna a kereszt jelét.
– És ez – intettem a barlang felé, hol az ökör levágott fejét háromszögben felállított
lándzsára tűzték, hogy vére a barlang kőpadlózatára csurogjon – nincs vallásod ellenére?
Bedwin vállat vont. – Dehogy nincs – felelte –, de nagyon hiányozna a társaságuk. –
Közelebb hajolt, és lehalkította a hangját. – Ugye Sansum püspöknek nem mondod el,
hogy itt találtál? – Felnevettem a gondolatra, hogy valaha bármit is bizalmasan
megoszthatnék az örökké mérges Sansummal, ki dolgozó méhként döngicsélt
körbe-körbe a háborúba taszított Dumnoniában. Örökkön ellenségeit kárhoztatta, és nem
szerzett egyetlen barátot sem. – Az ifjú Sansum – szólt Bedwin, telitömve száját hússal, s
annak véres levével pettyezve szakállát – mindenáron a helyemet akarja, és azt hiszem,
meg is fogja szerezni.
– Meg fogja? – rendültem meg.
– Mert olyan nagyon akarja – felelt Bedwin –, s mert oly keményen megdolgozik érte.
Szerelmetes Isten, hogy dolgozik az az ember! Tudod, mit fedeztem fel a minap? Nem
tud olvasni! Egyetlen szót se! Mármost, hogy rangidős pap lehessen valaki, muszáj
olvasni tudni, hát mit tesz erre Sansum? Egy rabszolgával felolvastat magának minden
szöveget, és kívülről megtanulja. – Bedwin oldalba bökött, hogy megbizonyosodjék róla,
felfogtam, milyen rendkívüli emlékezettel áldotta meg az Úr Sansumot. – Az egészet
megtanulja kívülről! Zsoltárokat, imádságokat, liturgiát, az apostolok írásait, mindent tud
kívülről! Uramatyám! – rázta a fejét. – Te nem vagy keresztény, igazam van?
– Nem vagyok.
– Meg kellene ezt gondolnod. Nem ajánlhatunk ugyan túl sok földi gyönyörűséget, ám
halálunk utáni életünk minden bizonnyal megéri a változtatást. Nem mintha erről Uthert
valaha is sikerült volna meggyőznöm, bár Arthurral kapcsolatban azért még táplálok némi
r e m é n y t .
Körülnéztem '61 gyülekezeten. – Arthur nincs itt – mondtam csalódottan, amiért uram nem
részese a kultusznak.
– Ő is beavatott – mondta Bedwin.
– Csak nem hisz az istenekben – ismételtem Owain állítását.
Bedwin a fejét rázta. – Arthur hisz. Hogyne hinne egy férfi az Istenben vagy az
istenekben? Gondolod, Arthur azt hiszi, hogy mi magunk teremtettük meg magunkat?
Vagy hogy a világ csak úgy véletlenül jött létre? Arthur nem ostoba, Derfel Cadarn. Arthur
hisz, csak megtartja magának hitét. Ily módon a keresztények úgy tartják, ő is közülük
való, vagy legalábbis az lehetne, a pogányok hasonlóképpen vélekednek, s így
mindketten a legnagyobb készséggel szolgálják. Emlékezz arra is, Derfel, hogy Merlin
szereti Arthurt, pedig Merlin, hidd el nekem, nem szereti a hitetleneket.
– Hiányzik Merlin.
– Valamennyiünknek hiányzik Merlin – szólt Bedwin halkan –, noha vigaszt meríthetünk
távollétéből, hisz nem járna máshol, ha Britanniát a végromlás fenyegetné. Merlin eljő, ha
igazán szükségünk lesz rá.
– Gondolod, hogy most nincs rá szükségünk? – kérdeztem keserűen.
Bedwin megtörölte a szakállát köpenye ujjában, majd nagyot kortyolt borából. – Vannak,
akik azt mondják – fogta vissza a hangját –, hogy jobban ellennénk Arthur nélkül. Hogy
Arthur nélkül békében élhetnénk, ám ha nem lenne Arthur, ugyan ki védené meg
Mordredet? Én? – mosolyodott el a gondolatra. – Gereint? Jó ember ő, jobb sokunknál,
de nem elég okos, képtelen határozni bármiben is, és nem akarja uralni Dumnoniát sem.
A mi emberünk Arthur, vagy senki más, Derfel. Még inkább Arthur vagy Gorfyddyd. És
nincs veszve még a háború. Ellenségeink félik Arthur nevét, és amíg ő él, Dumnonia
biztonságban van. Nem, nem hiszem, hogy már eljött volna Merlin ideje.
A hitszegő Ligessac, a keresztény, ki szintúgy nem látott ellentmondást megvallott hite és
Mithras titkos kultusza között, a lakoma végén keresett fel. Hűvösen viselkedtem
irányában, még ha társam is volt Mithrasban, ám ő ügyet sem vetett
ellenségeskedésemre, és könyökömnél fogva vezetett a barlang egy sötét sarkába. –
Arthur veszíteni fog. Ezt te is tudod, igaz? – kérdezte.
– Nem.
Ligessac kihúzott egy beékelődött húscafatot megmaradt fogai közül. – Még több ember
jön Elmetből, hogy belépjen a háborúba – mondta. – Powys, Elmet és Siluria – ütötte le a
neveket ujjaival is – egyesültek Gwent és Dumnonia ellen. Gorfyddyd lesz a következő
Pendragon. Elébb kiűzzük a szászokat a Rátáétól keletre eső földekről, majd délnek
indulunk és végzünk Dumnoniával is. Két évetek, ha van.
– Az ünnepség a fejedbe szállt, Ligessac – mondtam neki.
– Uram bőkezűen fizeti meg az olyanok szolgálatait, mint te – adta át Ligessac a reá
bízott üzenetet. – Gundleus király nagylelkű ember.
– Mondd hát meg királyodnak – feleltem –, hogy Ynys Wydryn-i Nimue ivókupának fogja
használni a koponyáját, és én magam fogom a rendelkezésére bocsátani. – Otthagytam.
Azon a tavaszon a háború ismét fellángolt, noha kezdetben sokkal kisebb hévvel. Arthur
aranyban fizetett Oengus mac Airemnek, Demetia ír királyának, hogy támadja meg Powys
nyugati részét, és azok a támadások elvonták a seregeket északi határainkról. Arthur
maga vezette csapatát, hogy békét teremtsen Dumnonia nyugati felében, hol Cadwy
független királysággá kiáltotta ki törzsi földjeit, ám mialatt ott járt, Aelle nagy erőkkel
Gereint földjei ellen vonult. Gorfyddyd, miként azt később megtudtuk, éppúgy pénzelte a
szászokat, ahogy mi az íreket, és Powys, úgy tűnt, bölcsebben is fektette be aranyát, mert
a szászok olyan hullámokban özönlöttek az országra, hogy Arthur is visszasietett
nyugatról, ahol Ceit, gyermekkori pajtását hagyta hátra, Cadwy tetovált törzsei ellenében.
Ekkor történt, mikor Aelle szászai azzal fenyegettek, hogy elfoglalják Durocobrivist, mikor
Gwent erői egyszerre hadakoztak Powysszal és az északi szászokkal, és mikor Cadwy
veretlen lázongása új tápot kapott Kernow és Mark király felől, hogy Benoici Ban elküldte
hívó szavát.
Valamennyien tudtuk, hogy Ban király csakis azzal a feltétellel engedte Arthurt
Dumnoniába, hogy rögvest visszatér Armoricába, amint Benoicot veszély fenyegeti. Most,
állította Ban küldötte, Benoicot szörnyű veszedelem fenyegeti, és Ban király ragaszkodott
hozzá, hogy Arthur, eleget téve esküjének, mihamarább visszatérjen.
A hír Durocobrivisben ért utol bennünket. A város egykor virágzó római településnek
számított, fényűző fürdőkkel, márványból emelt törvénykezési csarnokkal, és kiépített
piactérrel, ám mostanra alig volt több elszegényedett határ menti erődnél, arra
kárhoztatva, hogy figyelő tekintetét örökösen keletre, a szászok felé vesse. A város falain
kívül eső épületeket Aelle hadai kivétel nélkül felégették, és ezeket soha többé nem
építették újjá, míg a falak közt az ősi római építmények indultak lassú bomlásnak. Ban
küldönce az egykor magasztos római fürdők boltíves csarnokának maradványai közt ért el
bennünket. Éjszaka volt, tüzek égtek a néhai fürdőmedencék gödreiben, és gomolygó
füstjük a boltíves mennyezet felé tört, hol a szél elkapta és kiszippantotta az apró
ablaknyíláson át. Túl voltunk az esti étkezésen, kört formálva ültünk a hideg kőpadlón,
amikor Arthur bevezette Ban követét a kör közepére, ahol a porba hevenyészett térképet
karcolt fel Dumnoniáról, majd vörös és fehér mozaikdarabkákat szórt szét, így jelezvén
ellenségeink és barátaink elhelyezkedését. Dumnonia piros cserepeit minden oldalról
fehér kövek szorították satuba. Harcoltunk aznap, és Arthur kapott egy lándzsavágást
jobb orcájára – nem volt túl veszedelmes seb, de ahhoz éppen elég, hogy a megalvadt
vér kéregként fedje le vonásait. Sisak nélkül harcolt, állítva, hogy sokkal jobban lát a
fémrostély nélkül, de ha a szász lándzsa csak egy hüvelykkel feljebb tör,
keresztülszaladhatott volna Arthur koponyáján is. Lábon harcolt, miként azt szokás szerint
tette, tartalékolva a lovakat a nehezebb csatákra. Féltucatnyi lovasa így is nyeregbe szállt
minden nappal, ám a legértékesebb, legritkább lovakat mélyen Dumnonia belsejében
tartották, biztonságban az ellenség támadásaitól. Aznap, miután Arthur megsebesült,
maréknyi nehézlovasságunk szétszórta a szászok sorait, megölte a törzsfőt és messze
keletre hátravetette a túlélőket, ám Arthur csodálatos menekülése valamennyiünket
nyugtalanná tett. Ban király küldötte, egy Bleiddig nevű törzsfő, csak tovább fokozta
búskomorságunkat.
– Látod már – kérdezte Arthur Bleiddigtől –, miért nem mehetek? – A vörös és fehér
cserepek felé intett.
– Az eskü az eskü – hajtogatta ridegen Bleiddig.
– Ha a herceg elhagyja Dumnoniát – szólt közbe Gereint herceg –, Dumnonia elesik. –
Gereint testes, kissé ostoba ember volt, ám lojalitásában és őszinteségében senki sem
k é t e l k e d e t t .
Uther unokaöccseként jogot formálhatott volna a trónra, ám sohasem tette ezt, és
mindvégig hűséges maradt Arthurhoz, törvénytelen unokatestvéréhez.
– Inkább Dumnonia essen el, mint Benoic – mondta Bleiddig, és ügyet se vetett a dühödt
morgolódásra, mely szavai nyomán támadt.
– Esküt tettem rá, hogy megoltalmazom Mordredet – mutatott rá Arthur.
– Esküt tettél, hogy megoltalmazod Benoicot – vágta rá Bleiddig, félresöpörve Arthur
ellenvetését. – Hozd hát magaddal a gyermeket.
– Át kell adnom Mordrednek a királyságát – erősködött Arthur. – Ha ő elmegy, a királyság
elveszíti királyát és szívét. Mordred itt marad.
– És ki fenyegeti azzal, hogy elragadja tőle királyságát? – követelte Bleiddig indulatosan a
választ. A benoici törzsfő hatalmas ember volt, nagyon is hasonló Owainhez, s nem
nélkülözte annak nyers erejét sem. – Te! Ha feleségül vetted volna Ceinwynt, most nem
lenne háború! Ha feleségül vetted volna Ceinwynt, nemcsak Dumnonia, de Gwent és
Powys is hadakat küldene, királyomat megsegíteni!
Emberek kiáltoztak és kardok röppentek ki hüvelyükből, ám Arthur csendre intett
mindenkit. Keskeny vérpatak szökött elő a seb behegedt kérge mögül, és iramodott végig
a hosszú, beesett arcon. – Mennyi időnk van – kérdezte Bleiddiget –, mielőtt Benoic
e l e s n e ?
Bleiddig vállat vont. Nyilvánvaló volt, hogy nem tudná megbecsülni a választ, de sejtette,
hogy az idő alig hat hónap, legfeljebb egy év. A frankok, mondta, új hadakat állítottak fel
határaiktól keletre, és Ban egymagában nem győzheti le azokat. Ban saját serege,
bajnoka, Bors vezetésével, az északi határt tartotta, míg azok az emberek, kiket Arthur
hagyott hátra, unokafivére, Culhwch irányítása alatt a déli határokat védték.
Arthur a vörös és fehér cserepekkel tarkított térképre meredt. – Három hónap – mondta –,
és eljövök. Ha tudok! Három hónap. De addig is, Bleiddig, elküldöm neked egyik
válogatott embereimből álló csapatomat.
Bleiddig vitába szállt, azzal érvelve, hogy Arthur esküje Arthur azonnali jelenlétét kívánja
meg Armoricában, ám Arthur nem változtatott elhatározásán. Három hónap múlva, vagy
soha és Bleiddig kényszerűen elfogadta a kompromisszumot.
Arthur intett, hogy menjek vele sétálni az oszlopos udvarra, mely a nagycsarnok mellett
feküdt. Hatalmas fehérítőkádak álltak a kertben, melyek a latrina bűzét árasztották, ám
Arthur láthatóan nemigen volt tudatában ennek. – Isten a tanúm, Derfel – mondta, és én
tudtam, hajszoltsága miatt használta csak az „Isten” szót, noha azonmód kiegyenlítette a
mérleget –, és az istenek a megmondhatói, mennyire nem akarlak elveszíteni, de muszáj
odaküldenem valakit, aki nem fél nekimenni egy pajzsfalnak. Téged kell odaküldenem.
– Herceg... – kezdtem volna.
– Ne szólíts hercegnek – vágott közbe indulatosan. – Nem vagyok herceg. És ne vitatkozz
velem. Mindenki folyton vitatkozik velem. Rajtam kívül, úgy tűnik, mindenki tudja, hogyan
nyerjük meg ezt a háborút. Melwas emberekért sipákol, Tewdricnek északon van rám
szüksége, Cei azt mondja, még száz lándzsást akar, és most Bannek is én kellek! Ha
több pénzt áldozna seregére és kevesebbet poétáira, most nem lenne ekkora bajban!
– Poétáira?
– Ynys Trebes a költők fellegvára – szólt keserűen Arthur, Ban király fővárosára utalva. –
Költők! Lándzsásokra van szükség, nem költőkre. – Megállt, és nekitámaszkodott egy
oszlopnak. Sokkal fáradtabbnak tetszett, mint amilyennek valaha is láttam. – Nem érhetek
el eredményt – mondta –, míg be nem szüntetjük a harcot. Ha csak beszélhetnék
Cuneglasszal, szemtől szembe, akkor még lehetne remény.
– Nem, míg Gorfyddyd él – mondtam.
– Nem, míg Gorfyddyd él – engedte meg, majd elnémult, és én tudtam, hogy Ceinwynen
és Guinevere-en gondolkodik. Holdfény szüremlett keresztül az oszlopcsarnok
mennyezetének résein, hogy ezüstbe burkolja csontos vonásait. Lehunyta a szemét, és
tudtam, hogy magát okolja a háborúért, pedig amit tett, már nem lehetett visszafordítani.
Új békét kellett kovácsolni, ám csak egyetlen ember létezett, aki rákényszeríthette azt a
békét Britanniára, és ez nem volt más, mint Arthur maga. Felnyitotta a szemét, és
elfintorodott. – Mi ez a bűz? – kérdezte, végre felfigyelve rá.
– Itt fehérítik a kelméket, uram – magyaráztam, és a fakádak felé mutattam, melyeket
vizelettel és mosott csirkeürülékkel töltöttek, hogy előállítsák az értékes fehér
vászonanyagot, melyet maga Arthur is annyira kedvelt köpenyeihez.
Arthur máskor bátorítást nyert volna az ipar ily megnyilvánulásától egy oly sebesen
hanyatló városkában, mint Durocobrivis, ám azon az éjjelen csak elhessegette magától a
bűzt, és megérintette a friss vérpatakot orcáján. – Újabb sebhely – szólt bánatosan. –
Hamarosan annyi sebem lesz, mint neked, Derfel.
– Hordanod kellene a sisakodat, uram – mondtam.
– Nem látok rendesen jobbra és balra, ha úgy teszek – vetette el a tanácsot. Eltolta
magát az oszloptól, és intett, hogy tegyünk egy kört az árkádon. – Figyelj ide, Derfel!
Frankok ellen harcolni éppolyan, mintha a szászokkal háborúznál. Valamennyien
germánok, és nincs bennük semmi különös, kivéve, hogy a frankok a szokásos
fegyvereken túl hajítódárdákat is hordoznak magukkal. Az első támadás során tehát
hajtsd le a fejed, azután úgyis meg marad a pajzsfal pajzsfal ellen. Kemény harcosok, de
rengeteget vedelnek, így rendszerint túl lehet járni az eszükön. Éppen ezért küldelek
téged. Fiatal vagy, ám tudsz gondolkodni, amit a legtöbb katonáról sajnos nemigen lehet
elmondani. Sokan azt hiszik, elég alaposan berúgni és összevissza kaszabolni, de így
még senkinek sem sikerült háborút nyernie. – Itt szünetet tartott, és megpróbált elfojtani
egy feltörő ásítást. – Bocsáss meg. Amennyire én tudhatom, Benoic egyáltalán nincs
veszélyben. Ban érzelgős ember – használta keserűen a jelzőt –, és könnyen pánikba
esik, ám ha elveszíti Ynys Trebest, megszakad a szíve és nekem bűntudatban kell
leélnem az életem. Megbízhatsz Culhwchben, érti a dolgát. Bors is jó tehetségű.
– Ám álnok – szólt Sagramor a fehérítőkádak mögötti sűrű árnyak közül. A csarnoktól
követett bennünket, hogy Arthurra vigyázzon.
– Ez méltánytalan – mondta Arthur.
– Álnok – erősködött Sagramor, rideg kimértséggel –, mert Lancelot embere.
Arthur vállat vont. – Lancelot nem könnyű eset – ismerte el. – Ő Ban örököse, és szeret a
maga feje után menni, de ha már erre került a szó, magam sem vagyok különb. –
Elmosolyodott, majd felpillantott rám. – Tudsz írni, igaz?
– Igen, uram. – Elsétáltunk Sagramor mellett, ki megmaradt az árnyékokban, tekintetét le
sem véve Arthurról. Macskák lopakodtak körülöttünk, denevérek rajzottak ki a
nagycsarnok füstös oromzata alól. Képzeletemben megpróbáltam benépesíteni e bűzlő
helyet tógába öltözött rómaiakkal és olajlámpások fényével, de a feladat meghaladta
k é p e s s é g e i m e t .
– Le kell írnod és el kell mondanod mindent, ami csak történik – szólt Arthur –, hogy ne
kelljen egyedül Ban képzeletére támaszkodnom. Hogy van asszonyod?
– Asszonyom? – Elképedtem a kérdésem, s egy pillanatra már azt gondoltam, Arthur
Cannára, a szász rabszolgalányra utal – ki saját dialektusára tanítgatott, mely némiképp
különbözött anyám szász nyelvétől –, ám azután ráébredtem, hogy Arthur bizonyára
Lunetét értette. – Nem hallottam felőle, uram.
– És nem is kérdeztél, igaz? – Derűs kifejezéssel nézett rám, majd felsóhajtott. Lunete
Guinevere-rel élt, ki viszont a messzi Durnovariába ment, hogy elfoglalja Uther régi téli
palotáját. Guinevere nem akarta elhagyni csodálatos új kastélyát Caer Cadarn közelében,
ám Arthur ragaszkodott hozzá, hogy az ország belső részében éljen, biztonságban az
ellenség támadásai elől. – Sansum azt mondja, hogy Guinevere és minden udvarhölgy
Íziszt imádja – mondta Arthur.
– Hogy kit? – kérdeztem.
– Pontosan. – Elmosolyodott. – ízisz idegen istennő, Derfel, saját rejtelmekkel; azt
hiszem, a Holdhoz van valami köze. Legalábbis Sansum ilyeneket mond nekem. Nem
hinném, hogy ismerné a vallást, mégis folyton azt mondja, hogy be kellene tiltanom. Azt
mondja, Ízisz hittitkai elmondhatatlanok, de amikor megkérdezem, hogy mégis milyenek,
maga se tudja. Vagy nem beszél róluk. Te nem hallottál semmit?
– Semmit, uram.
– Persze... – mondta Arthur, túlságosan is kényszeredetten. – Ha Guinevere enyhülést
talál benne, akkor egyébként sem lehet olyan borzalmas. Aggódom miatta. Oly sokat
ígértem neki, tudod, és mégsem kap tőlem semmit. Vissza akarom helyezni atyját a
trónjára, és meg is teszem, noha sokkal tovább fog tartani, mint gondoltam.
– Harcolni akarsz Diwrnach ellen? – kérdeztem, elszörnyedve a felvetésen.
– Ő is csak egy ember, Derfel, és meg lehet ölni. Egy napon meg is tesszük. –
Visszafordult a csarnok felé. – Délnek mégy. Nem nélkülözhetek többet hatvan embernél
– Isten rá a tanúm, mily keveset fognak érni, ha Ban tényleg bajban van; vidd át őket a
tengeren, Derfel, és állj Culhwch szolgálatába. Talán utazhatnál Durnovarián keresztül is.
Hogy hírt vigyél az én drága Guinevere-emnek.
– Igen, uram – mondtam.
– Reád bízok valami ajándékot a számára. Talán azt az ékköves nyakéket, amit a szász
vezér viselt. Szerinted tetszene neki? – Nyugtalanság csendült hangjában.
– Bármely asszonynak tetszene – feleltem. A nyakék igazi szász munka volt, durván
metszett és súlyos, ám mégis gyönyörű. Vert aranylapokból lett összerakva, melyekbe a
Nap sugarait idéző mintákat metszettek, és a közepükbe egy-egy drágakövet illesztettek.
– Jó! Vidd el Durnovariába a kedvemért, Derfel, azután menj, és mentsd meg Benoicot.
– Ha tudom – szóltam komoran.
– Ha tudod – visszhangozta Arthur. – Hogy ne lehessen bűntudatom. – Az utolsó
szavakat csendesen ejtette, majd csizmájával félrerúgott egy cseréptöredéket, mely
végigszánkázott a köveken és megriasztott egy macskát, ki a hátát görbítette és fújni
kezdett ránk. – Három évvel ezelőtt – mondta halkan –, minden olyan könnyűnek tűnt.
Ám akkor jött Guinevere.
Másnap, hatvan emberemmel, délnek indultam.
– Azért küldött, hogy kémkedj utánam? – érdeklődött Guinevere mosolyogva.
– Nem, úrnőm.
– Drága Derfel – csúfolódott –, te épp olyan vagy, mint a férjem.
Ez meglepett. – Olyan vagyok?
– Igen, Derfel, olyan vagy. Csak ő sokkal eszesebb. Tetszik ez a hely? – Széles
karmozdulattal körbemutatott az udvaron.
– Csodálatos – feleltem. A villa Durnovariában, miként az természetes, római volt, noha a
maga idejében Uther urunk téli otthonaként szolgált. Isten tudja csak, milyen állapotban
lehetett, amikor még ő lakott itt, ám Guinevere-nek sikerült visszaállítani valamennyit
eredeti pompájából. Az udvart oszlopsor vette körül, akár durocobrivisi társát, de itt
valamennyi tetőcserép a helyén volt, és valamennyi oszlopot fehérre meszeltek.
Guinevere jelképe, a holdsarlóval koronázott szarvasbika, mintázattá szőve tarkította az
árkádsor festett falait. A szarvasbika eredetileg atyjáé volt, a holdsarlót már ő maga adta
hozzá, és a minták körtánca valóban emelte a hely pompáját. Fehér rózsák növekedtek
ágyaikban, melyek közt apró kerámiakockákkal kirakott keskeny vízcsatornák vezettek.
Két vadászsólyom '6Buporgott ülőrúdján, csuklyába bújtatott fejük meg-megrezzent, amint
körbesétáltunk a római árkádon. Szobrok magasodtak az udvaron, csupa mezítelen férfi
és nő, míg az oszlopsor alatt, a talpazatokon virágfüzérekkel megkoronázott bronzfejek
büszkélkedtek. A súlyos szász nyakék, melyet Arthurtól hoztam, most ott függött az egyik
ilyen bronzfő nyakában. Guinevere eljátszadozott vele néhány pillanatig, majd
összeráncolta a homlokát. – Ormótlan munka, igaz-e? – kérdezte.
– Arthur herceg gyönyörűnek gondolja, úrnőm, méltónak szépségedhez.
– Drága Arthur – szólt gondtalanul, majd kiválasztotta egy mogorva férfiú bronzszobrát, és
a nyaka köré fonta a vert arany nyakéket. – Ez sokat javít rajtad – mondta a bronzfőnek. –
Gorfyddydnek nevezem. Éppen úgy néz ki, mint Gorfyddyd, nem találod?
– De igen, úrnőm. – A buszt valóban birtokolt egy keveset Gorfyddyd vonásainak
k e s e r ű s é g é b ő l .
– Gorfyddyd nem más, mint egy vadállat – szólt Guinevere. – Megpróbálta elvenni
s z ü z e s s é g e m e t .
– Ezt tette? – sikerült kinyögnöm, felülkerekedve első döbbenetemen.
– Próbálta, de nem tudta – mondta ádázan. – Részeg volt. Teljesen összenyálazott. Csak
úgy úsztam a nyálában, egészen idáig. – Végigsimított a mellén. Egyszerű fehér
vászoninget viselt, mely nyílegyenes redőkben hullott le a vállától egészen a lábfejéig. A
kelme lélegzetelállítóan drága lehetett, hisz az anyag oly kínzóan fátyolvékony volt, hogy
ha rámeredtem, amit próbáltam nem tenni, láthatóvá lett előttem még meztelensége is. A
holdsarló koronázta szarvasbika aranyba metszett képe függött a nyakában, fülében
aranyba foglalt borostyáncseppek, míg bal kezén egy Arthur medvéjével megkoronázott
gyűrűt viselt, melybe a szerelmesek keresztjét is belekarcolták. – Csak nyálzott és
nyálzott – folytatta látható élvezettel –, s amikor befejezte, jobban mondva feladta a
kísérletezést az elkezdésre, amiatt kezdett zokogni, hogy mennyire szeretne megtenni
királynőjének, és hogy én lehetnék Britannia leggazdagabb királynéja. Elmentem hát
Iorwethhez, és talizmánt kértem a nem kívánt szerelem ellen. Persze nem mondtam meg
neki, hogy a királyról van szó, bár valószínűleg az sem számított volna, ha megmondom,
mert Iorweth bármit megtesz, ha szépen rámosolyogsz, így hát megcsinálta a talizmánt,
én pedig eltemettem, majd rávettem atyámat, hogy mondja azt Gorfyddydnek, halálos
talizmánt ástam el annak a férfinak a leánya ellen, ki megpróbált megerőszakolni.
Gorfyddyd persze tudta, kire gondolok, és amiért annyira imádta azt a bárgyú kis
Ceinwynt, hát attól fogva elkerült. – Felnevetett. – A férfiak olyan ostobák!
– De nem Arthur herceg – szóltam szilajul, de azért vigyázva, hogy a Guinevere által
megkövetelt címet használjam.
– Ostoba, ami az ékszereket illeti – vágta rá mogorván, és ez után kérdezte, hogy Arthur
kémkedni küldött-e engem hozzá.
Az oszlopos folyosón sétáltunk. Magunkban voltunk. Egy Lanval nevű harcos volt a
hercegnő testőrségének parancsnoka, ki benn akarta hagyni az embereit a kertben, ám
Guinevere ragaszkodott hozzá, hogy távozzanak. – Csak hadd pletykálkodjanak rólunk –
kiáltott boldogan, majd elkomorodott. – Néha azt gondolom, hogy Lanval is csak utánam
k é m k e d i k .
– Lanval csupán vigyáz rád, úrnőm – mondtam neki –, hisz a te biztonságodtól függ
Arthur urunk boldogsága, az ő boldogságától pedig az egész királyság sorsa.
– Ez kedves volt, Derfel. Tetszett. – Árnyalatnyit még mindig csúfolódott velem. Tovább
sétáltunk. Egy vízbe áztatott rózsaszirmokkal teli tál bódító illatokat árasztott az oszlopsor
alatt, mely kellemes hűvösséget ígért a forró napon. – Akarod látni Lunetét? – kérdezte
Guinevere hirtelen.
– Kétlem, hogy ő látni kívánna engem.
– Talán nem akar. De ti nem vagytok házasok, igaz-e?
– Nem, úrnőm, sosem házasodtunk össze.
– Akkor meg nem számít, igaz? – kérdezte, noha hogy mi nem számít, azt nem mondta
el, én pedig nem kérdeztem. – Látni akartalak, Derfel – szólt Guinevere komolyan.
– Ez hízelgő a számomra, úrnőm – feleltem.
– Egyre szebbek és szebbek a szavaid! – Tapsikolt kezével, majd elfintorította az orrát. –
Mondd csak, Derfel, szoktál te mosdani?
Elpirultam. – Igen, úrnőm.
– Bőrtől, vértől, verítéktől és portól bűzlesz. Ez lehetne egészen kellemes aroma is, de
nem egy ilyen napon. Ma túl meleg van. Szeretnéd, ha a hölgyeim megfürdetnének?
Római módra csinálják, jó sok izzasztással és dörzsöléssel. Meglehetősen kimerítő.
Határozottan tettem egy lépést, hogy távolabb kerüljek tőle. – Majd keresek egy patakot,
ú r n ő m .
– Valóban találkozni akartam veled – folytatta. Odalépett hozzám, és még a karját is az
enyémbe fűzte. – Mesélj nekem Nimuéról.
– Nimuéról? – Meglepett a kérés.
– Tényleg tud varázsolni? – érdeklődött Guinevere buzgón. A hercegnő éppoly magas
volt, mint jómagam, és arcát, azt a varázslatos arcot, alig valami választotta el az
enyémtől. Guinevere közelsége túláradó volt, akár az érzékek zavarodottsága Mithras
italának nyomában. Vörös hajzuhataga parfümtől illatozott, hatalmas, zöld szemét
lámpakorommal elegyített mézgával húzta ki, amitől az csak még hatalmasabbnak
tetszett. – Tud varázsolni? – kérdezte Guinevere újból.
– Úgy hiszem.
– Hiszed! – Ellépett tőlem, csalódást mutatva. – Csak hiszed? A sebhely bal tenyeremen
lüktetni kezdett, és én nem tudtam, mit is mondhatnék.
Guinevere felnevetett. – Mondd el az igazat, Derfel! Tudnom kell! – Újra belém karolt, és
sétálni kezdtünk az árkád árnyékában. – Az a borzalmas ember, Sansum püspök,
mindannyiunkat kereszténnyé próbál tenni, és nagyon elegem van belőle! Azt akarja,
hogy egyfolytában bűntudatot érezzünk, és én hiába mondom, hogy nincs miért
bűntudatot éreznem, a keresztények egyre erősödnek. Még egy új templomot is építenek
maguknak! Nem, annál szörnyűbb dolgot is cselekszenek. Jöjj! – Hirtelen indulatnak
engedelmeskedve elfordult, és összeütötte a kezét. Rabszolgák szaladtak be az udvarra,
és Guinevere megparancsolta, hogy hozzanak neki köpenyt és kutyákat. – Mutatok neked
valamit, Derfel, hogy saját szemeddel is lásd, mit művel az a szánalmas kisember a
k i r á l y s á g u n k k a l .
Maga köré kanyarított egy mályvaszín köpenyt, hogy elrejtse a vékony alsóinget, majd
pórázon megkapta a vadászkopókat, amik ott lihegtek az oldalánál, éles fogaik között
kilógó hosszú nyelvükkel. A villa kapui kitárultak, és két rabszolgával, valamint Lanval
őreinek egy kapkodva alakzatba rendeződött csoportjával a nyomunkban lesiettünk
Durnovaria főutcájára, melyet széles kövekkel tetszetősre burkoltak, és árkokkal is
elláttak, hogy az esővizet a várostól keletre csörgedező kisebb folyóba juttassák. A
megnyitott portállal büszkélkedő boltok roskadoztak az áruktól; egyikben lábbeliket,
másikban sót kínáltak, majd egy mészárszék következett, utána fazekasműhely. Néhány
ház ugyan összeomlott, de legtöbbjük jó állapotban volt, talán mert Mordred és Guinevere
jelenléte új lökést adott a város fejlődésének. Itt is voltak persze koldusok, kik közel
csoszogtak hozzánk csonkjaikon, megkockáztatva őreink csapásait is, csakhogy a
rézpénzekhez jussanak, melyeket Guinevere rabszolgái szórtak közébük. Maga
Guinevere, kibontott vörös hajával, úgy vágtázott végig a domboldalon, hogy alig vetett
egyetlen pillantást a sokadalomra, mely felbukkanása nyomán összesereglett. – Látod azt
a házat? – mutatott Guinevere egy kedves, kétszintes házra az utca északi felén. – Ott él
Nabur, s ott fingik és okádik a mi kis királyunk. – Megborzongott. – Mordred ritka
kellemetlen gyermek. Sántít, és egyfolytában sír valamiért. Figyelj csak! Hallod? –
Valóban hallottam egy gyermeket jajveszékelni, de hogy Mordred volt-e az, vagy egy
másik kisgyermek, meg nem mondtam volna. – Gyere csak ide – utasított Guinevere, és
átfurakodott a kisebb tömegen, kik az utca két feléről bámultak felénk, hogy
felkapaszkodjon egy halom tört kőkockára, melyek Nabur kedves háza mellett hevertek.
Követtem őt, hogy láthassam, egy építkezéshez értünk, vagy még inkább egy olyan
helyre, hol lerontottak egy régi épületet, hogy a romjain újat emeljenek. Az épület, melyet
ily módon pusztulásra kárhoztattak, egy római templom volt. – Itt imádkozhattak az
emberek Mercuriushoz – szólt Guinevere –, ám ehelyett most be kell érniük egy halott ács
szánalmas szentélyével. Hogyan lenne képes egy halott ács jó terméssel biztatni
bennünket, ezt mondd meg! – Ezen utolsó, látszólag nekem szóló szavak elég hangosra
sikeredtek ahhoz, hogy megzavarják a tucatnyi keresztényt, kik az új templomon
ügyködtek. Néhányan köveket fektettek, mások bárdjaikkal nagyolták az ajtókereteket,
míg megint mások a régi falakat rontották le, imigyen termelve alapanyagot az újakhoz. –
Ha az ácsotok megelégedett egy nyomorúságos kunyhóval – szólt Guinevere messze
zengő hangon –, nektek miért nem volt elég a régi épület? Ezt kérdeztem Sansumtól, erre
azt felelte, hogy az ő drágalátos keresztényeinek így nem kell belélegeznie ugyanazt a
levegőt, amit egykor a pogányoknak. Értelmetlen meggyőződésében elpusztít minden
ősit, mi művészi tökéllyel készült, hogy összehányja ezeket az ocsmány építményeket,
rosszul illeszkedő köveivel, nélkülözve minden szépséget! – Kiköpött a porba, hogy távol
tartsa magától a gonoszt. – Azt mondja, hogy ez leend Mordred kápolnája. Te elhiszed
neki? Elszánta rá magát, hogy nyafogó keresztényt nevel abból a torzszülöttből, és ebben
a rút tákolmányban akarja ezt véghezvinni.
– Kedves úrnőm! – Maga Sansum püspök tűnt fel az egyik új falazat mögül, mely valóban
tákolmánynak tetszett az ősi templom gondosan felrakott köveihez képest. Sansum
fekete szerzetesi ruháját viselte, melyet, miként torzúrázott koponyáját, fehérre festett a
kőpor. – Micsoda felmérhetetlen tisztesség számunkra, hogy felséges jelenléteddel
megtisztelsz bennünket, úrnőm – mondta, Guinevere előtt hajbókolva.
– Én aztán nem tisztellek meg téged, te féreg. Azért jöttem, hogy megmutassam
Derfelnek, micsoda szörnyűségeket művelsz. Hogyan tudsz ájtatoskodni egy ilyenben? –
mutatott szét a félig kész templomon. – Ezzel az erővel átépíthettél volna egy tehénistállót
i s !
– A mi drága Urunk istállóban született, úrnőm, így hát örvendezik a szívem, ha szerény
templomunk erre emlékeztet téged. – Újra meghajolt Guinevere előtt. Néhány munkás
összegyűlt az újsütetű építmény túlsó végében, és belekezdett egy szent énekbe, hogy
távol tartsa magától a gonoszt, melyet a pogány lények jelenléte támasztott.
– Tényleg egyre inkább olyan, mint egy tehénistálló – szólt Guinevere nyersen, majd
eltolakodott a pap mellett, és a törmelékkel megszórt kőpadlón a fakunyhóhoz sietett,
mely Nabur kőből és téglából emelt házának támaszkodott. Elengedte a kutyákat is, hogy
szabadon kószálhassanak. – Hol van az a szobor, Sansum? – vetette hátra a kérdést
válla felett, amint berúgta a viskó ajtaját.
– Fájdalom, drága úrnőm, noha megpróbáltam megőrizni a számodra, szentséges urunk
megparancsolta, hogy olvasszuk be. A szegények végett, ugye te is megérted?
Guinevere ádáz haraggal pördült a püspök felé. – Bronz! Ugyan mire használnák a
szegények a bronzot? Meg tudják talán enni? – Felém fordult. – Mercurius szobra, Derfel,
teljes életnagyságban s gyönyörűen megmunkálva. Gyönyörűen! Római munka, nem brit,
és örökre eltűnt, beolvasztották egy keresztény kohóban, csak mert ezek az emberek –
fordult leplezetlen gyűlölettel az arcán Sansumhoz – ki nem állhatják a szépséget. Téged
megrémít a szépség. Olyan vagy, mint egy dögféreg, ki nem is sejti, milyen magasztos
állat tetemén rágódik. – Bekukkantott a kunyhóba, hol Sansum szemmel láthatóan az
értékesebb tárgyakat tartotta, melyekre a templom maradványai közt bukkant. Egy apró
szobrocskával a kezében tűnt fel, melyet odalökött az egyik őrnek. – Nem valami sok –
mondta –, de legalább ez megmenekül ennek a tehénistállóban született ács tetűnek a
mocskos kezéből.
Sansum az őt ért válogatott sértések ellenére még mindig szélesen mosolyogva azután
érdeklődött, miként mennek a harcok északon. – Lassan győzedelmeskedünk – feleltem.
– Mondd meg uradnak, Arthur hercegnek, hogy imádkozom érte.
– Inkább az ellenségeiért imádkoznál, te varangy – förmedt rá Guinevere –, talán akkor
gyorsabban nyerne. – A két kutyára meredt, melyek éppen az új templom falainál
végezték dolgukat. – A múlt hónapban Cadwy fosztogatott errefelé – mondta nekem –, és
közel ért hozzánk.
– Megmenekültünk, Istennek legyen hála – tette hozzá Sansum jámborán.
– Nem is neked, te nyomorult féreg – sziszegte Guinevere. – A keresztények
hanyatt-homlok menekültek. Felkapták a szoknyáikat, úgy rohantak keletnek. Mi, többiek,
itt maradtunk, és Lanval, legyen hála az isteneknek, elkergette Cadwyt. – Az új templom
felé köpött. – A maga idejében – mondta – megszabadulunk ellenségeinktől, és amikor ez
megtörténik, Derfel, lerontom ezt a tehénistállót, és olyan templomot építek ide, amilyen
illik egy valódi istenhez.
– Íziszhez? – érdeklődött Sansum alattomosan.
– Vigyázz – figyelmeztette Guinevere –, mert az én istennőm uralja az éjszakát, varangy,
és már csak szórakozásból is ízekre szedheti a lelkedet. Bár csakis az istenek tudják, mi
hasznára lehet a te szánalmas lelked bárkinek is. Jöjj, Derfel!
Visszahívtuk a két vadászebet, és felvágtáztunk a dombra. Guinevere rázkódott a dühtől.
– Látod már, mit művel? Lepusztít mindent, ami ősi! És miért? Hogy ránk kényszerítse a
szánalmas kis babonáit. Miért nem hagyja békében élni a múltat? Mit érdekel bennünket,
ha az ostobák egy ácsot akarnak imádni, amíg ők is békében hagynak bennünket
hitünkben? Minél több az isten, annál jobb, én azt mondom. Miért kell ahhoz elpusztítani
más isteneket, hogy a mienket magasztaljuk? Ennek semmi értelme.
– Ki azaz Ízisz? – kérdeztem tőle, amint befordultunk a villa kapujához.
Derűs pillantást vetett rám. – Ezt szeretné hát megtudni drága férjem?
– Igen – válaszoltam.
Felkacagott. – Jól van, Derfel. Az igazság mindig olyan meglepő. Tehát férjem végtére is
istennőm miatt aggódik?
– Aggódik – szóltam –, mert Sansum aggodalommal töltötte el a szívét.
Lerázta magáról az úti köpenyt, s hagyta az udvar kövezetére hullani, ahonnét egy
rabszolga gyorsan felkapta. – Mondd el Arthurnak, hogy nincs miért aggódnia. Kételkedik
tán gyengéd érzelmeimben is?
– Imád téged – feleltem taktikusan.
– Miként én is őt – mosolygott rám. – Mondd ezt el neki, Derfel – tette hozzá meleg
h a n g o n .
– Úgy teszek, úrnőm.
– És mondd el neki azt is, hogy nincs miért aggódnia Ízisszel kapcsolatban sem. –
Hirtelen támadt sugallatra megmarkolta a kezem. – Jöjj – mondta éppen úgy, mint amikor
az új keresztény szentélyhez kísért, ám most az udvaron vezetett keresztül, átugrálva a
keskeny vízfolyókat, míg egy apró ajtóhoz nem értünk, melyet a távoli árkád alá
süllyesztettek be. – Ez hát – szólt, elengedve kezem, és kitárva az ajtót –, Ízisz szentélye,
mely annyira aggasztja uramat.
Habozni kezdtem. – Férfiak is beléphetnek?
– Nappal igen. Ám éjszaka? Semmi szín alatt. – Bekukkantott az ajtón és félrevont egy
súlyos függönyt. Követtem, átfurakodva a függönyön, hogy egy világtalan, koromsötét
helyiségben találjam magam. – Maradj, ahol vagy – figyelmeztetett, és először azt
gondoltam, Ízisz valamely szabályának engedelmeskedem, ám amint szemem
hozzászokott a sűrű félhomályhoz, láttam, hogy azért állított meg, nehogy belelépjek a
vízzel teli medencébe, melyet a kőpadlóba süllyesztettek. A szentélyt csupán annyi fény
világította meg, amennyi átszüremlett a függöny résén, bár mialatt várakoztam, egyre
inkább érezni kezdtem, hogy afféle szürkés fény áradt szét a szentély túlsó végéből.
Azután megláttam, hogy Guinevere réteg réteg után csupaszítja le a falakat a fekete
kelméktől, melyek mindegyikét falikarokra szerelt rudak tartották, és amelyeket olyan
sűrűre szőttek, hogy a fény ne hatolhasson át a szálaik között. A faliszőnyegek mögött
ablakredőnyök sorakoztak, melyeket kitárva Guinevere most beengedte a kinti Nap
tündöklő fényét.
– Íme hát – mondta, megállva a nagy, boltíves ablak egyik felén – a rejtelmek! – imitálta
Sansum félelmét, bár az igazat megvallva, a helyiség valóban félelmetesnek tűnt, hiszen
teljes egészében fekete volt. A padlózatot fekete kövekkel rakták ki, a falakat és a
boltozatos mennyezetet kátránnyal festették. A fekete padló közepét fekete vizű sekély
medence foglalta el, és mögötte, a medence és a megnyílt ablak közt félúton, kőből
faragott fekete trónus magasodott.
– Szóval, mit gondolsz, Derfel? – kérdezett Guinevere.
– Nem látok istennőt – szóltam, Ízisz szobra után kutatva.
– A Holddal jő el – mondta Guinevere, és én megpróbáltam magam elé képzelni a
teliholdat, amint fénye beszüremlik azon az ablakon, hogy megcsillanjon a medence
tükrén, és izzásával kitöltse a fekete falak éjsötét árnyékát. – Beszélj nekem Nimuéról –
rendelkezett Guinevere –, és én beszélek íziszről.
– Nimue Merlin papnője – mondtam, s hangom visszapattant a feketére festett kövekről –,
és Merlinnel együtt titkok kutatója.
– Miféle titkok azok?
– Az ősi istenek titkai, úrnőm.
Összeráncolta a homlokát. – De hát miként bukkanhatna ily titkok nyomára? Úgy hiszem,
a régi druidák nem írtak le semmit sem. Tiltott volt számukra az írás, nem így van?
– De igen, úrnőm, ám Merlin mindezek ellenére kutatja titkaikat.
Guinevere bólintott. – Mindig tudtam, hogy elvesztegettük a tudást. Hogy Merlin
bukkanjon rá? Legyen! Legalább nyugtunk lesz attól a bűzhödt varangy Sansumtól. –
Odalépett az ablakhoz, s végigtekintett Durnovaria cserepes-zsúpfedeles tetőin, túl a
keleti sáncokon, majd az egykori amfiteátrum gyommal benőtt romjain, Mai Dun roppant
földfala felé, mely már a horizontot ostromolta. Fehér bárányfelhők tornyosultak a kék
égbolton, ám amitől még a lélegzetem is megszorult a torkomban, az a napfény volt, mely
úgy áramlott át Guinevere fehér vászonruháján, mintha uram asszonya, Henis Wyren
hercegnője, teljesen mezítelen lett volna, és ezekben a pillanatokban, a fülemben doboló
vérrel, elmondhatatlanul féltékeny voltam uramra. Tudatában lehetett vajon Guinevere a
napfény álnokságának? Úgy gondolom, nem, de meglehet, hogy tévedtem. A hátát
mutatta felém, majd hirtelen félig elfordult, hogy rám nézhessen. – Lunete is varázsló?
– Nem, úrnőm – válaszoltam.
– Csak tanult valami Nimuétól, nem?
– Nem – feleltem. – Őt sohasem engedték Merlin kamráiba.
Nem is mutatott érdeklődést.
– De te jártál Merlin kamráiban?
– Mindössze kétszer – feleltem. Tisztán láttam a mellét, s szándékoltan a fekete
medencére sütöttem tekintetem, ám az is csak szépségét tükrözte vissza, és a
sejtelmesen sötét misztérium mázával vonta be hosszú alakját. Súlyos csend hullott
közénk, és én csak most ébredtem rá, átgondolva szóváltásunkat, hogy Lunete bizonyára
állította, bír némi tudással Merlin varázserejéről, és én most kétségkívül lerongáltam a
hitelét. – Talán – mondtam esetlenül – Lunete többet tud, mint amennyit nekem
e l m o n d o t t ?
Guinevere vállat vont és elfordult. Újra felemeltem a tekintetem. – De Nimue, mint
mondod, sokkalta képzettebb nála? – kérdezett.
– Összehasonlíthatatlanul, úrnőm.
– Kétszer is kértem Nimuét, hogy jöjjön el hozzám – szólt Guinevere élesen –, és mind a
kétszer elutasított. Mégis mit kellene tennem?
– Ha rá akarjuk venni valamire Nimuét – mondtam –, akkor az a legjobb módszer, ha
megtiltjuk neki, hogy megtegye azt a valamit.
A terem újra elcsendesedett. A város hangjai idáig hallatszottak – a házalók kiáltozásai a
piacon, a kocsikerekek zörgése a köveken, kutyaugatás, az edények csörömpölése a
közeli konyhában –, ám a szoba magába fojtott minden zajt. – Egy napon – törte meg a
csendet Guinevere –, templomot építtetek Ízisznek odafent – mutatott Mai Dun sáncaira,
melyek kitöltötték a déli égboltot.
– Az ott szent hely?
– Nagyon is az.
– Helyes.
– Megint felém fordult; a Nap betöltötte vörös fürtjeit és felizzította bőrét a fehér vászoning
alatt. – Én nem gyerekes játékokat akarok űzni Nimuéval, Derfel. Azt akarom, hogy itt
legyen. Szükségem van egy papnőre, aki birtokolja a hatalmat. Szükségem van az ősi
istenek egy barátjára, ha fel akarom venni a küzdelmet ezzel a féreg Sansummal.
Szükségem van Nimuéra, Derfel, ezért Arthur iránt érzett szeretetedre kérlek, mondd el
nekem, milyen üzenettel tudnám őt ide csábítani. Mondd el nekem ezt, és én elmondom,
miért imádom Íziszt.
Hosszasan elgondolkodtam róla, milyen csábítással lehetne hatást gyakorolni Nimuéra. –
Üzend meg neki – szóltam végül –, hogy Arthur nekiadja Gundleust, ha engedelmeskedik.
De gondoskodj róla, hogy így is legyen – tettem hozzá.
– Köszönöm, Derfel. – Elmosolyodott, majd felült a fényezett fekete kőből való trónusra. –
Ízisz – szólt – az asszonyok istennője és e trón a szimbóluma. Egy férfi felülhet a
királyság trónjára, ám Ízisz mondja meg, hogy ki legyen e férfi. Ezért imádjuk őt.
Felségárulást szimatoltam a szavai mögött. – Ennek a királyságnak a trónja, úrnőm –
ismételtem Arthur gyakori kijelentését – Mordredé.
Guinevere gúnyolódva söpörte félre a felvetést. – Az etetőszék az övé, meg az
éjjeliedénye! Mordred nyomorék! Mordred egy félrenevelt taknyos, aki máris hatalmat
szagol, miként a kan disznó megorrontja a kocát üzekedés előtt. – Hangja korbácsként
csattant. – Mióta száll a trón, Derfel, atyáról fiúra? Ez sohasem volt így a régi időkben! A
törzsben a legalkalmasabb férfiú vette át a tisztet, és ennek ma is így kellene lennie. –
Lehunyta a szemét, mintha máris megbánta volna kitörését. – Barátja vagy a férjemnek?
– kérdezte egy idő után, felnyitva a szemét.
– Tudod, hogy az vagyok, úrnőm.
– Akkor te és én barátok vagyunk, Derfel. Egyek vagyunk, mert mindketten szeretjük
Arthurt. Mit gondolsz, barátom, Derfel Cadarn, Mordred alkalmasabb király lenne
A r t h u r n á l ?
Habozni kezdtem, hisz felségárulásra biztatott, ám ugyanakkor arra is, hogy őszintén
beszéljek egy megszentelt helyen, így hát megmondtam neki az igazat. – Nem, úrnőm.
Arthur herceg sokkal jobb király lenne.
– Helyes – mosolyodott el. – Mondd hát el Arthurnak, hogy nincs mitől félnie, de sokkal
inkább csak nyerhet azzal, hogy Íziszt imádom. Mondd el neki, hogy az ő jövője is függ
attól, akit itt imádok, és semmi, ami ebben a teremben történik, nem válhat a kárára. Ez
így elég egyértelmű?
– Elmondom neki, úrnőm.
Hosszú ideig némán meredt rám. Igazi harcosként, egyenes derékkal álltam, köpenyem a
fekete padlót érintette, Hywelbane ott függött az oldalamon, és immáron teljes szakállam
aranylott a szentélybe áradó napfényben. – Meg fogjuk nyerni ezt a háborút? – kérdezte
G u i n e v e r e .
– Igen, úrnőm.
Elmosolyodott magabiztosságom felett. – Mondd el, miért?
– Mert Gwent sziklaként áll ellent északon – feleltem –, s mert a szászok éppúgy
viszálykodnak egymás közt, miként mi tesszük, és ezért sohasem egyesíthetik erőiket
ellenünk. Mert Siluriai Gundleus retteg egy újabb vereségtől. Mert Cadwy nyomorult féreg,
akit eltaposunk, amint időt tudunk keríteni erre. Mert Gorfyddyd tudja, miként harcoljon,
de azt már nem, hogyan vezesse seregeit. De leginkább azért, úrnőm, mert magunk
mellett tudhatjuk Arthur herceget.
– Helyes – mondta újra, majd felállt, hogy a Nap ismét átszüremkedjék a ritka
szövetanyagon. – Most menned kell, Derfel. Eleget láttál. – Elpirultam, ő pedig
felkacagott. – És keress egy patakot! – kiáltott utánam, amint átfurakodtam a nehéz
függönyön. – Úgy bűzlesz, mint egy szász.
Kerestem egy patakot, megmosdottam, azután embereim élén elindultam dél felé.
Nem szeretem a tengert. Hideg és álnok, szürkén hullámzó dombjai pedig mindig
nyugatról kelnek, ahol a Nap minden egyes nappal meghal. Valahol, a végtelen horizont
mögött, mondták a tengerészek, ott fekszik Lyonesse mesés birodalma, noha még senki
sem látta, és bizonyosan egyetlen utazó sem tért meg soha onnét, s így áldott révvé
válhatott minden tengerjáró szemében; földi gyönyörök kertjévé, hol nem dúl háború,
éhínség, és mindenekfelett nincsenek hajók, hogy átkeljenek a szürke, nyugtalanul
háborgó tenger fehér tajtékú hullámain, melyek oly kíméletlenül dobálták most is apró
dereglyéinket. Mennyire zöldelltek a távolban Dumnonia partjai! Nem ébredtem rá,
mennyire szeretem azt a helyet, míg első ízben el nem hagytam.
Embereim három hajón utaztak, melyet rabszolga evezősök hajtottak, bár amint kiértünk
a folyóról, nyugatról erős szél kerekedett és mi bevontuk az evezőket, hogy megtépázott
vitorláink hajtsák előre lomha bárkáinkat a hullámvölgyek között. Embereim közül sokan
megbetegedtek. Fiatalok voltak, jobbára még nálam is fiatalabbak – hiszen a háború
végül is a nagyfiúk játéka –, noha akadtak páran idősebbek is. Cavan, helyettesem a
csapat élén, ki közel negyven volt már, tisztesen őszülő szakállal és sebhelyekkel tarkított
orcával büszkélkedhetett. A nyakas ír, bár még Uther alatt vette fel a szolgálatot, semmi
kivetnivalót nem talált benne, hogy egy olyan ember parancsoljon neki, aki alig feleannyi
idős, mint ő. Uramnak szólított, feltételezve, hogy csak mert a Torból jöttem, én magam
vagyok Merlin örököse, vagy legalábbis a mágus úri gyermeke, kit egy szász rabszolgával
nemzett. Arthur adta mellém Cavant, gondolom arra az esetre, ha tekintélyem nem
bizonyulna többnek éveim számánál, pedig az igazat megvallva, sohasem okozott
problémát parancsolni embereimnek. Mondd meg a katonáidnak, mit kell tenniük, tedd te
magad is azt, büntesd őket, ha mégse engedelmeskednek, de máskülönben jutalmazz
nagylelkűen és részeltesd harcosaidat a győzelemben. Lándzsásaim valamennyien
önkéntesek voltak, és vagy azért indultak Benoic-ba, mert alattam akartak szolgálni, vagy
ami még valószínűbb, azért, mert úgy gondolták, gazdagabb zsákmány és nagyobb
dicsőség vár rájuk a tengertől délre. Asszonyok, lovak és szolgálók nélkül utaztunk.
Visszaadtam Canna szabadságát és elküldtem őt a Torra, remélve, hogy Nimue
gondoskodik róla, bár nem hittem komolyan, hogy az életben viszontlátom az én kis
szászomat. Hamarosan férjet fog találni magának, mialatt én egy új Britanniát, Armoricát,
és saját szememmel győződöm meg Ynys Trebes mesebeli szépségéről.
Bleiddig, Ban király küldötte, velünk utazott. Zsörtölődött ugyan éveim csekély száma
miatt, ám amikor Cavan felmordult, hogy én valószínűleg így is több embert öltem meg,
mint a törzsfő maga, Bleiddig bölcsen úgy döntött, hogy megtartja magának kételyeit.
Ezzel együtt sokat panaszkodott, milyen kevesen vagyunk. A frankok, állította, éhesek a
földre, jól fel vannak fegyverezve, és végtelen a számuk. Kétszáz ember, jelentette ki,
talán már jelenthetne némi különbséget, de hatvan aligha.
Azon az első éjjelen egy sziget öblében horgonyoztunk le. A tenger valósággal dühöngött
a védett öböl száján túl, míg a parton rongyokba öltözött szánalmas csürhe üvöltött
felénk, néha egy-egy erőtlen nyílvesszőt is küldve felénk, melyek messze elkerülték
hajóinkat. Hajósunk félt, hogy vihar közeledik, ezért feláldozta a kecskét, amit
kimondottan erre a célra tartogatott a fedélzeten, majd elcsepegtette az állat vérét az
orrtőkén, és reggelre a vizek valóban lecsendesedtek, ám most meg köd terpeszkedett a
tenger felett. Egyetlen hajó sem volt hajlandó útnak indulni a ködben, így egy teljes napot
és éjszakát ki kellett várnunk, hogy végre tiszta égbolt alatt, evezőseink segedelmével
indulhassunk délnek. Hosszúra nyúlt az a nap. Iszonytató éles sziklák közt haladtunk,
melyeket zátonyra futott hajók maradványai koronáztak, míg végül a meleg estében, a
langy szél és a kimerült evezőseinket segítő dagály révén becsusszanhattunk a széles
folyótorkolatba, ahol felreppenő hattyúk szerencsét hozó szárnyai alatt köthettük meg
hajónkat. A közelben erőd emelkedett, melyből fegyveres férfiak özönlöttek elő, hogy
megvívjanak velünk, ám Bleiddig odakiáltotta nekik, hogy barátok vagyunk. A férfiak brit
nyelven szóltak vissza, üdvözölve bennünket. A lenyugvó Nap elsimította a folyó
örvényeit. A hely halaktól, sótól és szuroktól bűzlött. Fekete hálók pihentek tartóikon a
kikötött halászcsónakok mellett, tüzek pattogtak a sófőző üstök alatt, kutyák koslattak
körülöttük, és nagy csapatnyi gyermek szaladt ki a közeli kunyhókból, hogy
érkezésünknek tanúja legyen.
Én mentem előre, magammal hordozva pajzsomat, Arthur medvéjével, fejjel lefelé
fordítva, és amint túlértem a dagály uszadékkal jelölt vonalán, a puha homokba döftem
lándzsám nyelét, imádságot rebegve oltalmazómhoz, Belhez, és Manawydanhoz, a
tenger istenéhez, hogy egy napon visszatérhessek Armoricából, vissza uram oldalára,
vissza Arthurhoz és egy békés Britanniához.
Azután elindultunk háborúzni.
Hallottam, sokan mondják: egyetlen város, még Róma vagy Jeruzsálem sincs olyan
csodálatos, mint Ynys Trebes, és ezek az emberek talán igazat is állítottak, mert én, noha
a másik kettőben nem jártam, Ynys Trebesben annál inkább, és számomra valóban az a
csodákkal teli varázslatos város volt a leggyönyörűbb hely, amit valaha is láttam. Egy
meredek gránitszirt alkotta szigetre épült, mely széles és keskeny öbölben nyugodott; s
ennek torkát ostromolhatták tajtékos hullámok és üvöltő szelek, odabent Ynys Trebesben
minden nyugodt maradt. Nyáron az öböl lüktetett a hőségtől, ám odabent Benoic
fővárosában minden hűvösnek tetszett. Guinevere imádta volna Ynys Trebest, mert itt
minden ősit nagy becsben tartottak és nem engedték a csúfságnak megrontani.
Egykor persze rómaiak éltek Ynys Trebesben, noha nem erősítették meg, csupán néhány
villát emeltek csúcsain. A villák ma is ott állnak: Ban király és Elaine királyné egyesítette
és kiterjesztette ezeket, kifosztva a szárazföldön megmaradt római építményeket, új
oszlopokat, piedesztálokat, mozaikokat és szobrokat hozatva ide – így mostanra a
szigetet hatalmas, szellős palota koronázta, teli napfénnyel, hol a könnyű fehér
vászonfüggönyök dagadozni kezdtek a csillogó tenger felől támadó szél legkisebb
lökésére is. A szigetet leginkább csónakon lehetett megközelíteni, noha léteztek
töltésutak is, ám ezeket a dagály rendre elborította, apálykor pedig az álnok
homokörvények tették veszélyessé. Egykor fűzfa kerítések jelölték a töltésutak vonalát, de
a roppant dagályok idővel ezeket is elmosták, és ma már csak a bolond kísérelte meg
használatba venni a csapásokat, helybéli vezető segítsége nélkül, a mindent magába
szippantó homokörvények között. Apálykor Ynys Trebes messze kiemelkedett a
tengerből, hogy árnyékát a vízmosásokkal és hátramaradt tócsákkal szabdalt fodrozódó
homokrengetegre vesse, míg a dagály tetőzésekor, amikor erős szelek kerekedtek nyugat
felől, a város olyanná lett, mint egy roppant bárka, mely rettenthetetlenül tör magának utat
a nyughatatlan tengeren.
A palota alatt kusza összevisszaságban kisebb építmények sorjáztak, úgy kapaszkodva a
meredek gránitszirtekbe, mint a tengeri madarak fészkei. Voltak szentélyek, üzletek,
templomok és lakóházak, valamennyi fehérre meszelve, valamennyi kőből megépítve,
valamennyi kihányva a Ban király palotájából megmaradt mintákkal és ékítményekkel; és
minden építmény arra a kikövezett útra nézett, mely lépcsősen kúszott fel a sziget
meredek fala körül, a királyi ház irányába. Apró kőből épült rakpart üzemelt a sziget keleti
oldalában, ahol hajók is partot érhettek, ám csakis a legnyugodtabb időjárásban volt a
partot érés zökkenőmentes, és éppen emiatt került hajónk nyugati irányba jó egynapnyi
távolságot, biztonságosabb révet keresve. A rakodópart mögött apró kikötőöböl húzódott
meg, noha ez sem volt egyéb a dagályból hátramaradt tavacskánál, melyet
homoktöltések oltalmaztak. Apálykor ez a rész el volt zárva a tenger felől, míg az ár
tetőzésekor is aligha lehetett biztonsággal lehorgonyozni itt, ha történetesen északi szél
támadt. A sziget alapja körül, kivéve az olyan helyeket, ahol már magát a gránitot is
meredek lett volna megmászni, öles kőfalat emeltek, hogy ezzel tartsák távol a külvilágot.
Ynys Trebesen túl forrongott a világ, frank ellenségtől, vértől, nyomortól, ragálytól volt
terhes, ám a falakon belül tudás, muzsika, költészet és szépség uralkodott.
Én magam nem tartoztam Ban király szeretett szigetvárosába. Úgy kellett oltalmaznom
Ynys Trebest, hogy Benoic szárazföldjén szállok harcba a frankokkal, kik mélyen
benyomakodtak a földekre, melyek eltartották a fényűző várost, ám Bleiddig mégis
ragaszkodott hozzá, hogy találkozzam a királlyal, így hát átvezettek a töltésutak
labirintusán, keresztül a városkapun, melyet háromágú szigonyt hordozó férfisellő alakja
ékesített, végig a meredek lépcsőkön, a büszkén fennkölt palota felé. Embereim
valamennyien a szárazföldön maradtak, és én azt kívántam, bárcsak elhoztam volna őket,
hogy ők is tanúi lehessenek a város csodáinak – a mívesen faragott kapuknak; a meredek
kő lépcsősornak, mely fel-le kígyózott a gránitszirteken a templomok és üzletek között; az
erkélyes házaknak, melyeket virágvázákkal díszítettek; a szobroknak; a forrásoknak,
melyek kristálytiszta ivóvizet ontottak a márványteknőbe, hol bárki lemeríthette vedrét
vagy megállhatott egy hűs kortyra. Bleiddig lépett elő vezetőmmé, és sorolta
zsémbelődve, miként szórja a város a jó pénzt, melyet partjai védelmére illene fordítani,
ám engem egyszerűen lenyűgözött mindaz, amit láttam. Ez, gondoltam magamban,
megéri, hogy harcba szálljak érte.
Bleiddig keresztülvezetett az utolsó tritonnal ékesített kapun is, mely már a palota
udvarára vezetett. A palota szőlővel futtatott épületei a nagy tér három oldalán
sorakoztak, míg a negyediket fehérrel festett boltívek szegélyezték, lélegzetelállító
látképet kínálva a tengerre. Fehér köpenyes őrök álltak minden ajtónál, lándzsanyelük
felfényezve, fegyverük hegye csillogó. – Semmire se jók – morogta Bleiddig. – Még egy
kiskutyát se tudnának visszaverni, bár jól néznek ki, annyi szent.
Egy fehér tógába öltözött udvaronc fogadott bennünket a palota kapujában, és vezetett
keresztül egyik szoba után a másikon, mindben ritka kincsek közt elhaladva. Voltak
alabástrom-szobrok, aranytálak, és egy olyan szoba, melynek minden falát hatalmas
tükrök díszítették; a lélegzetem is a torkomra forrt, amint megláttam magam tükröződni a
végtelen távolában: egy szakállas, szurtos, vörhenyes köpenybe öltözött harcos, aki egyre
kisebb lesz a tükrök egymást visszaverő tábláiban. A következő helyiségben, melyet
fehérre festettek és amelyet elborított a virágillat, fiatal lány hárfázott. Merész tunikát
viselt, és semmi egyebet. Elmosolyodott, amint elhaladtunk mellette, majd tovább játszott.
Melle aranylott a Nap tüzében, haja rövid volt, mosolya gondtalan. – Olyan, mint egy
bordélyház – hallottam Bleiddig bizalmas sugdolózását –, és bárcsak az is lenne. Akkor
legalább lenne valami haszna.
A tógába öltözött udvaronc kitárta az utolsó pár bronzkilincses ajtót is előttünk, és egy
széles terembe invitált bennünket, mely a tenger villódzó tükrére nézett. – Felséges uram
– hajolt meg a helyiség egyetlen lakója felé –, Bleiddig és Derfel, Dumnonia kapitánya.
A magas, vékony férfi, aggodalmas arccal és ritkuló ősz hajjal, felemelkedett az asztal
mellől, ahol egy pergamenre körmölt valamit. Egy sóhajnyi széllökés meglobogtatta
művét, ő pedig addig pepecselt, míg egy tintatartóval és néhány agyagpaladarabbal le
nem szögezte sarkait. – Á, Bleiddig! – szólt a király, amint végre felénk indult. –
Visszatértél, amint látom. Helyes, helyes. Vannak, akik sohasem térnek vissza. A hajók
nem mindig érnek révbe. Ezen érdemes elgondolkodnunk. A válasz a nagyobb hajókban
rejlik, nincs igazam? Vagy rosszul építjük meg őket? Nem vagyok benne bizonyos, hogy
birtokoljuk a kellő '6Desterségbeli tudást, noha a halászaink esküsznek rá, hogy így van,
pedig közülük is rendre akadnak olyanok, akik sohasem térnek vissza. Magvas probléma.
– Ban király félúton megállt, hogy megvakarja halántékát, még több tintát szétkenve ritkás
haján. – Hirtelen nem is találok rá megoldást – jelentette be végül, majd felém fordult. –
Drivel, igaz?
– Derfel, felség – mondtam, fél térdre ereszkedve.
– Derfel! – ismételte nevem döbbentem. – Derfel! Hadd gondoljam át! Derfel. Ha ez a név
jelent bármit is, akkor az csak az lehet, „együtt jár egy druidával”. Nos hát, együtt jársz,
D e r f e l ?
– Merlin nevelt, felség.
– Igazán? Igazán! Hát persze! Ez már valami. Látom, beszélnünk kell egymással. S hogy
van a jó Merlin?
– Öt éve senki sem látta, felség.
– Akkor láthatatlanná tette magát! Hah! Tudtam, hogy ez a trükk is ott lapul a tarsolyában.
És milyen hasznos trükk. Fel kell kérnem a bölcseimet, hogy nézzenek utána. Állj csak
fel, állj csak fel! Ki nem állhatom, amikor letérdelnek előttem. Nem vagyok isten, vagy
legalábbis nem hiszem, hogy az lennék. – A király gondosan tanulmányozta alakomat, és
látható kiábrándultsággal töltötte el, amit látott. – Úgy nézel ki, mint egy frank – jegyezte
meg zavartan.
– Dumnoniai vagyok, felség – szóltam büszkeséggel.
– Hát persze hogy az vagy, mi több, olyan dumnoniai, imádkozzunk érte, aki a drága
Arthur előtt jár, jól mondom? – kérdezte mohón.
Reméltem, hogy ez a pillanat nem fog bekövetkezni. – Nem, felség – feleltem. – Arthurt
mindenfelől ellenségeink ostromolják. Királyságunk létéért száll harcba, így hát engem
küldött s néhány emberem, kiket nélkülözni tudott, és nekem kell írásban üzennem, ha
még többre lenne szükség.
– Még többre lesz szükség, az már bizonyos – szólt Ban oly szilajon, amennyire csak
vékony fejhangja engedte. – De mennyire igen! Szóval, hoztál magaddal néhány embert,
azt mondod. És mennyi az a néhány, egész pontosan?
– Hatvan, felség.
Ban király hirtelen levetette magát egy elefántcsonttal berakott faszékbe. – Hatvan!
Háromszázban reménykedtem! És magában Arthurban. Te is nagyon ifjúnak tűnsz ahhoz,
hogy a kapitánya légy – szólt kételkedve, majd hirtelen felélénkült. – Jól hallottam? Azt
mondtad, tudsz írni?
– Igen, felség.
– Hát olvasni? – kérdezte türelmetlenül.
– Azt is, felség.
– Látod, Bleiddig! – kiáltott fel a király diadalmas hangon, mialatt felszökkent székéből. –
Vannak hát harcosok, kik tudnak írni és olvasni! Ettől még nem válnak férfiatlanná. Ettől
még nem alacsonyodnak le a firkászok, asszonyok, királyok vagy poéták szintjére, mint
azt hinni szeretnéd. Hah! Egy írástudó harcos. Nem tudsz, valami szerencsés véletlen
folytán, költeményeket is írni?
– Nem, felség.
– Milyen szomorú. Mi itt közösséget vállalunk a költőkkel. Mi egy testvériség vagyunk!
Filinek szólítjuk egymást, és a költészet a mi komor ágyasunk. Mondhatni, szent
kötelmünk. Talán csak inspirációra lenne szükséged? Jöjj velem, én tanult Derfelem. –
Ban, teljességgel elfeledkezve Arthur távollétéről, izgatottan vágott keresztül a szobán,
intve, hogy kövessem egy másik hatalmas ajtópár felé, s azon túl át egy kisebb szobán –
ahol egy másik hárfás, akárcsak társa, félig mezítelenül és éppoly gyönyörűen a húrokat
pengette –, mígnem elértünk a hatalmas könyvtárba.
Azelőtt még sohasem láttam igazi könyvtárat, és Ban király, eltelve örömmel, amiért
körbevezethet, figyelte, miként fogadom az újdonságot. Eltátottam a szám, ami nem is
csoda, hisz számolatlanul hevertek itt a szalaggal átkötött tekercsek, nyitott végű
dobozaikban, melyek úgy sorakoztak egymáson, akár lépsejtek a méhkaptárban. Több
száz ilyen sejtet láthattam, mindet a maga tekercsével, és mindet értő kezek címkéztek
fel. – Mely nyelveken értesz, Derfel? – kérdezte tőlem Ban.
– Szászul, felség, és britül.
– Aha! – Csalódottnak tűnt. – Csak a durva nyelveken. Én mostanra birtokomban
tudhatom a latint, a görögöt, s természetesen a britet, sőt egy kevés arabot is. Celwin
atya tízszer ennyi nyelvet beszél, igazam van, Celwin?
A király a könyvtár egyetlen lakójához szólott, egy vén, ősz szakállú paphoz, groteszkül
púpos háttal és fekete barátcsuhában. A pap felemelte törékeny kezét egyetértése jeléül,
de fel sem nézett a tekercsből, amit maga elé súlyozott le az asztalra. Egy pillanatra azt
hittem, szőrmesál tekeredik a barát kámzsáján, majd megláttam, hogy egy szürke macska
emeli fel fejét, néz '72ánk, ásít fel, majd tér vissza aludni. Ban ügyet sem vetett a szerzetes
modortalanságára, ehelyett körbevezetett a dobozokkal teli polcok mentén, és
eldicsekedett összegyűjtött kincseivel. – Itt megtalálható mindaz – mondta büszkén –,
amit csak a rómaiak hátrahagytak, és amit a barátaim voltak oly szívesek elküldeni
nekem. Némely kézirat túlságosan ősi ahhoz, hogy forgassák, így azokat lemásoljuk.
Nézzük csak, mi ez itt? A, igen, Arisztophanész tizenkét darabja. Valamennyi megvan,
természetesen. Ez itt A babilóniai. Egy komédia görögül, fiatalember.
– És cseppet sem mulatságos – csattant fel a szerzetes asztala mögött.
– És felettébb szórakozató – mondta Ban király, cseppet sem zavartatva magát a
szerzetes kéretlen modortalanságán, melyhez nyilvánvalóan hozzászokott már. – Talán a
filiknek kellene építenie egy színházat, hogy előadhassuk? – toldotta meg. – Á, ez
tetszeni fog. Horatius Ars Poeticája. Én magam másoltam le.
– Nem csoda, hogy olvashatatlan – szúrta közbe Celwin atya.
– Valamennyi filit rávettem arra, hogy tanulmányozza Horatius maximáit – mondta nekem
a király.
– Azért olyan csapnivaló valamennyi költőnek – fűzte hozzá a szerzetes, még most sem
pillantva fel tekercséből.
– Á, Tertullianus! – húzott elő a király egy tekercset dobozából és fújta le a pergamenről a
port. – Az Apologeticus egy példánya!
– Micsoda ökörség – szólt Celwin. – Kár a drága tintáért.
– Az ékesszólás maga! – lelkesedett Ban. – Én magam nem vagyok keresztény, Derfel,
de néhány keresztény írása teli van komoly morális tanulságokkal.
– Ilyet se láttam még – tartotta fenn véleményét a testvér.
– Á, és itt egy munka, melyet bizonyára ismersz – folytatta a király zavartalanul, előhúzva
egy újabb tekercset. – Marcus Aurelius Elmélkedései. Páratlan irányelv az élethez, drága
Derfel, minden embernek eszerint kellene élnie.
– Semmitmondó görög tirádák egy halálosan unalmas római tollából – kommentálta a
p a p .
– Talán a legnagyobb könyv, mely valaha íródott – szólt a király álmodozva, visszatéve
helyére Marcus Aureliust, és egy újabb munkát előhúzva. – Ez itt egy valódi érdekesség.
A Szamoszi Arisztarkhosz nagy értekezése. Gondolom, nem ismeretlen a számodra?
– Sajnos az, felség – vallottam meg az igazat.
– Talán valóban nem szerepel kellő súllyal a köztudatban – ismerte el a király bánatosan
–, pedig nincs híján az érdekes okfejtéseknek. Arisztarkhosz állítja – nehogy nevess –,
hogy a Föld forog a Nap körül, s nem a Nap a Föld körül. – A bakafántos felvetésnek
hosszú karja egy széles mozdulatával adott hangsúlyt. – Mindent fordítva lát, érted?
– Nekem elfogadhatónak tűnik – mondta Celwin, még mindig munkáján tartva tekintetét.
– És Silius Italicus! – intett a király egy egész sor tekercsekkel teli méhsejt felé. – Megvan
a második pun háborúról írott történelmének mind a tizennyolc kötete. Mind rímbe
szedve, természetesen. Micsoda kincs!
– Micsoda ömlengés – recsegte a szerzetes.
– És micsoda egy könyvtár – szólt Ban büszkén, kivezetvén a szobából –, Ynys Trebes
büszkesége! Ez, és a mi poétáink. Sajnálom, hogy megzavartuk, atyám.
– Mit is törődik a teve a szöcskével? – mennydörgött Celwin atya, amint az ajtó
rácsapódott, majd követtem a királyt, a csupasz mellű hárfás lány mellett elhaladva,
vissza a terembe, ahol Bleiddig várakozott.
– Celwin atya kutatásokat végez – jelentette be büszkén Ban –, az angyalok
szárnyszélességére vonatkozóan. Talán őt kellene megkérdeznem erről a
láthatatlanságról? Nekem úgy tűnik, ő mindent tud. Látod már, Derfel, miért oly fontos,
hogy Ynys Trebes ne essék el? Ezen a parányi helyen, drága barátom, világunk minden
romok alól előkapart és tisztességben megőrzött bölcsessége van összezsúfolva. Tudod
te, mi az a teve, Bleiddig?
– Egy szénfajta, felség. A kovácsok használják az acél edzéséhez.
– Valóban? Milyen érdekes. De a szenet nem érdekli a szöcske, jól mondom? Bár előre
nem látható eshetőségek is adódhatnak. Milyen zavarba ejtő! Meg kell kérdeznem erről
Celwin atyát, ha majd olyan hangulatban lesz, ami nincs túl gyakran. Most pedig,
fiatalember, tudom, azért jöttél, hogy megmentsd királyságomat, és biztos vagyok benne,
hogy szíved szerint máris munkádhoz látnál, ám legelőször maradj itt vacsorára. A fiaim is
itt lesznek, harcos mindkettő! Pedig mennyire reméltem, hogy a poétikának és a
tudománynak szentelik életüket, bár korunk inkább harcosokat követel, nem igaz? Az én
drága Lancelotom mégis legalább oly nagyra értékeli a filiket, akárcsak én, így hát még
nincs veszve minden remény. – Itt szünetet tartott, majd elfintorította az orrát és kedves
mosolyt küldött felém. – Akarnál, gondolom, venni egy fürdőt?
– Akarnék?
– Hát persze – döntötte el Ban. – Leanor majd elkísér a lakrészembe, előkészíti számodra
a fürdőt, és ellát ruhákkal. – Összeütötte a kezét, mire az első hárfás tűnt fel az ajtóban.
Úgy tetszett, ő Leanor.
Egy tengerparti palota, eltelve fénnyel és szépséggel, megkísértve a zene hangjaitól,
megszentelve a költészettel, elbűvölve lakóival, kik mintha egy más korból és más
világból származtak volna – itt lehettem gondtalanul. Míg nem találkoztam Lancelottal.
– Alig vagy több egy gyermeknél – mondta nekem Lancelot.
– Igaz, uram – mondtam. Olvasztott vajba áztatott rákot kaptam, oly mennyei étket,
melyhez foghatót sem azelőtt, sem azóta nem ettem.
– Arthur megsért bennünket azzal, hogy egy kölyköt küldött – erősködött Lancelot.
– Nem igaz, uram – mondtam, lecsepegtetve a vajjal a szakállamat.
– Azt állítod, hogy hazudok? – akarta tudni Lancelot, Benoic örököse.
Elmosolyodtam. – Azt állítom, herceg, hogy tévedsz.
– Hatvan ember? – acsarkodott tovább. – Ez minden, ami Arthurtól telik?
– Igen, uram.
– Hatvan ember, élükön egy gyerekkel – folytatta Lancelot gúnyosan. Talán ha egy-két
esztendővel lehetett idősebb nálam, ám máris egy sokkal idősebb ember világfájdalma ült
vonásain. Nyersen jóvágású férfi volt, magas és jó felépítésű, sötét szemmel és keskeny
arccal, mely a maga férfiasságában ugyanazt idézte, amit Guinevere nőiessége, noha volt
valami zavarba ejtő álnokság is Lancelot megjelenésében. Fekete haját – melyet olajos
fürtökben viselt – aranyfésűkkel tűzte fel, bajszát, szakállát rövidre nyíratta és olajjal tette
csillogóvá, s levendulához hasonló illatot árasztott. Ő volt a legjobb megjelenésű férfi, akit
csak valaha láttam, s ami ettől is rosszabb, ezt ő is tudta; én pedig utáltam Lancelotot, a
legelső pillanattól kezdve, hogy megláttam. Ban ünnepi csarnokában találkoztunk, mely
szintúgy nem hasonlított egyetlen ünnepi csarnokhoz sem, ahol korábban megfordultam.
Ezt itt márványoszlopok tartották fenn, köztük vékony függönyökkel, melyek ködfátyolba
burkolták a tenger látképét, a simára vakolt falakat pedig istenek, istennők és mesebeli
állatok képei ékesítették. Szolgálók és őrök sorakoztak a csodálatos teremben, melyet
apró bronzlámpások miriádjai világítottak be, míg a sűrű méhviasz gyertyák ott álltak a
hosszú asztalt borító fehér vásznon, melyet folyton lecsöpögtettem vajjal, ahogy a
kínosan feszélyező tógát is, melynek viseléséhez Ban király ragaszkodott.
Imádtam az ételt és gyűlöltem a társaságot. Jelen volt Celwin atya, akivel szívesen
beszéltem volna, ám ő éppen az asztalnál helyet foglaló három poéta egyikét
bosszantotta, Ban király hőn szeretett filiinek egyikét, míg én az asztal végére szorultam
Lancelot herceggel. Elaine királyné, ki férje, a király mellett ült, szilajul oltalmazta a
poétákat Celwin támadásaitól, ami sokkal szórakoztatóbbnak tűnt a szememben, mint
Lancelot epés megjegyzései. – Arthur megsértett bennünket – erősködött Lancelot.
– Sajnálom, hogy így érzed, uram – feleltem.
– Te sohasem szállsz vitába, kölyök? – kérdezte tőlem.
Belenéztem a sunyi, sötét szemébe. – Nem tartom éppen bölcs dolognak vitázni egy
ünnepség kellős közepén, herceg – feleltem.
– Szóval te ilyen gyáva vagy még kölyöknek is – acsarkodott.
Felsóhajtottam, és lehalkítottam hangomat. – Ha valóban viszályt akarsz, herceg –
szóltam, elérkezve türelmem legvégső határához –, akkor csak nyugodtan hívj még
egyszer kölyöknek, és letépem a fejedet – mosolyogtam.
– Kölyök – mondta egy szívdobbanásnyi idő elteltével.
Újabb zavart pillantást vetettem rá, azon tűnődve, hogy tán valami ostoba játékot játszik
velem, melynek szabályait még csak nem is sejthetem, ám ha így is volt, a játék kezdett
túl komolyra fordulni. – Tízszer a fekete kardot – szóltam.
– Micsoda? – vonta össze szemöldökét, nem ismervén fel Mithras formuláját, ami azt
jelentette, hogy nem volt testvérem. – Megháborodtál? – kérdezte, majd pillanatnyi szünet
után: – Nem elég, hogy gyáva vagy, még az eszed is elment?
Megütöttem. Meg kellett volna őriznem a hidegvéremet, de feszélyezettségem és dühöm
felülkerekedett minden józan megfontoláson. Hátralendített könyökömmel azonnal vért
fakasztottam orrából, felhasítottam ajkát, és hanyatt döntöttem székét. Elterült a padlón
és megpróbált felém csapni az eldőlt székkel, ám én túl gyors és túl közeli voltam ahhoz,
hogy erőt vihetett volna a csapásba. Félrerúgtam a széket, felrángattam a földről, majd
háttal nekitaszítottam az egyik oszlopnak, ahol egyszerre vertem bele fejét a kőbe és
térdepeltem ágyékába. Vonásai fájdalmasan rándultak össze. Az anyja felsikoltott, míg
Ban király és poétái tátott szájjal meredtek ránk. Egy megrettent, fehér köpenyes őr
kényszeredetten tolta lándzsájának hegyét a torkomhoz. – Vidd el innen – szisszentem rá
–, vagy halott ember vagy. – Elvitte.
– Mi vagyok hát, herceg? – kérdeztem Lancelotot.
– Egy kölyök – felelte.
Torkára préseltem alkaromat, kis híján belefojtva a szuszt. Erősen küzdött, de nem tudott
legyűrni magáról. – Mi vagyok, uram? – kérdeztem újra.
– Kölyök – recsegte.
Egy kéz érintette karomat és megfordulva egy velem korabeli, mosolygós arcot láttam. Az
asztal túlsó felén üldögélt, és korábban egy újabb poétának tűnt a szememben, ám
feltevésem helytelennek bizonyult. – Milyen régóta meg akarom tenni, amit te most teszel
– mondta a fiatalember –, ám ha el akarod érni, hogy a bátyám ne sértegessen, akkor
meg kell őt ölnöd, márpedig akkor a család becsülete azt kívánná, hogy én is öljelek meg
téged, amit nem szívesen tennék.
Leengedtem karomat Lancelot torkáról. Néhány pillanatig csak állt, próbálva lélegzethez
jutni, majd megrázta fejét, felém köpött, és visszasétált az asztalhoz. Orra vérzett, ajka
felduzzadt, gondosan leolajozott haja pedig szánalmas összevisszaságban leledzett.
Öccsét szemmel láthatóan szórakoztatta a civakodás. – Galahad vagyok – mondta –, és
örülök, hogy megismerhetem Derfel Cadarnt.
Köszönetet mondtam szavaiért, majd rávettem magam, hogy odalépjek Ban király
székéhez, ahol, bármennyire is viszolyogtam a tiszteletteljes gesztusoktól, térdre
ereszkedtem. – Amiért megsértettem házadat, felség – mondtam –, kérem bocsánatodat,
és alávetem magam büntetésednek.
– Büntetés? – szólt Ban meglepett hangon. – Ne legyél ilyen butus! Csak a bor miatt
történt. Túl sok volt a bor. Fel kellene vizeznünk a bort, miként a rómaiak tették, nincs
igazam, Celwin atya?
– Micsoda nevetséges felvetés – felelt az idős barát.
– Szó sincs büntetésről, Derfel – mondta Ban. – És állj már fel, ki nem állhatom, ha
imádnak. És miért szabadkozol? Csupán azért, mert szomjazzuk a vitát, miért kellene
mindjárt szabódnunk? Én magam is kedvelem a vitát, igaz, Celwin testvér? Egy vacsora
vita nélkül olyan, mint egy nap költészet híján – itt a király ügyet sem vetett a pap epés
megjegyzésére, hogy mily áldott is lenne az a nap –, és a fiam, Lancelot, mindig is
hirtelen természetű volt. Egy harcos szíve és egy poéta lelke az övé, attól tartok, a
leggyúlékonyabb elegyben. Maradj hát, és egyél. – Ban nagylelkű uralkodóhoz méltóan
viselkedett, noha felfigyeltem rá, hogy Elaine királynőt csöppet sem elégítette ki a döntés.
A királynő haja őszbe fordult már, ám arca még mindig nélkülözte a ráncokat, s birtokolt
egyféle bájt és nyugalmat, mely pompásan illett Ynys Trebes derűs tisztaságához. Ebben
a pillanatban azonban a helytelenítése jeléül szorosan összevonta szemöldökét.
– Minden dumnoniai harcos ilyen modortalan? – kérdezte epésen a körülötte ülőktől.
– Azt akarod a harcosoktól, hogy udvaroncok legyenek? – replikázott Celwin nyersen. –
Akkor miért nem küldöd a drága költőidet a frankok ellen harcolni? Elszavalhatnák nekik a
költeményeiket, bár ha jobban belegondolok, akár hatékony fegyvert is kovácsolhatnának
azokból – nézett fel kihívóan a királynőre, és a három poéta megborzongott. Celwinnek
valamiképp sikerült megkerülnie Ynys Trebes rút dolgokra kirótt tilalmát, hisz a
barátcsuha nélkül, melyet a könyvtárban viselt, bámulatra méltóan kellemetlen küllemű
férfiúnak bizonyult; egyetlen, élesen metszett szemével, penészes szemtakaróval a
másikon; keserűen elcsavarodott ajkával; tartás nélküli hajával a tonzúra egyenetlen
vonala mögött; szurtos szakállával, mely félig a nyakában függő nyersen faragott
fakeresztet is elrejtette; s előregörnyedt, görcsös testével, melynek külön nyomatékot
adott döbbenetes púpja. A szürke macska, amelyik a könyvtárban a nyakában szunyókált,
most az ölébe kuporodva rágódott rákfalatain.
– Jöjj ide az asztalomhoz – szólt Galahad –, és ne hibáztasd magad.
– Ezt kell tennem – feleltem. – Az én hibám volt. Meg kellett volna őriznem a
b é k e t ű r é s e m e t .
– A testvérem – mondta Galahad, amint megváltoztatták az ülésrendet –, vagy még
inkább féltestvérem, örömét leli abban, ha másokkal kötözködhet. Ez az ő szórakozása,
ám csak kevesen mernek visszavágni neki, mert ő az örökös, ami azt jelenti, hogy egy
napon élet s halál ura lesz. De te helyesen cselekedtél.
– Nem, helytelenül cselekedtem.
– Nem vitatkozom. De még ma este kikísérlek a partra.
– Ma este? – kérdeztem meglepetten.
– A bátyám nem veszi túl könnyen a kudarcot – mondta Galahad halkan. – Akarsz egy
kést a bordáid közé, míg alszol? Ha a helyedben lennék, Derfel Cadarn, csatlakoznék
parton maradt embereimhez és közöttük aludnék.
Átpillantottam az asztal túl felére, hol anyja gyengéden vigasztalta a sötéten jóvágású
Lancelotot, borba mártott kendővel felitatva arcáról a vért. – Féltestvéred? – kérdeztem
G a l a h a d t ő l .
– A király ágyasától születtem, s nem a feleségétől – hajolt hozzám közelebb Galahad. –
Atyám azonban nagyon jó hozzám, és ragaszkodik hozzá, hogy engem is hercegnek
s z ó l í t s a n a k .
Ban király éppen Celwin testvérrel vitatkozott a keresztény teológia valamely homályos
pontjáról. Ban modoros lelkesültségét vitte a küzdelembe, míg Celwin válogatott
sértéseket köpködött, s eközben láthatóan mindketten remekül szórakoztak. – Atyád
mondja, hogy mindketten harcosok vagytok – szóltam Galahadhez.
– Mindketten? – nevetett fel Galahad. – Drága bátyám poétákat és bárdokat alkalmaz,
hogy dicséretét zengjék, mint Armorica legnagyobb harcosáét, noha én még nem
találkoztam vele egyetlen pajzsfalban sem.
– És nekem azért kell harcolnom – mondtam keserűen –, hogy megoltalmazzam
ö r ö k s é g é t .
– A királyság elveszett – mondta ki Galahad. – Atyám épületekre és kéziratokra költi
minden pénzét katonák helyett, és mi itt Ynys Trebesben túlságosan távol vagyunk
embereinktől, kik inkább Broceliandébe húzódnak vissza, és eszük ágában sincs a
segítségünkre sietni. A frankok mindenfelé győzedelmeskednek. A te munkád, Derfel,
nem egyéb, mint hogy életben maradj és biztonságban hazajuss.
Őszintesége nyomán újonnan támadt érdeklődéssel néztem végig rajta. Szélesebb,
kerekebb arcot birtokolt testvérénél, és sokkalta nyíltabbat is, azt a fajta arcot, melyet oly
szívesen lát az ember maga mellett jobbról a pajzsfalban. A harcos jobb oldalát mindig
szomszédja pajzsa védelmezi, így a férfiak közt ez nagy tisztességnek számít, és
Galahad, éreztem meg ösztönösen, olyan ember volt, kit nagyon is könnyű megkedvelni.
– Azt mondod, nem kellene harcba bocsátkoznunk a frankokkal? – kérdeztem tőle
c s e n d e s e n .
– Azt mondom, kudarcra ítélt harc ez, és mégis, esküdet adtad Arthurnak, hogy harcolsz,
s minden egyes pillanat Ynys Trebes életében fényt hoz ebbe a sötét világba. Próbálom
meggyőzni róla atyámat, hogy küldje át könyvtárát Britanniába, bár azt hiszem, előbb
engedné kivágatni saját szívét. Ám ha eljön az idő, s higgy nekem, eljön, akkor el fogja
küldeni. Most pedig – tolta hátra székét az asztaltól – neked és nekem indulnunk kell.
Mielőtt – toldotta meg derűsen – valamelyik fili belekezdene. Hacsak nem kívánod
végigélvezni a végeérhetetlen balladákat a nádas felett fénylő holdsarló dicsőségéről.
Felpattantam, megkopogtatva az asztalt a különleges evőkéssel, mellyel Ban király
vendégeit ellátta. Ezek a vendégek most óvatosan néztek fel rám. – Bocsánatkéréssel
tartozom – szóltam –, s nemcsak felétek, de Lancelot herceg felé is. Egy ily hatalmas
harcos sokkal különb társaságot érdemelt volna nálam. Most pedig, bocsássatok meg, de
aludni kell térnem.
Lancelot nem felelt. Ban király mosolygott, Elaine királyné leplezetlen ellenszenvvel mért
végig, Galahad pedig először elkísért oda, hol saját ruháim és fegyvereim várakoztak,
majd a fáklyákkal kivilágított rakodópartra, ahol csónakba szálltunk. Galahad, még mindig
tógába öltözve, egy zsákot cipelt magával, melyet belökött a csónak aljába. A zsák fémes
csörgéssel ért a fához. _ Mi az? – kérdeztem.
– A fegyvereim és a vértem – mondta. Eloldozta a csónak kötelét, majd felpattant a
fedélzetre. – Veletek tartok.
A csónak sötét vitorlája alatt kisiklott a kikötőből. A víz felfodrozódott az orrtőkénél, és
gyengéden végignyalta a hajótörzset, megtörve a móló kövein. Galahad levetette a tógát,
amit odalökött a csónakosnak, mielőtt felöltötte '76olna harci díszét, miközben én a
hegytetőt uraló palotára meredtem. Úgy függött az égbolton, akár égi hajó, mely a
felhőket lovagolja, vagy még inkább mint egy földre leszállott csillag; álmok palotája,
menedék, hol igazságos király és gyönyörű királyné uralkodik, hol poéták énekelnek és
vénemberek kutatják az angyalok szárnytávolságát. Oly gyönyörű volt Ynys Trebes, oly
törékenyen gyönyörű.
És, hacsak mi meg nem védjük, épp törékenysége lesz a veszte.
Két éven át harcoltunk. Két évig, egyenlőtlen küzdelemben. Kétévnyi ragyogó pompa és
hitvány aljasság. Kétévnyi mészárszék és örömünnep, csorba kardok és széthasadt
pajzsok, diadal és katasztrófa – ám mindama hónapok és verítékes ütközetek alatt, mikor
rettenthetetlen férfiak fuldokoltak saját vérükben és közönséges emberek vittek végbe oly
tetteket, melyeket korábban nem is álmodtak, egyetlenegyszer sem láttam Lancelotot. A
poéták mégis őt állították Benoic hősének, a legtökéletesebb katonának, a harcosok
harcosának. A poéták szerint Benoic megőrzése Lancelot küzdelme volt, nem az enyém,
nem Galahadé, nem Culhwché, csakis Lanceloté. Csakhogy Lancelot ágyban töltötte a
háborút, anyjáért nyivákolva, hogy hozzon neki még bort és mézet.
Nem, nem csak az ágyban. Lancelot néha harcolt, ám mindig jó egy mérfölddel
mögöttünk, hogy ő térhessen meg elsőként Trebesbe a diadal hírével. Tudta, miként
szaggassa meg tógáját, csorbítsa ki kardja élét, borzolja össze olajos haját, sőt vagdalja
össze arcát, hogy hősnek látszva botorkáljon haza, anyja pedig új dalokat íratott filiivel, s
ezeket a dalokat a kereskedők és a tengerjárók Britannia minden szegletébe magukkal
vitték, még a távoli Rhegedbe is, Elmettől északra, elhitetve mindenkivel, hogy Lancelot
az új Arthur. A szászok féltek jöttétől, Arthur maga pedig egy hímzett kardkötőt küldött
neki ajándékba, gazdagon zománcozott csattal.
– Gondolod, hogy az élet mindig igazságos? – kérdezte Culhwch, amikor az ajándék felett
s i r á n k o z t a m .
– Nem, uram – feleltem.
– Akkor szót se vesztegess Lancelotra – mondta Culhwch. Ő lett a lovasság parancsnoka
Armoricában, miután Arthur Britanniába ment, s Arthur unokatestvérének is mondhatta
magát, noha semmilyen hasonlóságot sem mutatott urammal. Culhwch köpcös,
torzonborz szakállú, hosszú karú barbár volt, ki semmi egyebet nem kért az élettől, csak
elegendő utánpótlást ellenségből, borból és asszonyból. Arthur harminc embert és lovat
hagyott hátra neki, ám a lovak mostanra mind kipusztultak – miként embereinek jó fele is
–, így Culhwch gyalogosan harcolt. Hozzácsaptam embereimet az övékéhez, s imigyen
elfogadtam a parancsnokságát. Culhwch alig várta a háború végét Benoicban, hogy
megint Arthur oldalán harcolhasson. A rajongásig szerette Arthurt.
Különös egy háborút vívtunk. Míg Arthur Armoricában élt, a frankok még mérföldekre
jártak keletre, ahol a földek laposan húzódtak, tisztán az erdőségektől, és ez ideális
tereppé tette azokat a nehézlovasok számára, ám mostanra az ellenség a fák sűrűjében
húzódott meg, mely Benoic középső, sziklás területeit ölelte körül. Ban király, miként
Gwenti Tewdric is, az erődítményekbe vetette hitét, ám míg Gwent elhelyezkedése
kedvezett az erődöknek és öles falaknak, addig Benoic erdei és hegyei túl sok csapást
kínáltak az ellenség számára, melyek messze megkerülték a Ban csüggedt katonái által
vigyázott erődöket. A mi feladatunk volt lelkesedést plántálni ezekbe erőkbe, és mi meg is
tettük ezt, Arthur saját taktikáját alkalmazva az erőltetett menetekkel és meglepetésszerű
támadásokkal. Benoic erdős hegyeit az istenek is ilyen harcra teremtették, és
embereinknek nem akadt párjuk ebben, noha az ilyen harcmodor kevés örömet kínál,
összehasonlítva a biztos rejtekhelyről történő váratlan támadással szemben, amikor az
ellenség fejvesztett menekülésbe fog, fegyvereit el-elhajítva. Szereztem néhány újabb
karcolást Hywelbane hosszú pengéjére is.
A frankok félték nevünket. Erdei farkasoknak neveztek bennünket, mi pedig megtettük
sértésüket jelképünknek, és szürke farkasfarkat viseltünk a sisakunkra kötve. Vonítottunk,
hogy félelmet ültessünk a szívükbe, éjjelente ébren tartottuk őket, nappal körülöttük
ólálkodtunk, s akkor törtünk rájuk, amikor nekünk tetszett, nem amikor készen állottak rá,
ám az ellenség számos volt, mi pedig kevesen, és számunk hónapról hónapra tovább
f o g y o t t .
Galahad velünk harcolt. Igazi harcosként viselkedett, noha tudósnak is számíthatta
magát, aki mélyére hatolt atyja könyvtárának, és éjjelente régi istenekről, új vallásokról,
különös országokról és nagy emberekről mesélt. Emlékszem egy éjszakára, amikor egy
romos villában táboroztunk le. Egy hete még virágzó település állott itt, saját
őrlőmalommal, cserepesekkel és tehenészettel, ám a frankok már itt is jártak, s a villából
nem maradt egyéb füstölgő, vértől maszatos romoknál – falait lerontották, forrását
asszonyok és gyermekek tetemei mérgezték. Őrszemeink vigyázták az ösvényt, így
megengedhettük magunknak a tűz fényűzését, melyen vadnyulakat s egy kecskét
sütögettünk. Vizet ittunk, s úgy tettünk, mintha bor lenne.
– Falerniai – szólt Galahad álmodozva, a csillagok felé emelve agyagkupáját, minta
aranyflaska lenne.
– Az ki? – kérdezte Culhwch.
– A Falerniai, kedves Culhwch, egy borfajta, a legfinomabb római bor.
– Sohasem szerettem a bort – mondta Culhwch, majd hatalmasat ásított. –
Asszonyoknak való. Igyunk szász sört! Az való nektek. – Néhány perc múlva már
hortyogott is.
Galahad nem tudott elaludni. A tűz lassan hamvába holt, míg felettünk élesen metszett
csillagok fénylettek. Egyikük leszakadt, fürgén fehér csapást vágva magának az égbolton,
és Galahad a kereszt jelét rajzolta magára, lévén keresztény, s számára a hulló csillag azt
jelentette, újabb démont vetettek le a paradicsomból. – Valaha itt a földön volt – mondta.
– Micsoda? – kérdeztem.
– A paradicsom. – Hátrafeküdt a fűben, karján nyugtatva fejét. – Az édes paradicsom.
– Ynys Trebes, úgy érted?
– Nem, nem. Úgy értem, Derfel, hogy amikor az Úr megteremtette az embert, a
paradicsomot adta neki lakhelyül, és számomra úgy tűnik, hogy azóta is azt a
paradicsomot vesztegetjük el, fokról fokra. És hamarosan, úgy érzem, mindenestül el fog
tűnni az életünkből. Leszáll a sötétség. – Elcsendesedett egy időre, mintha gondolatai új
erővel töltötték volna fel. – Csak gondolj bele – mondta –, ez a föld még nem egészen
száz esztendeje is békében élt. Az emberek hatalmas házakat emeltek. Mi pedig a
nyomukba sem érhetünk. Tudom, atyám csodálatos palotát emelt, ám az sem egyéb ősi
paloták egymásba toldozott maradványainál. Mi képtelenek vagyunk úgy építkezni, ahogy
azt a rómaiak tették. Nem tudunk sem oly magas, sem oly gyönyörű házakat felhúzni.
Nem értünk az utakhoz, nem értünk a vízcsatornákhoz, nem értünk az
aquaeductusokhoz. – Én magam azt sem tudtam, mi lehet az az aquaeductus, de
csendben maradtam, mialatt Culhwch zavartalanul tovább hortyogott mellettem. – A
rómaiak egész városokat építettek – folytatta Galahad –, olyan roppant helyeket, Derfel,
hogy egész délelőtt sétálnod kellett, míg egyik végéből elértél a másikig, és közben
minden lépted méretre metszett, lecsiszolt kövekre esett. És azokban az időkben hetekig
haladhattál egy irányban, és még mindig Róma földjét tapodtad, Róma törvényeire
vonatkoztak rád, s Róma nyelve csengett füledbe. És most nézz körül – mutatott körbe az
éjszakában. – Csak a sötétség. És egyre tovább terjeszkedik, Derfel. A sötétség lassan
beszüremlik Armoricába. Benoic letűnik, és Benoic után Broceliande, és Broceliande után
Britannia. Nincsenek többé törvények, se könyvek, se zene, se igazság, csak füstölgő tűz
köré gyűlt hitvány emberek, kik azt tervezgetik, másnap kivel végezzenek.
– Nem, amíg Arthur él – vágtam közbe konokul.
– Egyetlen ember a sötétség ellen? – kérdezte Galahad kétkedve.
– A te Krisztusod nem egyetlen ember volt a sötétség ellen? – kérdeztem.
Galahad ezen elgondolkodott egy ideig, a tűzre meredve, mely árnyékba borította
erőteljes vonásait. – Krisztus – mondta ki végül – a mi utolsó esélyünk. Ő azt mondta,
szeressük egymást, tegyünk jót egymással, osszunk alamizsnát a szegényeknek,
tápláljuk az éhezőket, ruházzuk a mezíteleneket. Ezért ölték meg őt az emberek. – Felém
fordult és rám nézett. – Szerintem Krisztus jól tudta, mi fog következni, és ezért ígérte
nekünk, hogy ha úgy élünk, miként ő tette, egy napon vele lehetünk a paradicsomban.
Nem a földön, Derfel, de a paradicsomban. Odafent – mutatott a csillagokra –, mert ő már
tudja, hogy a föld a végét járja. Utolsó napjainkat éljük. Még a te isteneid is magunkra
hagytak bennünket. Nem ezt mondtad magad is? Hogy a te Merlined távoli, különös
földeken kutatja a szálat, mely az ősi istenekhez fűzi, és vajon mi haszna lehet, még ha
meg is leli? A te vallásod azóta halott, hogy a rómaiak feldúlták Ynys Mont, és nem
hagytak meg nektek mást, csak a régi tudás egymáshoz többé nem illeszkedő darabkáit.
Az istenek eltávoztak közületek.
Nem – ellenkeztem, Nimuéra gondolva, aki érezte jelenlétüket, noha számomra az
istenek mindig is távolinak és ködösnek tetszettek. Bel a szememben Merlinhez volt
hasonlatos – valami messzi, felfoghatatlanul hatalmas és végtelenül rejtelmes lény. Úgy
képzeltem, mintha Bel valamely távoli északi országban élne, míg Manawydannak valahol
nyugaton kellett lakoznia, ahonnét a víz nyugtalan hullámai kelnek.
– A régi istenek elhagytak bennünket – erősködött Galahad.
– Elhagytak bennünket, mert nem voltunk rájuk érdemesek.
– Arthur érdemes – hajtogattam csökönyösen –, miként te is az vagy.
Megrázta a fejét. – Bűnös vagyok, Derfel, ki nem érdemel könyörületet.
Felnevettem szánalmas siránkozásán. – Badarság – mondtam.
– Gyilkolok. Testi vágyat érzek. Irigykedem. – Igazán nyomorúságosnak tetszett, pedig
hát Galahad, miként Arthur is, olyan ember volt, ki maga ítélkezett lelke felett és mindig
szűkölködőnek ítélte azt, márpedig én még sosem találkoztam olyan emberrel, ki sokáig
boldog lehetett volna.
– Csakis olyanokat ölsz, kik egyébként téged ölnének meg – vettem védelmembe.
– És, Isten bocsásson meg, még élvezem is. – A kereszt jelét rajzolta magára.
– Helyes – szóltam. – És mi a gond a testi vágyakozással?
– Felülkerekedik a józan értelmen.
– Pedig te aztán nem nélkülözöd a józan értelmet – mutattam rá.
– De vágyakozom, Derfel, mennyire vágyakozom. Van az a lány Ynys Trebesben, atyám
egyik hárfása – rázta meg reménytelenül a fejét.
– Viszont uralod vágyadat – mondtam –, légy hát büszke erre.
– Büszke is vagyok, márpedig a büszkeség újfent csak bűn.
Megráztam a fejem, a vita reménytelensége felett érzett keserűségemben. – És az
irigység? – hozakodtam elő a bűnös háromság utolsó tagjával. – Kire irigykedsz?
– Lancelotra.
– Lancelotra? – Ez meglepett. – Mert ő az örökös, s nem én. Mert ő elveszi, amit akar
magának, amikor csak akarja, és soha sem bán meg semmit. A hárfást? Elvette
magának. A lány sikítozott, harcolt, mégsem mert senki az útjába állni, csak mert ő
L a n c e l o t .
– Még te sem?
– Megöltem volna, de akkor távol voltam a várostól.
– Atyád sem állította meg?
– Atyám a könyveivel törődik. Talán azt hitte a lány sikoltozásáról, hogy egy sirály sikoltott
a tenger felett, vagy két filit szólalkozott össze egy metaforán.
A tűzbe köptem. – Lancelot egy féreg – mondtam.
– Nem – tiltakozott Galahad –, ő egyszerűen csak Lancelot. Megkapja, amit akar, és
azzal tölti napjait, hogy eltervezze, hogyan. Tud ő elbűvölő lenni, megnyerő, s egy napon
még nagy király is válhat belőle.
– Soha – szóltam határozottan.
– Miért is ne? Ha a hatalom az, amit akar, és hidd el, hogy az, akkor meg is fogja
szerezni, s talán az csillapítja majd szomját. Ő másra sem vágyik, csak hogy szeressék.
– Különös módon próbálkozik – jegyeztem meg, visszaemlékezve rá, miként kötött belém
Lancelot atyja asztalánál.
– Tudta, már a legelső pillanatban, hogy nem fogod őt kedvelni, ezért hívott ki maga ellen.
Ily módon, amikor ellenségévé tett téged, önmagának indokolta meg, miért nem kedveled
őt. De azokkal az emberekkel, kik nem jelentenek fenyegetést a számára, megnyerően
kedves is tud lenni. Még nagy király lehet belőle.
– Gyenge – szóltam megvetően.
Galahad elmosolyodott. – Hatalmas Derfel. Derfel, a Megingathatatlan. Mily gyengének
tűnhetünk mi mindannyian a te szemedben.
– Nem – feleltem –, de valamennyien fáradtak vagyunk, és holnap frankokat kell
gyilkolnunk, tehát jobb lesz aludni.
És másnap valóban gyilkoltunk frankokat, és utána Ban egyik erődítményében pihentünk
meg, ahol bekötözhettük sebeinket és megfenhettük kicsorbult pengéinket, mielőtt újból
visszavonultunk volna a rengetegbe. Hétről hétre, hónapról hónapra egyre közelebb
harcoltunk Ynys Trebeshez. Ban király kérte szomszédját, Broceliandei Budicot, hogy
küldjön számára csapatokat, ám Budic inkább saját határát erősítette meg, és nem volt
hajlandó embereit vesztegetni egy elveszett ügyért. Ban Arthurt is felkereste, ám Arthur,
noha küldött egy hajóderéknyi embert, ő maga nem jött el. Túlságosan lekötötte, hogy a
szászokkal harcoljon. Kaptunk ugyan híreket Dumnoniából, ám azok rendszertelenek
voltak s homályos értelműek, noha annyit megtudtunk belőlük, hogy a szászok tovább
terjeszkednek a szárazföldön, és Dumnonia határait fenyegetik. Gorfyddyd, ki súlyos
fenyegetést jelentett még eljöttömkor, azóta kissé lecsendesedett, miután szörnyű ragály
tizedelte meg sorait. Az utazóktól azt is megtudhattuk, hogy maga Gorfyddyd is beteg, és
valószínűleg még az esztendő végét se éri meg. Ugyanaz a betegség, mely megtámadta
Gorfyddydet, végzett Ceinwyn jegyesével, egy rhegedi herceggel. Én magam még azt
sem tudtam, hogy Ceinwynt újfent eljegyezték, és meg kell vallanom, önző örömet
éreztem afelett, hogy Rheged halott hercege már nem kaparinthatja meg Powys csillagát.
Guinevere-ről, Nimuéról vagy Merlinről nem hallottam semmit.
Ban királysága minden eresztékében recsegett-ropogott. Nem maradt elég ember
begyűjteni a múlt évi termést, és télire egy erődítményben húztuk meg magunkat a
királyság déli határvidékén, ahol vadhúson, gyökereken, bogyókon és madarakon éltünk.
Még mindig le-lecsaptunk a frankok uralta vidékekre, de már kezdtünk olyanná válni, mint
a darazsak, akik halálra akarják szurkálni a bikát, hisz a frankok ott voltak mindenfelé.
Bárdjaik csendültek a téli erdőben, amint megtisztították a földet farmjaik számára,
hasított fatörzsekből frissen emelt erődítményeik pedig csak úgy fénylettek a sápadt téli
napsütésben.
Az új tavasz hajnalán meg kellett adnunk magunkat a frank harcosok túlerejének.
Dübörgő harci dobokkal jöttek ránk, lobogóik alatt, melyeket bikaszarvakkal ékesített
póznákra szegeztek. Láttam egy pajzsfalat több mint kétszáz emberből, és tudtam, ötven
túlélő sohasem lenne képes azon áthatolni, így Culhwchhel és Galahaddel az oldalamon
visszavonulót fújtunk. A frankok kigúnyoltak, és hosszan üldöztek bennünket, alaposan
megszórva bennünket könnyű hajítódárdáikkal.
Benoic királysága elszakadt népétől. A legtöbben Broceliande királyságába menekültek,
mely földet ígért a harci szolgálatért cserébe. Az ősi római települések elnéptelenedtek, a
mezőkön lassan elfeküdt a lábon maradt gabona. Mi, dumnoniaiak északnak mentünk,
magunk után húzott lándzsáinkkal, hogy Ban királyságának utolsó megmaradt
erődítményét védjük, Ynys Trebest magát.
A szigetváros megtelt menekültekkel. Minden házban legalább húszan aludtak.
Gyermekek sírtak és családok civakodtak.
A halászhajók a menekültek egy részét elvitték nyugatra, Broceliandébe, vagy északra,
Britanniába, de sohasem volt elegendő a bárkák száma, s amikor a frank seregek
feltűntek a szigettel szemközti partszakaszon is, Ban király valamennyi megmaradt hajóját
visszarendelte Ynys Trebes védtelen, apró kikötőjébe. Azt akarta, hogy ezek lássanak el
élelemmel bennünket, ha majd az ostrom megkezdődik, ám a hajósok megátalkodott egy
fajta, és amikor megjött a parancs, hogy maradjanak, a legtöbben felvonták horgonyaikat,
üresen indulva észak felé. Talán ha maroknyi csónakunk maradt.
Lancelot lett a város parancsnoka, és a nők lelkesen üdvözölték, amint végigmasírozott a
várost körülölelő utcákon. Most már minden rendben lesz, hitték a városlakók, hisz maguk
mellett tudhatják a legnagyobb harcost. Lancelot választékos eleganciával fogadta az
éljenzést, és beszédeket rögtönzött, melyekben azt ígérte Ynys Trebes lakosainak, hogy
frank koponyákból emel új töltésutat a városnak. A herceg komolyan vette a rárótt
feladatot, hisz még pikkelyes páncélt is öltött, melynek minden egyes lemezkéjét vakító
fehérre zománcozták, s így a vért szinte izzani látszott még a halovány tavaszi
napfényben is. Lancelot állította, hogy a páncélzat Agamemnoné, az antik hősé volt, ám
Galahad biztosított róla, hogy római kézművesmunka. Lancelot csizmái vörös bőrből
készültek, köpenye sötétkékre festve, és csípőjén a hímzett kardkötőt, a „csengő hangú
gyilkost”, melyet Arthurtól kapott ajándékba, Tanlladwyrt viselte. Sisakja fekete volt, rajta
egy rétisas kitárt szárnyaival forgó gyanánt. – Ő legalább el tud majd repülni – jegyezte
meg keserűen Cavan, mogorva ír harcosom.
Lancelot haditanácsot hívott össze a magasan fekvő, tengeri szél ostromolta teremben,
Ban könyvtára mellett. Beállt az apály, és a tenger visszavonult az öböl homoktöltéseiről,
melyeken a frankok csoportjai próbáltak biztonságos csapást lelni a város felé. Galahad
hamis fűzfa kerítéseket telepített szerte az öbölben, próbálván becsalni az ellenséget a
futóhomokba vagy az egyébként szilárd töltésekre, melyeket elsőként vág majd el a
visszatérő dagály. Lancelot, hátunkban az ellenséggel, kifejtette stratégiáját. Atyja ott ült
fia egyik oldalán, anyja a másikon, és '6Dindketten szorgalmasan bólingattak fiuk nagy
bölcsessége hallatán.
Ynys Trebes védelme egyszerű feladat, jelentette be Lancelot. Nem kell mást tennünk,
mint megtartani a város falait. Ilyen egyszerű. A frankoknak kevés a hajójuk, nem tudnak
repülni, tehát gyalogosan kényszerülnek Ynys Trebesbe jönni, és ezt az utat is csak
apálykor tehetik meg, és csak miután felfedeztek maguknak egy biztonságos közlekedő
útvonalat. Mire a városhoz érnek, elcsigázza majd őket a kimerültség, és nem lesznek
képesek a kőfalakat fenyegetni. – Tartsuk a falakat – szólt Lancelot –, és biztonságban
leszünk. A csónakok ellátnak bennünket. Ynys Trebes sosem esik el!
– Igaz! Igaz! – kiáltott Ban király, fellelkesülve fia derűlátásától.
– Mennyi ételünk maradt? – mordult fel Culhwch.
Lancelot szánakozó pillantást vetett rá. – A tenger – mondta – teli van halakkal. Azok
azok a fénylő kis lények, Lord Culhwch, farokkal és uszonnyal.
– Nem is tudtam – szólt Culhwch rezzenéstelen arccal. – Annyira elfoglalt, hogy frankokat
ö l d ö s s e k .
Elfojtott nevetés hallatszott a harcosok körében, kiket meghívtak a megbeszélésre.
Tucatnyian közülük, miként mi is, a szárazföldön harcoltak, ám a többiek már Lancelot
kegyeltjei voltak, kiket csak alig valamivel az ostrom előtt nevezett ki kapitánynak. Bors,
Lancelot kuzinja és Benoic bajnoka volt a palotaőrség parancsnoka. Ő legalább már vett
részt küzdelemben, és harcosként is szerzett némi nevet magának, noha most, elterülve
makulátlan római uniformisában, és unokatestvére, Lancelot modorában leolajozva fekete
fürtjeit, meglehetősen petyhüdtnek tűnt.
– Mennyi lándzsánk van? – kérdeztem.
Lancelot mindeddig ügyet sem vetett rám. Tudtam, hogy nem feledkezett el két évvel
ezelőtti találkozónkról, noha most szélesen elmosolyodott kérdésem felett. –
Négyszázhúsz emberünk áll fegyverben, és valamennyiük lándzsát is birtokol. Ki tudod
következtetni ennyiből a választ?
Viszonoztam a bárgyú mosolyt. – A lándzsák könnyen törnek, herceg, és a falakat védő
katonák hajítódárdaként is szokták használni őket. Amint eldobáltuk mind a négyszázhúsz
lándzsát, mit dobjunk az ellenségnek legközelebb?
– Költőket – morogta Culhwch, szerencsére túl halkan ahhoz, hogy Ban király
m e g h a l l h a s s a .
– Vannak tartalékaink – felelt Lancelot fölényesen –, és emellett használhatjuk azokat a
dárdákat is, melyeket a frankok dobálnak miránk.
– Dobjunk csak költőket, az a biztos – mondta Culhwch.
– Szóltál, Lord Culhwch? – kérdezte Lancelot.
– Csak böfögtem, herceg. S ha már birtoklom kitüntető figyelmedet, vannak íjászaink?
– Néhányan.
– Hányan?
– Tízen.
– Az istenek legyenek velünk – mondta Culhwch, hátralökve székét. Gyűlölte a székeket.
Elaine szólott ezután, emlékeztetve bennünket, hogy a sziget oltalmat ad asszonyoknak,
gyermekeknek és a világ legnagyobb költőinek. – A filik biztonsága immáron a ti
kezetekben van – mondta nekünk –, és ti is tudjátok, mi történik velük, ha ti kudarcot
vallatok. – Az asztal alatt belerúgtam Culhwchbe, hogy elejét vegyem az újabb epés
m e g j e g y z é s e k n e k .
Ban állott fel, s a könyvár felé intett. – Hétezer, nyolcszáz és negyvenhárom tekercs
található itt – jelentette be ünnepélyesen –, az emberi tudás összegyűjtött kincsei, és ha
ez a város elbukik, vele bukik a civilizáció is. – Ezután elmesélte nekünk az ősi történetet
a hősről, kinek egy labirintusban kellett végeznie a szörnnyel, és fonalat húzott maga
után, melynek segítségével később kiutat talált a sötétségből. – A könyvtáram – vetette fel
a tanulságot a hosszú mese végén – éppilyen fonal. Ha elveszítjük, urak, örökre
sötétségre leszünk kárhoztatva. Ezért hát könyörgöm nektek, esedezve kérlek
benneteket, harcoljatok! – Itt szünetet tartott, majd elmosolyodott. – És segítségért is
küldettem. Levelek mentek Broceliandéhoz és Arthurhoz. Azt hiszem, nincs már távol a
nap, mikor láthatárunk megtelik barátaink kivont vitorláival! És Arthurt, emlékezzetek,
esküje is köti!
– Arthur – vágott közbe Culhwch – nem tud elszabadulni a szászoktól.
– Az eskü az eskü – korholta Ban.
Galahad aziránt érdeklődött, hogy készítettünk-e már terveket a parton sorakozó frank
táborok letámadására. Könnyedén elérhetjük őket csónakokkal, mondta, partra szállva
tőlük keletre vagy nyugatra, ám Lancelot elvetette az ötletet. – Ha elhagyjuk a falakat –
mondta –, meghalunk. Ilyen egyszerű.
– Meg se próbálunk kitörni? – hördült fel Culhwch.
– Ha elhagyjuk a falakat – ismételte Lancelot –, meghalunk. A parancs tehát roppant
egyszerű: mindenki maradjon a falak mögött. – Bejelentette, hogy Benoic legkiválóbb
harcosai, száz háborús veterán fogja védeni a főkaput. Nekünk, ötven megmaradt
dumnoniainak, a nyugati falat adta, míg a város gyülevészhada, kiegészítve a
menekültekkel, a többi rész felett fog őrködni Maga Lancelot, a fehér köpenyes
palotaőrséggel, tartalékerőt formál, mely a palotából követi nyomon a harcokat, és a
szükséges helyeken beavatkozik azok menetébe.
– Előbb várhatunk segítséget a tündérektől – mordult oda nekem Culhwch.
– Újabb böfögés? – érdeklődött Lancelot.
– Biztos a sok haltól lesz – vágta rá Culhwch.
Ban király valamennyiünket meghívott, hogy nézzük meg könyvtárát. Talán el akart
elkápráztatni bennünket az értékekkel, melyeket védeni szegődtünk. A legtöbb férfi, ki
részt vett a haditanács ülésén, végigsétált a termen, értetlenkedve mérte végig a
rekeszekben sorakozó tekercseket, majd elment, hogy megbámulja a félig csupasz hárfás
lányt, ki a könyvtár előszobájában játszott. Galahad és én együtt bolyongtunk a rekeszek
között, ahol a púpos Celwin atya még mindig öreg asztala fölé görnyedt, igyekezve távol
tartani szürke macskáját az írótollaktól. – Még mindig az angyalok szárnytávolságán
dolgozik, atyám? – kérdeztem tőle.
– Valakinek meg kell tennie – felelte, majd felém fordult, hogy maradék szemével
végigmérjen. – Ki vagy?
– Derfel, atyám, Dumnoniából. Két évvel ezelőtt találkoztunk. Meglepett, hogy még mindig
itt találom.
– A meglepettséged engem mit sem érdekel, Dumnoniai Derfel. Amellett távol voltam egy
ideig. Rómában jártam. Mocskos egy hely. Azt hittem, a vandálok rendesen kipucolták azt
a helyet, de még mindig teli van álszent papokkal és pufók fiúcskáikkal, így inkább
visszajöttem. Ban hárfásai sokkal kedvesebbek, mint Róma örömfiúi. – Barátságtalan
pillantást vetett rám. – Mit törődsz te az én biztonságommal, Dumnoniai Derfel?
Nem feleltem, hogy mit sem, holott nagy kísértést éreztem rá. – Az a feladatom, hogy
védjem az életeket – feleltem kérkedve –, köztük a tiédet is, atyám.
– Akkor a kezedbe teszem le életem, Dumnoniai Derfel – szólt, miközben rút ábrázatával
visszafordult az asztal felé és félrelökte a macskát az írótollaktól. – A lelkiismeretedre
bízom az életemet, így most már mehetsz harcolni, és nyugodtan hagyhatod, hogy
csináljak valami hasznosat.
Próbáltam érdeklődni a derék papnál Róma felől, de ő egyetlen kézlegyintéssel
elhessegette kérdéseimet, így hát elindultam a raktárház felé, mely otthonomul szolgált az
ostrom hátralévő idejére. Galahad, ki mostanra magát is tiszteletbeli dumnoniainak
számlálta, velünk tartott, és ő meg én együtt próbáltuk számba venni a frankokat, kik a
növekvő dagály elől húzódtak vissza, miután újabb kísérletet tettek egy, a homokon
átvezető csapás fellelésére. A bárdok, megénekelvén Ynys Trebes ostromát, állították,
hogy ellenünk száma meghaladta még a homokszemekét is az öbölben. Noha ennyien
azért nem voltak, valóban rettenetes erőket vonultattak fel ellenünk. Valamennyi frank
csapat, mely csak Gallia nyugati részén harcolt, egyesítette erejét, hogy megkaparintsa
Ynys Trebest, Armorica gyöngyszemét melyről az a szóbeszéd járta, hogy méhében őrzi
a letűnt Római Birodalom kincseit. Galahad úgy számította, hogy mintegy háromezer
frankkal kellett szembenéznünk, én magam kétezerre tettem a számukat, míg Lancelot
biztosított bennünket, hogy legalább tízezren vannak. Bárki számítását is vesszük, ijesztő
számot kapunk.
A frankok vezette első támadások csak nyomorúságot hoztak a számukra. Utat találtak
maguknak a homokon és a főkaput vették ostrom alá, hogy bevert, vérző orral űzzék őket
vissza, majd másnap a mi falszakaszunkon próbálkoztak, és hasonló fogadtatásban
részesültek, azzal a kivétellel, hogy ezúttal túl soká maradtak, és erejük jókora részét
elvágta a tetőző dagály. Voltak, akik megpróbáltak kigázolni a partra és nyomorultul vízbe
fulladtak, míg mások visszahúzódtak a falak felé az egyre kisebbedő homokzátonyon,
ahol viszont a lándzsások mészárolták le őket a kapu felől, Bleiddig vezetésével, aki
Armoricába hozott bennünket s most Benoic veteránjainak élére állt. Bleiddig még ki is
rohant az erődből, nyíltan megszegve Lancelot rendelkezését, hogy a falakon belül kell
maradnunk, ám a holtak száma oly magasra rúgott, hogy Lancelot úgy tett, mintha ő
maga rendelte volna el a támadást, s később, Bleiddig halála után, nem átallotta
kijelenteni azt sem, hogy ő maga vezette a rohamot. Egy fili rímbe szedte, miként húzott
gátat Lancelot az öbölbe a frankok tetemeiből, pedig az igazság az, hogy Lancelot
mindvégig a palotában tartózkodott, míg Bleiddig támadott. A frank hullák még napokig ott
úsztak a vízen a sziget lábánál, bőséges élelmet kínálva a sirályoknak.
A frankok ezután kezdtek maguknak rendes töltésutat emelni. Százával döntötték ki a
fákat és fektették a törzseket a homokra, majd nyomták le azokat öles sziklákkal,
melyeket rabszolgáikkal hozattak a partra. Az ár Ynys Trebes széles öblébe ádázán tört
be, néha negyvenlábnyit is megemelve a vízszintet, és az áramlatok valósággal
szétmarcangolták az új utat, apálykor vízen úszó tönkök százaival szennyezve az öblöt,
ám a frankok mindig újabb fatörzseket és köveket hoztak, kitöltve a réseket. Ezrével
voltak rabszolgáik, s fikarcnyit se törődtek vele, hányuknak kell odaveszni, míg megépítik
az utat. A töltésút úgy hosszabbodott, ahogy a mi élelmiszerkészleteink rövidültek.
Néhány megmaradt csónakunk még mindig kijárt a tengerre halászni, mások
Broceliandébe jártak át gabonáért, de miután a frankok is hajókat kezdtek ácsolni, majd
két halászbárkánkat is elkapták és legénységüket kibelezték, hajósaink nem voltak
hajlandók többé útnak eredni. A poéták a dombtetőn, lándzsáikkal pózolva, a palota
gazdag készleteit élték fel, míg mi, harcosok már a kagylókat kaparásztuk le a sziklák
oldaláról, késhüvelyt és patkányt főztünk – ez utóbbiakat a raktárakban csaltuk csapdába,
melyek még mindig telve voltak prémekkel, sóval és szögeshordókkal. Azért nem
éheztünk. Fűzfa varsákat tartottunk a vízben a sziklák lábánál, és azokban a dagály
levonulta után mindennap akadt néhány kisebb hal, noha a frankok rendszeresen
kiküldték embereiket, hogy szétverjék csapdáinkat.
Az ár tetőzésével a frankok körbeevezték szigetünket, hogy felhúzzák a varsákat,
melyeket a város partjaitól távolabb eresztettünk le. Az öböl vize elég sekély volt ahhoz,
hogy ellenségeink meglássák a halcsapdákat, és összerontsák azokat lándzsáikkal. Az
egyik ilyen bárka visszatérés közben megfeneklett egy homokpadon, jó
negyedmérföldnyire a falaktól, mialatt az ár kezdett visszahúzódni. Culhwch elrendelte a
kirohanást, és harmincan lemásztunk a falak oldalára függesztett halászhálókon. A
csónakban rekedt tizenkét frank elmenekült a közeledtünkre, mi pedig egy hordó sózott
halat és két száraz kenyeret is találtunk az elhagyatott fedélzeten, melyeket nagy diadallal
vittünk fel a várba. Amikor a dagály kezdett visszatérni, elvontattuk a csónakot a
városhoz, és biztonságban kikötöttük falunk alatt. Lancelot felfigyelt engedetlenségünkre,
de nem részesített dorgálásában bennünket, noha Elaine királynő üzenetet küldött,
tudakolva, mit sikerült megszereznünk a hajóról. Küldtünk neki néhány szárított halat, és
kétség sem férhet hozzá, gesztusunkat sértésként vették. Lancelot ezt követően vádolt
meg bennünket azzal, hogy csak azért kaparintottuk meg a csónakot, mert idejekorán
szökni akartunk, és megparancsolta, hogy kössük be azt a sziget apró kikötőjébe.
Válaszként megmásztam a sziklákat a palotához, és követeltem, hogy a gyávaság
vádjának kardjával adjon nyomatékot. Többször is elordítottam kihívásomat az udvaron,
ám a herceg és Poétái megmaradtak a lezárt ajtók mögött. A küszöbjükre köptem, majd
otthagytam őket.
Galahad mind boldogabb lett, amint a dolgok egyre kilátástalanabbá váltak. Boldogsága
részben a hárfás Leanor jelenlétében gyökeredzett – ő volt a lány, ki iránt érzett
vonzalmát Galahad megvallotta előlem, ugyanaz, akit Lancelot megerőszakolt. Ő és
Galahad a raktár egyik zugában éltek. Mindannyiunknak voltak asszonyaink. Volt valami
végtelen reménytelenség helyzetünkben, ami felőrölte a mindennapos
megkötöttségeinket, s mindannyian megpróbáltunk annyi életet összezsúfolni esedékes
halálunk előtti utolsó óráinkba, amennyi csak lehetséges volt. Az asszonyok velünk együtt
álltak őrt és sziklákat hajigáltak, valahányszor a frankok megpróbálták megkaparintani
törékeny varsáinkat. Rég kifogytunk már a dárdákból, kivéve azokat a darabokat,
melyeket mi magunk hoztunk Benoicba, és amelyeket a fő rohamra tartogattunk. A
maroknyi íjásznak sem maradt vesszeje, kivéve azt a néhány példányt, melyet a frankok
lőttek be a várba, bár az ellátmány egyre több darabot számlált, amint a frankok
töltésútjának vége nyíllövésnyire került a város kapujától. A frankok fatörzsekből kerítést
emeltek a töltésút végén, melynek védelmében íjászaik zavartalanul zúdíthatták
nyílvesszőiket a falak védőire. A frankok kísérletet sem tettek a töltésút városfalig történő
meghosszabbítására, hiszen a széles csapás csak addig a pontig volt hivatott száraz
átkelést biztosítani a számukra, ahonnét megkezdhették átfogó támadásaikat. Mi pedig
tudtuk, hogy a támadás hamarosan megindul.
Nyár elején jártunk, mikor bevégezték a töltésutat. A Hold megtelt és hatalmas dagályt
támasztott. Az idő java részében a töltésút víz alá került, ám apálykor széles homoksáv
ölelte körül Ynys Trebest, és a frankok, kik napról napra jobban kiismerték a homok
fortélyait, teljesen körülvettek bennünket. Dobjaik a nap minden percében ott morajlottak
fülünkben, egy pillanatra sem engedve, hogy elfeledkezzünk a fenyegetésről. Az egyik
nap hatalmas ünnepséget hozott törzseiknek, kik a beígért támadás helyett hatalmas
tüzeket gyújtottak a parton, majd egy rabszolgasort elmasíroztattak a töltésút végére, ahol
a foglyokat egyesével lefejezték. A rabszolgák valamennyien britonok voltak, némelyikük
feldühödött rokonokkal a védők soraiban, és a mészárlás barbár volta sokakat arra tüzelt
Ynys Trebes védői közül, hogy hiábavaló kitörést vezessenek a szánalmas sorsra ítélt
asszonyok és gyermekek megmentésére. A frankok nyugodtan kivárták a támadást, majd
pajzsfalat formáltak a parton, ám Ynys Trebes emberei, elvakulván haragjuktól és
éhségüktől, így is rájuk rontottak. Bleiddig is a rohamozók között volt. Azon a napon halt
meg, egy frank lándzsa döfésétől. Mi, dumnoniaiak némán figyeltük, amint a maréknyi
túlélő visszamenekül az erődbe. Nem tehettünk volna értük semmit, csak saját
tetemeinkkel gazdagítottuk volna az amúgy is tekintélyes hullahegyet. Bleiddig tetemét
megnyúzták, kibelezték, majd karóba ültették a töltésút végén, ahol egészen a következő
dagályig néznünk kellett – a tetemnek azonban valahogy sikerült helyt maradnia még
azután is, hogy az ár elvonult, s a szürke hajnal első fényénél máris sirályok marcangolták
sóval átmosott húsát.
– Együtt kellett volna rohamoznunk Bleiddiggel – szólt Galahad keserűen.
– Nem.
– Jobb férfiként halni egy pajzsfal előtt, mint éhen pusztulni.
– Lesz még rá esélyed, hogy pajzsfal ellen küzdj – ígértem neki, noha máris megtettem az
első lépéseket, hogy az elkerülhetetlen vereség során mentsem embereimet.
Elbarikádoztuk a közöket, melyek területünkre vezettek, hogy ha a frankok betörnek a
szigetvárosba, távol tarthassuk őket, míg asszonyaink lesietnek a keskeny, gránitszirtek
közt kígyózó természetes csapáson a parányi hegyhasadékhoz a sziget északnyugati
peremén, hol rabolt dereglyénket tartottuk. A benyílás nem volt alkalmas kikötésre, így
bárkánkat kövekkel nehezítettük el, hogy az ár napjában kétszer elborítsa. A víz alatt
törékeny sajkánk a szél és a hullámok ténykedése nyomán is biztonságban volt attól,
hogy az éles szirteken forgácsaira zúzódjék. Gyanítottam, hogy az ellenséges támadásra
apálykor fog sor kerülni, így két sebesült emberünk azt a feladatot kapta, azonnal
szabadítsa meg a hajót kőterhétől, amint a támadás megkezdődik, hogy a hajó a
dagállyal együtt felemelkedhessek. A csónakon történő menekülés ötlete kétség
beesésünkben fogant, mégis reménységet plántált az emberek szívébe.
Egyetlen hajó sem sietett megmentésünkre. Egy reggel hatalmas vitorlát láttunk északon,
s azonnal megindult a szóbeszéd a városban, hogy maga Arthur közeleg, ám a vitorla
idővel fokozatosan távolabbra került, majd nyom nélkül elenyészett a nyári ködpárában.
Magunkra maradtunk. Éjjel harci énekeket és hőstörténeteket mondtunk, míg nappal a
parton gyülekező frank seregeket figyeltük.
Azok a seregek egy nyári délutánon lendültek támadásba, kivárva az apály végét.
Rajzottak felénk a bőrvértet viselő férfiak, vassisakjaikban, magasba tartott fapajzsaikkal.
Átkeltek a töltésúton, leugráltak a végéről, és megindultak felfelé a homok lanyha
kaptatóján, a városkapu felé. Az élen járók roppant, tűzben edzett és bőrhüvelybe rejtett
végű fatörzseket hurcoltak faltörő kos gyanánt, míg a mögöttük közeledők hosszú létrákat
vittek vállukon. Beért az egyik horda, és falainknak vetette létráit. – Hadd másszanak! –
bömbölte Culhwch a katonáinknak. Kivárta, míg az egyik létrára öt frank fel nem
kapaszkodik, majd felülről egy roppant görgetegkövet engedett egyenesen a nyakuk közé.
A frankok felsikoltottak, mialatt leszánkáztak a fokokról. Egy nyílvessző ütötte át Culhwch
sisakját, amint lehajított egy újabb sziklát. Még több nyílvessző csattant a falakon vagy
szisszent el fejünk felett, mialatt könnyű hajítódárdák zápora zúdult hasztalan a falazat
köveire. A frankok sötéten örvénylő tömeggé fejlődtek falaink lábánál, melyre köveket és
mindenféle szennyet zúdítottunk. Cavannek sikerült átemelni az egyik létrát a falon, hogy
összezúzott darabjai újfent ellenünk fejére záporozzanak. Négy asszony felküzdött a
sáncra egy hornyolt oszlopot az egyik ajtónyílásból, és mi azt is átvetettük a falon,
örömünket lelve a szétpasszírozott frank harcosok szörnyű sikolyaiban.
– Így közelg a sötétség! – kiáltott oda nekem Galahad, diadalittasan, utolsó harcát víva és
szembeköpve a halált. Kivárta, míg egy frank eléri létrája tetejét, majd kardjának egyetlen
magasztos csapásával visszaküldte a férfi fejét a homokpadra. A halott ember többi része
tovább kapaszkodott a fokokba, meggátolva a feljutásban a mögötte közeledőket, kik így
ragyogó célpontként kínálkoztak köveink számára. Lerontottuk már a raktárház falát is,
hogy újabb hadianyaghoz juthassunk, és már-már győzelemre is álltunk, hiszen egyre
kevesebb frank merészkedett fel a létrákon. Az ellenség a falazat lábának menedékébe
vonult vissza, mi pedig jobb híján nyelvünket köszörültük rajtuk, azon csúfolódva, hogy
asszonyok kényszeríttették meghátrálásra őket, de ha újra támadni merészelnek, akkor
talán már a harcosainkat is felkeltjük. Hogy megértették-e csúfolódásunkat, nem
tudhatom, de annyi bizonyos, hogy megrettenve védelmünktől visszavonulót doboltak. A
támadás a főkapu ellen azonban egy percre sem lanyhult, s a faltörő kos robajlása
roppant harci dobként visszhangzott fülünkben.
A Nap lassan elnyújtotta az öböl nyugati nyúlványának árnyékát a homoktengeren, míg az
égbolton rózsaszín fellegek tornyosultak. Sirályok reppentek fel fészkeikből. Két
sebesültünk elindult kőterhétől megszabadítani csónakunkat – reméltem, hogy eleddig
egyetlen frank sem ért oly messze a szigeten, hogy felfedezhette volna lélekvesztőnket –,
noha nem gondoltam volna hogy szükségünk lehet rá. Lassan leereszkedett a szürkület,
és a dagály oly sebesen emelkedett, hogy hamarosan hátra kellett űznie ostromlóinkat a
töltésútról, majd vissza táboraikba, mi pedig ünnepelni kezdhettük fényes diadalunkat.
Ám ekkor felharsanó csatakiáltásokat hallottunk a városkapu felől, és láttuk, amint
visszavert frankjaink a falunk alatt elrohanva igyekeznek csatlakozni a távoli csatához, és
tudtuk, a város elveszett. Később, beszélve a túlélőkkel, megtudhattuk, hogy a frankok
felkapaszkodtak a rakodópart kőfalára, és onnét özönlöttek el a várost.
És ekkor kezdődött meg a sikoltozás.
Galahad és én húsz emberünkkel a legközelebbi barikádhoz rohantunk. Asszonyok
szaladtak felénk, ám meglátva bennünket megrémültek, és megpróbáltak felkapaszkodni
a gránit sziklafalra. Culhwch hátramaradt, falunkat védelmezni, és hogy
visszavonulásunkat támogassa a bárkához, mialatt a legyőzött városból a sötétülő égnek
szöktek az első füstfelhők.
Beértünk a főkapu védőinek vonala mögé, lefordulva a kőlépcsők során, és láttuk, hogy
az ellenség úgy rajzik befelé, miként patkányok a magtárba. Százával özönlöttek a
lándzsások a rakpart tetejéről. Bikaszarvas lobogóik lassan mindenfelé eljutottak, harci
dobjaik újult erővel dübörögtek, mialatt a sziget házaiban foglyul esett asszonyok
rémülten sikoltoztak. Balunkon, a kikötő túlsó végében, hol eddig csak kevés támadó
vetette meg a lábát, hirtelen fehér köpenyes katonák egy csoportja tűnt fel. Bors, Lancelot
kuzinja és a palotaőrség kapitánya vezette az ellentámadást, és egy pillanatra még én is
azt gondoltam, hogy ez megfordíthatja a hadiszerencsét, és elvághatja a támadók
visszavonulását, ám ahelyett, hogy támadást vezetett volna a rakpart mentén, Bors
embereit a tengerhez vezette, ahol kis csónakokból álló flotta várakozott, hogy
biztonságba vigye őket. Láttam Lancelot herceget is az őrség tagjai között, kézen fogva
anyját és rémült udvaroncok egy csoportját vezetve. A filik menekültek az elveszett
v á r o s b ó l .
Galahad levágott két embert, kik megpróbálták megmászni a lépcsőket, s eközben láttam,
hogy az utca mögöttünk megtelik sötét köpenyes frankokkal. – Vissza! – kiáltottam,
magammal rángatva Galahadet a szűk sikátorba.
– Engedj harcolni! – Megpróbálta kirántani magát a szorításomból, és szembefordulni a
következő két emberrel, aki felbukkant a lépcsősor tetején.
– Élj, ostoba! – Magam mögé toltam, balra cselezve lándzsámmal, majd egyenesen
felrántottam a fegyvert az elképedt frank arcába. Elengedtem a nyelet, majd pajzsomra
vontam a másik férfi lándzsáját, mialatt előrántottam Hywelbane-t, majd hirtelen
előredöftem a pajzsvonal alatt, amitől a férfi sikoltozva a lépcsőre rogyott, fürödve az
ágyékára szorított keze közül feltörő vérben. – Te tudod, hogyan vezess ki bennünket
biztonságban a városból! – ordítottam Galahadre. Hátrahagytam lándzsámat, mialatt
magam előtt tolva Galahadet igyekeztem elszabadulni a harctól megrészegült ellenségtől,
mely elözönlötte a lépcsőket. Egy fazekasműhely állott a lépcsősor végében, hol az
ostrom ellenére az üzlet választéka még mindig ki volt állítva a kecskelábú asztalokra, a
ponyvatető alatt. Lábasokkal és vázákkal teli asztalt löktem üldözőink útjába, majd
feltéptem a napellenzőt, és az arcukba hajítottam. – Vezess! – kiáltottam. Voltak sikátorok
és kertek, melyeket csakis Ynys Trebes lakói ismertek, és nekünk most ezeket kellett
használnunk, ha el akartuk érni a biztonságot.
A főkaput áttörő ostromlók elvágtak bennünket Culhwchtől és embereitől. Galahad
dombnak felfelé vezetett bennünket, majd balra fordult egy rövid alagútba, mely elvezetett
az egyik templom alatt, azután végigrohantunk egy kerten, fel egy falra, mely egy
esővíztároló mellett húzódott. Alattunk a város tobzódott a borzalmakban. A győzelemittas
frankok betörték az ajtókat, hogy bosszút vegyenek az öböl homokfövenyén hátrahagyott
halott társaikért. Gyermekek jajveszékeltek és némultak el pengéik nyomán. Figyeltem
egy frank harcost, egy hatalmas férfit, sisakján szarvakkal, amint egymaga vág le négy
sarokba szorult védőt csatabárdjával. Egyre több füst gomolygott elő a házak közül.
Bármennyire is kőből épült a város, elegendő bútor, hajószurok és fatetőzet kínálkozott a
mohó lángokat táplálni. Odakint a tengeren, hol a feltámadó dagály a homokbuckák felé
örvénylett, láthattam Lancelot szárnyas sisakját a három menekülő hajó egyikén, míg
felettem, rózsaszínen a lebukó Nap fényében, a magasztos palota várakozott léte utolsó
pillanataira. Az esti fuvallat felkapta a szürke füstöt és puhán dagasztotta a fehér
függönyöket, melyek a palota leárnyékolt ablakain függtek.
– Oda! – kiáltott Galahad, a szűk csapásra mutatva. – Azt a csapást kövessétek a
csónakhoz! – Embereink rohanni kezdtek életükért. – Jöjj, Derfel! – kiáltott nekem.
De én nem mozdultam. Felfelé néztem a meredek ösvényen.
– Gyere már, Derfel! – sürgetett Galahad.
De én hangot hallottam a koponyámban visszhangzani. Egy vénember hangja volt;
száraz, gunyoros, barátságtalan hang, melynek kongása képtelen volt mozgásra bírni.
– Gyere már, Derfel! – sikoltott Galahad.
– A kezedbe teszem le életem – mondta az öregember, és beszéde hirtelen újjáéledt
fejemben. – A lelkiismeretedre bízom, Dumnoniai Derfel.
– Hogy jutok el a palotába? – kérdeztem Galahadtől.
– A palotába?
– Hogyan? – követeltem dühödten a választ.
– Erre – felelt –, erre.
Mászni kezdtünk.
A bárdok megéneklik a szerelmet, magasztalják az öldöklést, dicsőítik az uralkodókat s
hízelegnek királynéiknak, ám ha én poéta volnék, mindenekelőtt a barátságot foglalnám
é n e k e m b e .
Szerencsésnek vallhatom magam barátaimmal. Arthur is egyike volt ezeknek, ám
valamennyi barátom közül egy sem ért fel soha Galahadhez. Voltak idők, amikor beszéd
nélkül megértettük egymást, s más alkalmak, mikor csak úgy áradtak belőlünk a szavak.
Mindent megosztottunk egymással, az asszonyokat kivéve. Nem tudnám megszámlálni,
hányszor álltunk vállt vállnak vetve a pajzsfalakban, vagy hányszor történt, hogy élelmünk
legutolsó morzsáit is megosztottuk egymással. Az emberek testvérpárként ismertek
bennünket, és mi is ekképp kezeltük egymást.
Miként azon az estén is, alattunk a lángokba fúló várossal, amikor Galahad megértette,
hogy erőnek erejével sem képes elvinni a várakozó bárkához. Tudta, hogy valamely
sürgető kényszer, istenek küldte üzenet az, mely ily kétségbeesett tettre sarkall, hogy
mászni kezdjek felfelé az Ynys Trebest koronázó, még most is derűs nyugalmat árasztó
palota felé. Körülöttünk mindenfelé a borzalom ült tort, ám mi előtte haladtunk,
fogcsikorgatva vágva keresztül egy templom tetején, leugorva egy szűk sikátorba, hol
menekültek tömegébe botlottunk, kik azt hitték, a templom szent menedéket ad nekik,
majd végig a lépcsősor kőfokain, s ki a főutcára, mely körülölelte Ynys Trebest. Frankok
rohantak felénk, versenybe szállva velünk, hogy elébb érkezzenek Ban palotájába, ám mi
előttük jártunk, nyomunkban a szánalmasan kevés túlélővel, kik megmenekültek a lenti
mészárszékről, és most a dombtetőn kerestek hasztalan menedéket.
Az őrök mind egy szálig eltűntek az udvarról. A palota kapui tárva-nyitva állottak, és
odabent, hol asszonyok és gyermekek jajongtak, a gyönyörű bútorzat várta a hódítók
haragját. A függönyök dagadoztak a szélben.
Végigvágtáztam az elegáns termeken, keresztülrohantam a tükrös szobán, el Leanor
elhagyott hárfája és a helyiség mellett, hol Ban elsőként fogadott. A király még mindig ott
volt, még mindig tógát viselt, és most is asztalánál ült, írótollal a kezében. – Késő – szólt,
amint kivont karddal berontottam a termébe. – Arthur cserben hagyott.
Sikolyok visszhangoztak a palota folyosóin. A boltíves ablakokból nyíló csodálatos
látképet füst maszatolta el.
– Jöjj velünk, atyám! – kiáltott Galahad.
– Dolgozom éppen – felelt Ban siránkozó hangon. Belemártotta tollat a tintába, és írni
kezdett. – Nem látod, milyen elfoglalt vagyok?
Átfurakodtam az ajtón, mely a könyvtárba vezetett, keresztülvágtam az elhagyatott
előszobán, majd belöktem a könyvtár ajtaját, hogy most is a rekeszek mellett találjak rá a
vén szerzetesre. A felfényezett padlót tekercsek halmai tarkították. – Kezemben van az
életed! – kiáltottam dühödten, magamban mélyen megbánva, hogy a vénember szavai ily
terhet róttak rám, mikor annyi más életet menthetnék a városban. – Jöjj hát velem!
Azonnal! – A pap ügyet sem vetett rám. Eszelősen rángatta kifelé a tekercseket
polcaikról, feltépve szalagjaikat és pecsétjeiket, elolvasva első soraikat, mielőtt
félrehajította volna őket, hogy újabb tekercsért nyúljon. – Gyerünk! – mordultam rá.
– Várj! – erősködött Celwin, előrántva egy újabb tekercset, majd figyelmére se méltatva
máris újabb példányért nyúlva. – Még ne!
Hatalmas robajlás rázkódtatta meg a palotát; győzelemittas üvöltés harsant, majd
sikolyokba fúlt. Galahad a könyvtár külső ajtajában állt, atyjának könyörögve, hogy tartson
velünk, Ban azonban egyetlen fáradt legyintéssel csendre intette fiát, akárha gyerekes
ostobaságokat beszélne. Azután felpattant az ajtó és három izzadságtól csatakos frank
harcos rontott be rajta. Galahad rohant, hogy megküzdjön velük, de már nem maradt ideje
atyja életét menteni, és maga Ban meg sem próbált védekezni. Az elöl haladó frank
egyetlen kardcsapással levágta, bár szerintem Benoic királyát összetört szíve még jóval
azelőtt megölte, hogy ellensége pengéje érinthette volna. A frank megpróbálta lenyiszálni
a király fejét, és gyötrelmes halált halt Galahad lándzsája által, míg én Hywelbane-nel a
második férfira vetettem magam, majd ellöktem sebesült testét, hogy útját álljam a
harmadiknak. A haldokló frank lehelete álétól bűzlött, akárcsak a szászoké. Az ajtón túl
füst gomolygott. Galahad immár mellettem volt, lándzsájával előredöfve, hogy végezzen a
harmadik frankkal is, ám odakint a folyosón még többen közeledtek. Szabaddá tettem
kardomat, és az előszobába hátráltunk. – Gyere már, te vén bolond! – ordítottam vállam
felett a csökönyös papnak.
– Vén, az igaz, Derfel, de hogy bolond? Soha – nevetett a pap, és valami abban a
kísérteties nevetésben arra bírt, hogy megforduljak és lássam, akárha álmodnék, amint a
púpos hát el tűnik, és a pap teljes magasságában kinyújtóztatja hosszú testét. Egyáltalán
nem tetszett már rútnak, de csodálatosnak és fenségesnek, és oly bölcsességgel teltnek,
hogy úgy éreztem – noha e hely bűzlött a vértől s haláltól, és haldoklók sikolyától lett
terhes a levegő –, ennél nagyobb biztonságban életemben nem lehetek. Még mindig
nevetett, örömét lelve abban, hogy ily sokáig sikerült lóvá tennie.
– Merlin! – kiáltottam, és bevallom, könnyek csillantak a szememben.
– Adj még néhány percet – mondta. – Addig tartsd fel őket valahogy. – Még mindig a
tekercsek közt kutakodott, feltépve pecsétjeiket és a földre hajítva őket egyetlen futó
pillantás után. Mostanra levette szemkötőjét is, mely csupán része volt álcájának. –
Tartsd fel őket – mondta újra, arrébb lépve egy eddig érintetlenül maradt tárlóhoz. –
Hallom, jó vagy az öldöklésben, hát most légy a kedvemért nagyon jó.
Galahad a hárfával és a hárfás székével rekesztette el a külső ajtót, majd ketten, vállt
vállnak vetve, lándzsával, karddal és pajzzsal védeni kezdtük az átjárót. – Te tudtad, hogy
itt van? – kérdeztem Galahadet.
– Kicsoda? – Galahad beledöfte lándzsáját egy kerek frank fapajzsba, és már rántotta is
v i s s z a .
– Merlin.
– Ő az? – Galahad teljesen elképedt. – Természetesen nem.
Egy torkaszakadtából üvöltő frank, meggyűrűzött hajjal és szakállában vérrel, felém döfött
lándzsájával. Közvetlenül a hegye alatt sikerült megmarkolnom a fegyvert, és
segítségével belerántottam a frankot kardomba. Újabb lándzsa szúrt felém, és temette
acélfejét a szemöldökfába mögöttem. Egy férfi gabalyodott bele a hárfa húrjaiba, és
botorkált előre, míg Galahad bele nem rúgott a képébe. Pajzsom élével erőteljes csapást
mértem a férfi tarkójára, azután kardommal máris hárítottam egy újabb támadást. A
palota sikoltozástól zengett és eltelt csípős füstköddel, mialatt a minket támadó katonák
lassan kezdték elveszíteni lelkesedésüket, és a könyvtár kifosztása helyett inkább a
hegytető könnyebben megszerezhető javaiért indultak.
– Merlin itt van? – kérdezte Galahad hitetlenkedve.
– Nézd meg magad.
Galahad elfordult, hogy megnézze magának a magas alakot, ki kétségbeesetten
kutakodott tovább Ban pusztulásra ítélt könyvtárában. – Az lenne Merlin?
– Igen.
– Honnan tudtad, hogy itt találod?
– Nem tudtam – feleltem. – Gyere csak, te fattyú! – Ez már a hatalmas, bőrköpenybe
öltözött és roppant kétélű csatabárdot lóbáló franknak szólt, ki mindenáron bizonyítani
akarta maga előtt hősiességét. Harci énekét harsogta, amint nekem rontott, és még
mindig ezt kántálta, mialatt haldoklott. A csatabárd feje mélyen a padlóba fúrta magát
Galahad lába mellett, mialatt ő visszarántotta lándzsáját a férfi mellkasából.
– Megvan! Megvan! – kiáltozott Merlin a hátunk mögött. – Silius Italicus, hát persze! Sose
írt tizennyolc kötetet a második pun háborúról, csak tizenhetet. Hogy lehettem ennyire
ostoba? Igazad van, Derfel, bolond vénember lettem! És milyen veszélyes bolond!
Tizennyolc kötetnyi ömlengés a második pun háborúról? Még egy pólyás is tudná, hogy
csak tizenhetet írt! De megvan! Gyerünk, Derfel, ne vesztegesd az időmet! Nem
lebzselhetünk itt egész éjjel!
Visszarohantunk a feldúlt könyvtárba, ahol a hatalmas faasztalt vetettem ideiglenes
barikádként az ajtónak, mialatt Galahad kirugdosta a nyugatra nyíló ablakok redőnyeit. A
frankok újabb hulláma lepte el a hárfás szobáját, míg Merlin lekapta nyakából a
fakeresztet és a szánalmas lövedéket a fosztogatók közé vetette, kiknek egyelőre még
útját állta a jókora íróasztal. Amint a kereszt leért, az egész előszobát lángok ölelték
magukhoz. Puszta egybeesésnek véltem a halálos tüzet, s hogy a helyiség leomló fala
eresztette át a túloldalán tomboló tüzeket abban a pillanatban, hogy a kereszt a földhöz
csapódott, ám Merlin magáénak állította a diadalt. – Még ez a borzalmas dolog is
hasznos valamire – nyilatkozott a keresztről, majd kotkodácsolva nevetett sikoltozó,
elevenen megégő ellenségeinken. – Égjetek, ti férgek, csak égjetek! – Az értékes
tekercset elrejtette ruhájának redői között. – Olvastad valaha Silius Italicust? – kérdezte
t ő l e m .
– Még csak nem is hallottam róla, uram – feleltem, mialatt a nyitott ablak felé vonszoltam.
– Eposzokat írt, Derfel, eposzokat. – Ellenállt rémült rángatásomnak, és a vállamra tette
kezét. – Hadd adjak neked egy tanácsot – szólt roppant komolyan. – Őrizkedj az
eposzoktól. Tapasztalatból beszélek.
Hirtelen sírni tudtam volna, akár egy kisgyerek. Akkora megkönnyebbülés belenézni
azokba az egyszerre bölcs és gonosz szemekbe. Mintha saját atyámmal egyesültem
volna. – Annyira hiányoztál, uram – bukott ki belőlem.
– Nehogy érzelgősködni kezdj most! – reccsent Merlin, majd az ablak felé indult,
miközben egy frank harcos keresztülvágtázott az ajtóban tomboló lángokon és felpattant
az asztal tetejére bömbölve híva párharcra. A férfi haja füstölt, amint felénk döfött
lándzsájával. Félrelöktem a lándzsahegyet pajzsommal, előredöftem kardommal,
belerúgtam, majd újra szúrtam. – Erre! – kiáltott Galahad az ablak mögül, a kertből.
Megadtam a haldokló franknak a kegyelemdöfést, és ekkor láttam, hogy Merlin újfent
íróasztala felé indul. – Siessünk, uram! – kiáltottam neki.
– A macska! – magyarázkodott Merlin. – Nem hagyhatom a macskát! Ne légy
n e v e t s é g e s !
– Az istenek szerelmére, uram! – ordítottam rá, ám Merlin addig kotorászott az asztal
alatt, míg elő nem szedte a szürke macskát, hogy a karjaiban ringassa, miközben végre
átmászott a könyöklőn a kertbe, melyet alacsony babérsövény fogott közre. A Nap briliáns
színekben tündökölt nyugaton, pazarló vörösre festve az ég alját, mely reszketve
tükröződött vissza az öböl vizén. Átugrottunk a sövényen és követtük Galahadet lefelé a
meredek ösvényen, mely a kertész kunyhójába vezetett, majd onnan végig a
veszedelmes csapáson, mely metszően éles gránitszirtek közt tekergőzött. Az út egyik
felén hegyes sziklaormok meredeztek, a másikon csupán a végtelen mélység, de
Galahad gyerekkora óta jól ismerte ezeket a rejtekutakat, és magabiztosan vezetett
bennünket egyre közelebb a sötétlő víztükörhöz.
Tetemek lebegtek a tenger vizében. Csónakunk, olyannyira leterhelten, hogy csak valami
csoda folytán lehetett képes fennmaradni a víztükrön, máris negyedmérföldnyire járt a
szigettől, evezőkkel továbbítva roppant tömegét a biztonság felé. Tölcsért formáltam
tenyeremből, és felkiáltottam. – Culhwch! – Hangom megpattant a sziklákon és lassan
belefúlt a sikoltozás és jajveszékelés mérhetetlen tömegébe, mely Ynys Trebes végét
j e l e z t e .
– Engedd menni őket – szólt Merlin nyugodtan, majd kutakodni kezdett mocskos csuhája
alatt, melyet Celwin atyaként viselt. – Fogd ezt. – A karomba lökte a macskát, majd addig
pepecselt ruhái alatt, míg fel nem lelte a kis ezüstkürtöt, melyet egyetlenegyszer megfújt.
Csengő hang hallatszott.
Szinte azonnal apró sötét ladik bukkant fel Ynys Trebes északi partja mentén. Egyetlen
köntösbe bújt férfiú hajtotta előre a dereglyét hosszú lapátjával, melyet a tatra, a
kormánylapát helyére illesztettek. A csónak hegyes orra mögött mindössze három
embernek jutott hely. A fedélzet alsó deszkáin faláda ült, magán viselve Merlin pecsétjét,
a Szarvasistent, Cernunnost. – Akkor tettem ezeket az előkészületeket – szólt Merlin
fölényesen –, amikor világossá vált előttem, hogy szerencsétlen Bannek fogalma sincs
róla, milyen tekercseknek van birtokában. Gondoltam, hogy több időre lesz szükségem,
és ím, igazam is lett. A tekercseket persze felcímkézték, de a filik folyton így is
összekeverték őket, nem is beszélve arról, mikor egész versszakokat emeltek ki belőlük,
hogy sajátjuknak mondják. Az egyik nyomoronc hat álló hónapig plagizálta Catullust, hogy
a végén Platónhoz tegye vissza. Szép jó estét, kedves Caddwg! – üdvözölte közvetlen
nyíltsággal a hajóst. – Minden rendben?
– Azon túl, hogy haldoklik a világ – mordult fel Caddwg válaszul.
– De megvan a láda – intett Merlin a lezárt faláda felé. – Semmi más nem számít.
A kecses révészladik egykor a palota használatában állt, hogy a kikötőből a kintebb
horgonyzó nagyobb hajókra szállítsa az utasokat, és Merlin úgy intézte, hogy veszély
esetén várja hívását. Most hát fellépett a fedélzetre, és helyet foglalt, mialatt a komor
Caddwg kilökte apró lélekvesztőnket az esti tengerre. Egyetlen lándzsa vett csak célba
bennünket a magaslatról, hogy a hangtalanul a sekélyesbe fúródjon, ettől eltekintve
indulásunk észrevétlen és zavartalan maradt. Merlin elvette tőlem a macskát, és
elégedetten telepedett a hajóorrba, míg Galahad és én némán figyeltük a sziget
h a l d o k l á s á t .
Füst terült a vizek felett. A kárhozottak jajveszékelése távoli gyászénekké olvadt a
haldokló Nap fényében. Innen is láthattuk, hogyan áradnak még mindig a frank
lándzsások a töltésúton, és gázolnak át a tetőző vízen a pusztuló város felé. A Nap
gyorsan süllyedt, sötétségbe burkolva az öblöt és még fényesebbé téve a palota tüzeit.
Egy függöny lángot fogott, és élénken felizzott, mielőtt puha hamuvá omlott volna össze.
A könyvtár máglyája lángolt a legfényesebben; tekercset tekercs után faltak fel a mohó
lángnyelvek, tüzes poklot varázsolva a palotának ebbe a békés szegletébe is. Ez lett Ban
király halotti máglyája, mely egész éjjel lángolt.
Galahad zokogott. A fedélzeten térdelt, lándzsáját markolva, és figyelte, miként válik porrá
az otthona. A kereszt jelét rajzolta magára, és néma imádságot mormolt atyja lelkéért,
bármilyen túlvilág létezésében is hitt egykor Ban király. A tenger könyörületében
megmaradt nyugodtnak. Vörös és fekete tinta színezte vér és halál, tökéletes mívű tükröt
tartva a lángoló városnak melyben ellenségünk táncolta el szörnyű győzelmét. Ynys
Trebes a mi időnkben már nem épült újjá: falait lerontották, gyomok nőttek, tengeri
madarak fészkeltek romjai közt. A frank halászok is elkerülték a helyet, hol oly sokan
haltak. Nem is hívták többé Ynys Trebesnek, de új nevet adtak neki, saját, bárdolatlanul
durva nyelvükön: ez lett a Holtak Hegye. Éjjelente, mesélték a halászok, amikor az
elhagyatott sziget tömege feketén vált el a tenger obszidián tükrétől, még mindig hallani
lehetett az asszonyok sikolyait s a gyermekek jajveszékelését.
Az üres partszakaszon kötöttünk ki, az öböl túlsó, nyugati felén. Magára hagytuk
csónakunkat, és átvittük Merlin lepecsételt ládáját a part menti rekettyésen és a szél
tépázta tövisbokrok között, felkapaszkodva a földnyelv taréjára. Sötét éjszaka honolt már,
mire felértünk a csúcsra, és én visszafordulva láttam, miként izzik parázsként Ynys
Trebes a sötétben, majd továbbindultam, hogy hazavigyem terhemet, Arthur
lelkiismeretére bízva azt. Ynys Trebes megszűnt létezni.
Azon a folyón szálltunk hajóra Britannia felé, melyen egykor Belhez és Manawydanhoz
imádkoztam, hogy biztonságban engedjen hazatérnem. Culhwchot is azon a folyón
találtuk; túlterhelt csónakja zátonyt ért a folyó part menti iszapjában. Leanor életben
maradt, miként legtöbb emberünk is. Egyetlen hajó maradt a folyón, mely képes volt rá,
hogy hazaszállítson bennünket, mivel kapitánya zsíros nyereségre számított a
kétségbeesett menekültektől, ám Culhwch rövid úton a férfi torkára forrasztotta a szót
pengéjével és rábeszélte, hogy ingyen szállítson haza bennünket. A folyó népe rég
elmenekült már a frankok elől. Kivártuk az éjszakát, melyet kísértetiesre festett Ynys
Trebes máglyáinak visszatükröződő fénye, majd hajnalban felvontuk a hajó horgonyát és
észak felé bontottunk vitorlát.
Merlin figyelte a kisebbedő partot, és én, még mindig alig mervén elhinni, hogy az
öregember visszatért közénk, meredten bámultam őt. Magas, csontos férfiú volt, talán a
legmagasabb, akit valaha láttam, hosszú fehér hajjal, mely tonzúrázott vonalától nőtt,
hogy hátul fekete szalaggal hosszú lófarokba kösse. Lazára eresztve viselte hajzatát, s
össze is borzolta, mikoron Celwinnek adta ki magát, ám most, hogy lófarka megint a
helyén volt, újra olyannak tetszett, mint a régi Merlin. Bőre színe ugyan a régi, polírozott
fáé; szeme zöld; orra éles, csontos, akár a hajóorr. Szakálla és bajsza finom szalagokká
fonva, melyeket oly nagyon szeretett csavargatni gondolkodás közben. Senki sem tudta
mennyi idős lehet, bár annyi bizonyos, hogy egyszer sem találkoztam nála idősebbel,
hacsak nem Balise druidával, sem nem láttam még embert, ki annyira kortalan lett volna,
mint Merlin. Valamennyi fogát megtartotta, még a leghátsókat is, s megőrizte egy
fiatalember fürgeségét is, noha szerette azt színlelni, hogy öreg, törékeny és gyámoltalan.
Feketébe öltözött, mindig is feketébe, soha másmilyen színbe, és szokása szerint hosszú,
fekete botot vitt magával, bár most, Armoricából menekülvén, nélkülözni kényszerült
hivatalának e jelvényét.
Tekintélyt parancsoló férfiú volt, s nemcsak magassága, hírneve, vagy természet adta
eleganciája révén, de jelenlététől fogva. Miként Arthur, birtokolta a képességet, hogy
uraljon bármekkora termet, s még zsúfoltan is üressé tegye azt távozásával, ám míg
Arthur jelenléte nagylelkűséget és túláradó szeretetet sejtetett, addig Merliné folyton
felkavarta környezetét. Ha rád nézett, úgy érezted, képes olvasni szíved legtitkosabb
zugaiban is, és ami még rosszabb, közben remekül szórakozik azon, amit lát. Pajkos volt,
türelmetlen, kitörésre hajlamos, és a végletekig bölcs. Mindent lekicsinyelt, mindenkit
becsmérelt, s csak keveseket fogadott el teljesen. Ezek egyike volt Arthur, Nimue a
másik, és, legalábbis szerintem, én a harmadik, noha ezt sohasem lehetett tudni egy
olyan embernél, ki egyszerűen rajongott a tettetésért és az álruhákért. – Folyton bámulsz,
Derfel! – szólt a csónak orrában, még mindig a hátát mutatva felém.
– Remélem, többé nem is veszítlek szem elől, uram.
– Micsoda egy érzelgős bolond lett belőled, Derfel – fordult felém, gúnyos tekintettel. –
Vissza kellett volna hogy hajítsalak Tanaburs vermébe. Vidd azt a ládát a kabinomba.
Merlin foglalta el a kapitány kabinját, hová most a faládát is bevittem. Merlin belépett,
meghajolva az alacsony szemöldökfa alatt, elszöszmötölt a kapitány párnáival, hogy
kényelmes helyet készítsen magának, majd boldog sóhajjal süppedt el közöttük. A nagy
szürke macska felugrott az ölébe, mialatt Merlin néhány hüvelyknyire kiterítette a durván
ácsolt, halpikkelyektől csillámló asztalon a vaskos tekercsek egyikét, melyek
megszerzéséért az életét kockáztatta.
– Mi az? – kérdeztem tőle.
– Az egyetlen igazi kincs, amit Ban birtokolt – felelt Merlin. – A többi jobbára nem volt
egyéb görög és római ömlengésnél. Néhány komolyabb érték, talán, de nem sok.
– Akkor hát mi az? – kérdeztem újból.
– Egy tekercs, drága Derfel – válaszolt, mintha bolond lennék, hogy egyáltalán kérdem.
Kikukkantott a nyitott tetőablakon hogy lássa a vitorlát, melyek az Ynys Trebes füstjétől
még mindig terhes széltől dagadozott. – Jó szelet kaptunk! – örvendezett. – Talán estére
már otthon is leszünk, nem igaz? Mennyire hiányott Britannia. – Visszafordult a
tekercshez. – És Nimue? Hogy van a drága gyermek? – kérdezte, mialatt tekintete az
első sorokat pásztázta.
– A legutóbb, hogy láttam – szóltam keserűen –, éppen megerőszakolták és elveszítette a
fél szemét.
– Történik ilyesmi – mondta Merlin gondtalan derűvel.
Lelketlenségétől még a lélegzetem is elállt. Kivártam, majd újból megkérdeztem, mi olyan
fontos abban a tekercsben.
Felsóhajtott. – Okvetetlenkedő alak vagy, Derfel. Nos, megbocsátok neked. – Elengedte a
kéziratot, mire az magától feltekeredett, majd hátradőlt a kapitány nyirkos és viseltes
párnáin. – Tudod, ugyebár, ki Caleddin?
– Nem, uram – ismertem be.
Égnek lökte karjait. – És nem ül ki orcádra a szégyen pírja tudatlanságod miatt, Derfel?
Caleddin volt Ordovicii druidája. Micsoda szánalmas törzs, tudnom kellett volna. Egyik
feleségem ordovicii volt, és egy ilyen teremtmény bárkinek elegendő lenne akár tucatnyi
életre is. Soha többet. – Lerázta magáról az emléket, majd kémlelve felnézett rám. –
Gundleus erőszakolta meg Nimuét, igaz?
– Igen. – Eltöprengtem, honnét is tudhat ő erről.
– Ostoba ember! Ostoba ember! – Láthatóan inkább szórakoztatta, mintsem
megdöbbentette ágyasának sorsa. – Mennyire meg fogja szenvedni! Nimue dühös?
– Valósággal őrjöng.
– Az jó. A harag hasznos dolog, és az én drága Nimuémnak külön tehetség adatott
hozzá. Az egyik dolog, amit ki nem állhatok a keresztényekben, hogy mennyire dicsőítik a
jámborságot. Miként is lehetne az alázatosság erény? Alázatosság! El tudsz képzelni egy
mennyországot, teli csupa megalkuvó emberrel? Micsoda szörnyű ötlet! Az étel
meghűlne, mialatt mindenki szívélyesen kínálgatna mindenki mást. A jámborság mit sem
ér, Derfel. A düh és az önzés, ezek forgatják előre a világ kerekét. – Felnevetett. – És
most Caleddin. Jó druidája volt Ordoviciinek, persze közel sem olyan jó, mint én lettem
volna, de azért voltak jó napjai – Élveztem, ahogy megkísérelted megölni Lancelotot,
mellesleg nagy kár, hogy nem végezted be a munkát. Gondolom, elmenekült a városból.
– Amint biztos lett a pusztulása.
– A tengerészek szerint mindig a patkányok hagyják el elsőként a süllyedő hajót.
Szerencsétlen Ban! Bolond volt, persze, de jó bolond.
– Tudta, ki vagy? – kérdeztem.
– Persze hogy tudta – felelte Merlin. – Gyalázatosán otromba módon sértettem volna meg
vendégszeretetét, ha becsapom. Nem mondta el senkinek sem, természetesen,
máskülönben azok a rettenetes poétái nyakra-főre amiatt rimánkodtak volna, hogy
varázserőmmel tüntessem el ráncaikat. Neked fogalmad sincs, Derfel, milyen alkalmatlan
lehet egy kis mágia. Ban tudta, ki vagyok, miként Caddwg is. Ő a szolgám. Szegény
Hywel halott, igaz?
– Ha máris tudod – mondtam –, miért kérdezed?
– Csak próbálok beszélgetni – tiltakozott. – A beszélgetés egyike a civilizált
megnyilvánulásoknak, Derfel. Nem masírozhatunk csak úgy végig életünkön, karddal és
páncéllal, morogva. Legalább néhányunknak meg kell próbálnunk megőrizni a
méltóságunkat. – Szipákolt egyet.
– Szóval hát, honnét tudtad, hogy Hywel halott?
– Bedwin megírta és elmondta nekem, hát onnét, te idióta.
– Bedwin egyfolytában írt neked az évek alatt? – kérdeztem elképedve.
– Hát persze! Szüksége volt a tanácsaimra. Mit gondoltál, mit csinálok? Csak úgy eltűnök
a föld színéről?
– Hiszen azt tetted – szóltam neheztelve.
– Képtelenség. Egyszerűen csak nem tudtad, merre keress. Nem mintha Bedwin
mindenben kikérte volna a tanácsomat. Micsoda zűrzavart csinált az a fickó! Mordred
életben! Mekkora ostobaság. A gyereket a saját köldökzsinórjával kellett volna megfojtani,
bár gondolom, Uthert nem lett volna könnyű meggyőzni erről. Szerencsétlen Uther! Hitt
benne, hogy az erények tovább örökíthetőek egy férfi ágyékával. Micsoda képtelenség! A
gyerek van, akár a borjú, ha nyomoréknak születik, az ember egy jól irányzott ütéssel
egyszerűen fejbe kólintja, és újra kiszolgálja a nemét. Ezért is tették az istenek oly nagy
élvezetté a gyermekek nemzését, hisz oly sok a nyomorult fattyú, kik helyett újat kell
állítani. A dologban az asszonyok számára persze koránt sincs akkora élvezet, de hát
valakinek meg kell szenvednie, és az isteneknek hála, ezek nem mi vagyunk.
– Neked voltak valaha gyermekeid? – kérdeztem, eltűnődve rajta, hogy korábban miért
nem érdeklődtem eziránt.
– Hát persze hogy voltak! Micsoda elrugaszkodott kérdés! – Úgy mért végig, mintha
értelmem épségét kétlené. – Egyiküket sem kedveltem túlzottan, szerencsére javarészt el
is haltak, a többieket pedig kiközösítettem. Még olyan is akadt köztük, aki keresztény lett.
– Megborzongott. – Sokkal inkább kedvelem mások gyermekeit. Mennyivel hálásabbak!
Miről is beszélgettünk? Á, igen, Caleddin. Borzalmas egy ember. – Komoran rázta meg a
fejét.
– Ő írta a tekercset? – kérdeztem.
– Ne legyél már ennyire képtelen, Derfel – reccsent türelmetlenül. – A druidák semmit
sem írhattak le, az ellene lett volna a törvényeiknek. Ennyit csak tudsz! Amint leírtál
valamit, az azonnal végérvényessé válik. Dogma lesz belőle. Az emberek vitába
szállhatnak vele, hivatkozhatnak rá, új kéziratokkal állhatnak elő, még többet
vitatkozhatnak, és hamarosan már egymás torkának ugranának. Ha soha semmit nem
írsz le, senki sem fogja pontosan tudni, mit is mondtál, tehát bármikor megváltoztathatod
a véleményedet. Hát már mindent nekem kell elmagyaráznom neked?
– Elmagyarázhatnád azt is, mi van arra a tekercsre írva – kértem alázatosan.
– Éppen azt teszem! Csak te folyton közbeszólsz, és eltereled a figyelmemet a tárgyról!
Micsoda képtelen viselkedés! Még belegondolni is rossz, hogy mellettem nőttél fel a
Toron. Gyakrabban kellett volna megkorbácsolnom, attól talán jobb lenne a modorod.
Hallom, Gwlyddyn újjáépíti a csarnokot.
– Igen.
– Jó, tisztességes ember ez a Gwlyddyn. Valószínű nekem magamnak kellene
újjáépítenem, de csak hadd próbálkozzék.
– A tekercs! – emlékeztettem.
– Tudom! Tudom! Caleddin druida volt, ezt már elmondtam. Ordovicii druida.
Szörnyűséges teremtmények azok az ordoviciiek. Akárhogy is, emlékezz vissza a fekete
esztendőre, és kérdezd meg magadtól, Suetonius vajon honnét tudta mindazt a
vallásunkról, amit tudott? Azt csak tudod, ki volt Suetonius?
A kérdést felért egy sértéssel, hiszen minden briton ismerte és gyűlölte Suetonius
Paulinus nevét, a kormányzóét, kit Néró császár nevezett ki, és aki abban a bizonyos
fekete esztendőben, mely csaknem négyszáz esztendővel megelőzte a mienket,
gyakorlatilag kipusztította ősi vallásunkat. Minden breton hallotta felcseperedvén a
szörnyű mesét arról, hogyan pusztította el Suetonius két oviója Ynys Mon druida
szentélyét. Ynys Mon, miként Ynys Trebes, szigeten feküdt, s isteneink legnagyobb
szentélye volt, ám a rómaiak valamiképp átkeltek a szoroson, és kardélre hányták össze
druidát, bárdot és papnőt. Kivágták a szent ligeteket és bemocskolták szent tavunkat,
nem hagyván maguk után mást, mint a régi vallás árnyékát, s druidáink, mint Tanaburs és
Iorweth, csupán sápadt visszfényei voltak e megkopott dicsőségnek. – Tudom, ki volt
Suetonius – mondtam Merlinnek.
– Volt persze egy másik Suetonius is – folytatta szórakozottan. – Egy római szerző, és
nem is akármilyen. Bannek is megvolt a De Viris Illustribus, mely főként a poéták életével
foglalkozik. Suetonius különösen botrányosan ír Vergiliusról. Rendkívüli, miket be nem
cipelnek a költők ágyaikba; mindenekelőtt persze egymást. Nagy kár, hogy az a munka
elégett, mert még én sem találkoztam soha másik példánnyal. Könnyen meglehet, hogy
Báné volt az utolsó fennmaradt kópia, és most az is az enyészeté lett. Vergiliusnak fenn
kell maradnia. Akárhogy is, ez a Suetonius Paulinus tudni akart mindent, amit csak tudni
lehet a vallásunkról, mielőtt Ynys Monnak támadt volna. Biztosra akart menni, hogy nem
változtathatjuk varanggyá vagy akár poétává, ezért keresett magának egy hitszegőt,
Caleddint, a druidát. És Caleddin szépen lediktált mindent, amit csak tudott, egy római
írástudónak, ki mindent átfordított, de valami gyalázatos latinsággal. Gyalázatos vagy
sem, mégiscsak ez az egyetlen írásos emlék a vallásunkról; valamennyi titkáról,
valamennyi rituáléjáról, valamennyi rejtett jelentéséről és a hatalomról. És ez,
gyermekem, itt fekszik előtted – intett a tekercs felé, s mozdulatával sikeresen le is verte
az asztalról.
Felvettem a tekercset a hajóskapitány priccse alól. – És én még keresztény papnak
hittelek, uram – szóltam keserűen –, ki megpróbálja kiszámítani az angyalok
s z á r n y t á v o l s á g á t .
– Ne légy ilyen megátalkodott, Derfel! Mindenki tudja, hogy az angyalok szárnytávolsága
magasságuk és súlyuk függvényében változik. – Újból széthajtotta a tekercset és
belekukkantott. – Mindenfelé kerestem ezt a ritka kincset. Még Rómában is! És ez az
ostoba vénember, Ban, mindvégig ott tartotta az orrom előtt, ezt nevezve Silius Italicus
tizennyolcadik kötetének. Ez is csak bizonyítja, hogy soha egy sort se olvasott el belőle,
még ha váltig csodálatos munkának állította is. Nem hiszem, hogy bárki is olvasta volna
ezeket a sorokat. Hogyan is tehették volna? – Megborzongott.
– Nem csoda, hogy öt kerek esztendőbe telt, míg ráakadtál – szóltam, magamban
eltöprengve, hányan hiányolhatták őt azokban az években.
– Képtelenség. Csak egy évvel ezelőtt értesültem a tekercs létezéséről. Azelőtt más
dolgokat kutattam: Bran Galed Szarvát Laufrodedd Kését, Gwenddolau Kockatábláját,
Eluned Gyűrűjét. Britannia Kincseit. Derfel... – Itt szünetet tartott, gyors pillantást vetve a
lepecsételt ládikóra, majd újra felém fordult – A Kincsek a kulcsai a hatalomnak, Derfel,
noha a tekercsben leírt titkok nélkül nem egyebek halott tárgyaknál. – Ritka tisztelet
csendült meg a hangjában, ami nem is csoda, hisz a Tizenhárom Kincs Britannia
legrejtelmesebb és legszentebb talizmánjainak számított. Egy éjszaka, még Benoicban,
amint ott reszkettünk a sötétben és a fák közt lopódzó frankokat kémleltük, Galahad
gúnyos kétkedéssel szólt a Kincsekről, melyek szerinte aligha élhették túl a római uralom
hosszú esztendőit, ám Merlin mindig is váltig állította, hogy a régi druidák, szembesülve
az elkerülhetetlen pusztulással, oly mélyen rejtették el azokat, hogy római nem tehette
rájuk a kezét. Merlin életműve volt e tizenhárom talizmán egyesítése; minden vágya az a
végső, iszonytató pillanat, amikor használatba veheti őket. S ennek mikéntje, úgy tűnt,
Caleddin elveszett tekercsében került megörökítésre.
– És mit ír a tekercs? – kérdeztem mohón.
– Honnét tudhatnám? Hát hagysz rá egyetlen pillanatot is, hogy beleolvassak? Miért nem
mégy, és teszed magad hasznossá? Ragadj egy lapátot, vagy mit tudom én, mit szoktak
a tengerészek csinálni, amikor épp nem a vízbe fúlnak.
Kivárta, míg elérem az ajtót. – Ó, és még egy valami – tette hozzá szórakozottan.
Visszafordulva láttam, hogy máris a nehéz tekercs kezdősorait bújja. – Uram? –
emlékeztettem jelenlétemre.
– Csak köszönetet akartam neked mondani – szólt könnyedén. – Szóval köszönöm.
Mindig is reméltem, hogy egy napon veszem valami hasznod.
A lángoló Ynys Trebes és Ban halálának képei villantak fel előttem. – Kudarcot vallottam
Arthur küldetésében – mondtam keserűen.
– Arthurral mindenki kudarcot vall. Mindig túl sokat vár az emberektől. Most menj!
Eleve gondoltam, hogy Lancelot és anyja, Elaine, nyugatra hajózik ide Broceliandébe,
hogy csatlakozzék a menekültek tömegéhez kiket a frankok űztek el Ban királyságából,
ám ők ehelyett egyenesen északnak vették az irányt. Dumnoniába.
És miután Dumnoniába érkeztek, elmentek Durnovariába, két teljes nappal előbb érve a
városba, mint ahogy Merlin, Galahad és én partra szállhattunk volna, így azután nem
lehettünk jelen bevonulásukon, noha valamennyien hallottuk, hogy a város a
menekültekről szóló dicső hőstörténetektől zeng.
Benoic királyi csapata három sebes hajón utazott, melyeket jó előre felkészítettek Ynys
Trebes bukására és megraktak arannyal, ezüsttel, melyet a frankok éppenséggel Ban
királyi palotájában reméltek megtalálni. Mire Elaine királyné csoportja elérte Durnovariát, a
kincset már rég elásták és a menekültek valamennyien gyalog folytatták útjukat,
némelyikük lábbelijét is hátrahagyva, rongyosan és koszosan, összekuszált és tengeri
sóval meghintett hajzattal, a ruháikra fagyott vérrel, erőtlen kezükben kicsorbult
fegyvereket szorongatva. Elaine, Benoic királynője, és Lancelot, immáron az Elveszett
Királyság uralkodója, úgy botorkáltak végig a város főutcáján Guinevere palotájáig, mint a
szűkölködő koldusok. Mögöttük poéták és udvaroncok zagyva társasága lépkedett, kik,
kiáltotta Elaine szánalmat ébresztve, a mészárlás egyedüli túlélői. – Bárcsak Arthur
megtartotta volna a szavát – jajveszékelte Guinevere-nek –, hacsak a felét megtartotta
volna annak, amit ígért.
– Anyám! Anyám! – csitítgatta Lancelot.
– Már nem akarok egyebet, csak meghalni, kedves fiam – jelentette ki Elaine –, miként te
is tetted kevés híján a csatában.
Guinevere, természetesen, ragyogó színben tündökölt ez alkalommal. Új ruhákat
férceltek, fürdőket töltöttek fel, ételeket készítettek, hordókat vertek csapra, sebeket
gondoztak, történeteket hallgattak, értékek cseréltek gazdát, és üzentek Arthurért is.
A történetek minden halandóban bámulatot ébresztettek volna. Városszerte mesélték
őket, és amikorra elértünk Durnovariába, azokat Dumnonia legtávolabbi szegletében is
ismerték, hamarosan már a határokat is átlépték, hogy a számtalan brit és ír csarnokban
elevenítsék fel újra őket. Igazi hősökről szóló pompás mesék voltak ezek: miként tartotta
Lancelot és Bors a Triton Kapuját, és miként borították el a homokot frankok levágott fejei
és mint látták a sirályokat a frank tetemek zsigereivel. A frankok, így az eposzok,
kegyelemért vinnyogtak, látván a Lancelot kezében megvillanó fényes Tanlladwyrt, ám
más védők, kikerülvén Lancelot látköréből, megadták magukat. Az ellenség bejutott a
városon belülre, és ha a harc azelőtt ádáz volt, mostanra rettenetessé lett. Ellenség
ellenség után veszett oda, amint utcáról utcára védelmezték a várost, ám még a
klasszikus világ valamennyi hőse együttesen sem lett volna képes ellenállni a vassisakos
áradatnak, kik csak úgy áradtak a tengerből, akárha Manawydan rémálmából felszökő
démonok lennének. Egymást vállnak vetve harcoltak a hősök a túlerő ellen, önnön
vérükben fürösztve az ellent; ám azok egyre többen és többen jöttek, és szorították hátra
a hősöket magába a palotába, ahol Ban, a jó Ban király, teraszán állva kutatta a láthatárt
Arthur emberei után. – El fog jönni – erősködött Ban –, mert megígérte.
A király, tartotta a hőstörténet, nem volt hajlandó elhagyni teraszát, mert ha Arthur jönne s
őt nem találná a helyén, mit mondanának akkor az emberek? Ragaszkodott hozzá, hogy
maga üdvözölje Arthurt, ám előbb megcsókolta feleségét, megölelte örökösét,
mindkettejüknek lágy szeleket kívánt Britannia felé, mielőtt újfent megmentői felé
fordította volna tekintetét, kik mégsem siettek segítségére.
Magasztos egy történet volt, és másnap, mikor már úgy tetszett, nem érkezik több hajó
Armoricából, a mese némiképp változott is. Most már Dumnonia emberei voltak azok,
élükön Culhwchhal és Derfellel, kik beengedték az ellenséget Ynys Trebesbe. – Harcoltak
ugyan – biztosította Lancelot Guinevere-t –, de nem tudták tartani magukat.
Arthur, ki ekkor Cerdic szászai ellen harcolt, erőltetett menetben indult Durnovaria felé,
hogy vendégeit üdvözölje. Csak órákkal azelőtt érkezett, hogy szomorú csapatunk minden
feltűnés nélkül végighaladt volna a tengertől Mai Dun sáncáig vezető úton. Az egyik őr a
város déli kapujánál felismert és beengedett bennünket. – Épp időben jöttetek – mondta.
– Miért? – kérdeztem.
– Arthur itt van. Most fogják elmondani neki Ynys Trebes történetét.
– Épp most? – A város felett magasodó palotára pillantottam a nyugati dombon. –
Szeretném meghallgatni – mondtam, majd bevezettem társaimat a városba. Fürgén
siettem a keresztúthoz a központban, kíváncsian a kápolnára, melyet Sansum épített
Mordrednek, de legnagyobb meglepetésemre híre-hamva nem volt se kápolnának, se
templomnak, s az üres telket gaz verte fel.
– Nimue – szóltam elképedve.
– Micsoda? – kérdezte Merlin. Annyira elváltoztatta magát, hogy senki emberfia nem
ismert volna rá.
– Az az elbizakodott kis ember – mondtam – templomot akart ide építeni. Guinevere
idehívatta Nimuét, hogy megállítsa.
– Akkor hát Guinevere-be is szorult volna némi értelem? – kérdezte Merlin.
– Mondtam én olyat, hogy nem így van?
– Nem, kedves Derfel, nem mondtál. Most már mehetünk? – Dombnak felfelé fordultunk,
a palota felé. Esteledett már, és a palota rabszolgái fáklyákat helyeztek tartóikba szerte
az udvaron, hol, nem törődve a pusztítással, melyet Guinevere rózsaágyaiban és
vízcsatornáiban okoz, óriási tömeg gyülekezett, hogy lássa Arthurt és Lancelotot. Senki
sem ismert fel bennünket, amint átléptünk a kapun. Merlin fejébe húzta kámzsáját, míg
Galahad és én szorosan arcunk elé vontuk farkasfarokkal ékesített harci sisakunkat.
Culhwchhel és tucatnyi más emberünkkel az árkád alá húzódtunk be, a tömeg háta
m ö g ö t t .
És itt, mialatt a szürkület éjszakába fordult, meghallgattuk Ynys Trebes elestének
t ö r t é n e t é t .
Lancelot, Guinevere, Elaine, Arthur, Bors és Bedwin az udvar keleti felén állt, hol a
kövezet néhány lábnyira a többi három oldal fölé emelkedett, színpadot formálva, és ezt a
benyomást erősítették a teraszon a falra kitett izzó fáklyák is. Kerestem Nimuét, de
semerre sem láttam, miként az ifjú Sansum püspököt sem. Bedwin püspök imát mondott
és a keresztények elmormolták a maguk válaszát, keresztet hányva magukra, majd
elcsendesedtek, hogy még egyszer meghallgassák Ynys Trebes bukásának iszonytató
történetét. Bors mesélt el mindent. A lépcsők tetején állt és innen beszélte el Benoic
harcának történetét, míg a tömeg szájtátva hallgatta a borzalmakat és zajosan éljenzett,
amikor egy-egy különösen mívesen elbeszélt részlet Lancelot hősiességét ecsetelte.
Egyszer, érzelmei felülkerekedvén rajta, Bors egyszerűen csak Lancelot felé intett, ki
azzal próbálta meghálálni a kitüntető figyelmet, hogy vastagon bekötözött kezét a
magasba emeli, s amikor a gesztus minden erőlködése ellenére kudarcba fúlt, csak
megrázta fejét, mintha a tömeg éljenzését jámborán alázatos lelke képtelen lenne
elviselni. Elaine, talpig feketébe öltözve a halott mellett zokogott. Bors nem hangsúlyozta
Arthur vétkét az elátkozott sziget pusztulásában, inkább azt emelte ki, hogy nagy Lancelot
természetesen jól tudta, hogy Arthurnak Britanniában kell harcolnia, s csak Ban király
kapaszkodott kétségesetten ebbe a reménytelen illúzióba. Arthur, maga is megsebzetten,
csak a fejét rázta, és kis híján maga is könnyekre fakadt különösen amikor Bors szívet
melengetően ecsetelte Ban király utolsó búcsúját feleségétől és gyermekétől. Én magam
is közel álltam a könnyekhez, noha nem a hazugságok miatt, melyeket hallgattam, de a
mindent elsöprő örömtől, hogy viszontláthatom Arthurt. Mit sem változott. A csontos arc
még mindig erőt tükrözött, a szeme tele volt gondoskodással.
Bedwin megkérdezte, mi történt Dumnonia embereivel, mire Bors, látható vonakodással,
engedte, hogy szánalmas végünk részleteit kihúzzák belőle. A tömeg felhördült, mikoron
hallotta, hogy éppen mi, Dumnonia harcosai, nyitottuk meg az ellenség előtt a város falait.
Bors a magasba emelte kesztyűbe bújtatott kezét. – Jól harcoltak! – mondta, ám a tömeg
vigasztalan maradt.
Merlint láthatóan hidegen hagyták Bors képtelen hazugságai. Ehelyett mindvégig
sugdolózott egy férfival a tömeg hátsó soraiban, majd visszaosont hozzám, hogy
megérintse könyökömet. – Ki kell mennem pisálni, kedves fiam – mondta Celwin atya
hangján. – Ilyen egy vénember hólyagja. Elbánsz te ezekkel az ostobákkal, nemsokára
v i s s z a j ö v ö k .
– Az embereitek jól harcoltak! – kiáltotta Bors a tömegnek –, és noha vereséget
szenvedtek, férfiként haltak!
– És most szellemként visszatértek hozzátok a túlvilágról – kiáltottam én, és nekicsaptam
pajzsomat az oszlopnak, kisebb mészporfelhőt eregetve a levegőbe. Kiléptem a fáklyák
fényébe. – Hazudsz, Bors! – bömböltem.
Culhwch kilépett mellém. – Én is azt mondom, hazudsz – morogta.
– És én is ezt mondom! – tűnt fel mellettünk Galahad.
Elővontam Hywelbane-t. Az acélpenge kaparása a hüvely fatorkában rögvest szabaddá
tette előttem az utat a letaposott rózsákon át a terasz felé. Mindhárman, csatában
elgyötörtén, porosán, sisakosán és vértesen, elindultunk előre. Lassan haladtunk előre,
és sem Bors, sem Lancelot nem mert szólani, mikor meglátta a farkasprémet sisakunkon.
Az udvar közepén megálltam, és Hywelbane-t ledöftem magam elé a rózsaágyba. –
Kardom állítja, hogy hazudsz – üvöltöttem. – Derfel, egy rabszolga fia, állítja, Lancelot ap
Ban, Benoic királya, hogy hazudsz!
– Culhwch ap Galeid is így tesz! – döfte le Culhwch viharvert pengéjét az enyém mellé.
– És Galahad ap Ban, Benoic hercege is! – tette hozzá Galahad is maga kardját.
– Egyetlen frank sem vette be falunkat – szóltam, levetve sisakomat, hogy Lancelot
láthassa arcomat. – Egyetlen frank sem mert felkapaszkodni falunkra, oly sok halottjuk
feküdt alatta.
– És én, testvér – vette le Galahad is sisakját –, én voltam atyánk mellett utolsó percében,
nem te.
– És neked, Lancelot – kiáltottam –, még nem volt kötés a kezeden, mikor hanyatt-homlok
menekültél Ynys Trebesből. Mi történt? Csak nem szálka ment a kezedbe a hajón?
A tömeg felhördült. Bors őrei közül néhány az udvar szélén állt, és elővonva kardját
szidalmazni kezdett bennünket, ám ekkor Cavan és többi hátrahagyott emberünk
nyomakodott keresztül a kapun előreszegezett lándzsákkal, mészárlással fenyegetőzve. –
Egyik fattyú sem harcolt a csatában – ordított Cavan –, hát harcoljanak most!
Lanval, Guinevere testőrségének parancsnoka, odakiáltott íjászainak, hogy sorakozzanak
fel a terasz mentén. Elaine teljesen elfehéredett, míg Bors és Lancelot két oldalán húzta
meg magát, láthatóan reszketve. Bedwin püspök is kiáltozni kezdett, ám végül Arthur lett
az, ki helyreállította a rendet. Előrántotta Excaliburt, és pajzsához csapta. Lancelot és
Bors hátrálni kezdett, ám Arthur előreintette őket, majd felénk, harcosok felé fordult. A
tömeg elcsendesedett, az íjászok levették vesszeiket a húrokról. – A csatában – szólt
Arthur, magáénak követelve a tömeg teljes figyelmét – a dolgok összezavarodnak. Az
emberek a csatában aligha képesek megfigyelni, mi történik. Oly sok a zaj, oly nagy a
káosz, oly sok a szörnyűség. Ynys Trebes-i barátaink – mondta, és itt kardos kezével
átölelte Lancelot vállát – tévedtek, ám tévedésük jó szándékú. Kétségtelen, hogy némely
szerencsétlen összezavarodott ember mesélt halálotokról, és ők hitelt adtak nekik, de
most boldogan veszik, hogy szavaik nem igazolódtak be. Nincs hát okuk szégyenre! Elég
a dicsőség valamennyiőtök számára. Igazam van?
Arthur Lancelothoz intézte kérdését, de Bors volt az, ki megtelelte. – Tévedtem – mondta
–, s örvendek, hogy így történt.
– Én szintúgy – toldotta meg Lancelot bátor, tiszta hangon.
– Lám! – kiáltott Arthur, és mosolyogva fordult felénk. – Most pedig, barátaim, vegyétek
fegyvereiteket. Közöttünk nincs helye viszálynak! Hősök vagytok, valamennyien! – Kivárt,
ám egyikünk sem mozdult. A fáklyák fénye megcsillant sisakunkon és végigsiklott
pengéinken, melyek kihívóan várták, hogy dönthessenek az igazság felől. Arthur mosolya
lassan elenyészett, mint teljes magasságában kihúzta magát. – Megparancsolom, hogy
vegyétek vissza kardjaitokat – mondta. – Ez az én házam. Te, Culhwch, és te, Derfel,
eskütökkel tartoztok nekem. Megszegitek hát eskütöket?
– Csak a becsületemet védelmezem – felelte Culhwch.
– A becsületetek az én szolgálatom – vágott vissza Arthur, és hangja acélkeménysége
elég volt hozzá, hogy megborzongjunk. Kedves ember volt, s puszta nyájasságával
könnyen elfeledtette velünk, hogy mégiscsak ő a hadurunk. Oly sokat beszélt békéről és
megbékélésről, ám a csatában lelke elszabadult az ilyesféle megkötöttségektől, és átadta
magát az öldöklésnek. Most is ezzel fenyegetett, kezével Excalibur markolatát érintve. –
Vegyétek vissza a kardot – parancsolta –, hacsak nem akarjátok, hogy én húzzam ki őket
a helyükből.
Nem bocsátkozhattunk harcba saját urunkkal, így hát engedelmeskedtünk neki. Galahad
követte példánkat. A megadás a sértődöttség és megalázottság érzésével töltött el
bennünket, ám Arthur, abban a pillanatban, hogy visszaállította a békét házában, máris
szélesen mosolygott. Üdvözlésre tárta szét karját, mialatt elindult felénk a lépcsőn, és
látásunk felett érzett öröme oly kétségtelen volt, hogy minden neheztelésem egy csapásra
elszállt. Megölelte kuzinját, Culhwchet, majd én következtem, s megéreztem uram
könnyeit az arcomon. – Derfel – mondta –, Derfel Cadarn. Hát valóban te vagy az?
– Nem más, uram.
– Idősebbnek tűnsz – jegyezte meg mosolyogva.
– Te nem, uram.
Elfintorodott. – Én nem jártam Ynys Trebesben. Bárcsak jártam volna! – Galahadhez
fordult. – Hallottam bátorságodról, herceg, és üdvözöllek.
– Akkor hát ne sérts azzal, uram, hogy testvéremnek hiszel – szólt Galahad keserűen.
– Nem! – mondta Arthur. – Nem engedek széthúzást. Barátok leszünk. Ehhez
ragaszkodom. – És karomba fűzte az övét, és felvezetett bennünket a lépcsőkön a
teraszra, ahol bejelentette, hogy most valamennyiünknek meg kell ölelnünk Borst és
Lancelotot. – Van elég gondunk – szólt csendesen, amint visszakoztam – e nélkül is.
Előreléptem és kitártam karom. Lancelot habozott egy ideig, majd előrelépett. Olajos feje
ibolyaillatot árasztott. – Kölyök – suttogta fülembe, miután megcsókolta orcámat.
– Gyáva féreg – suttogtam vissza, majd kedvesen mosolyogva szétváltunk.
Bedwin püspöknek könnyek csillantak a szemében, amikor magához ölelt. – Drága
D e r f e l !
– Így még jobb hírem is van a számodra – mondtam neki halkan. – Merlin itt van.
– Merlin? – meredt rám Bedwin, alig merve hinni fülének. – Merlin itt? Merlin! – A hír
futótűzként terjedt a tömegben. Merlin visszatért! A nagy Merlin újra itt van. A
keresztények keresztet vetettek, de még ők is felismerték a hír fontosságát. Merlin
megtért Dumnoniába, és a királyság gondjai mintha máris olvadni kezdtek volna a
v á l l a k o n .
– Hol van hát? – akarta tudni Arthur.
– Kiment – feleltem esetlenül, a kapu felé intve.
– Merlin! – kiáltott Arthur. – Merlin!
De nem érkezett válasz. Őrök indultak a keresésére, ám senki sem találta. Később a
nyugati kapu őrei jelentették, hogy egy ősöreg pap, púpos háttal, szemén fekete kötéssel
és egy szürke macskával koszos csuháján valóban elhagyta a várost, de fehér szakállú
bölcset egyet sem láttak.
– Szörnyűséges csata lehetett, Derfel – mondta Arthur, mikor már a palota ünnepi
csarnokában malachúst, kenyeret és mézsört szolgáltak fel nekünk. – A férfiak furcsa
álmokat látnak, amikor ilyen retteneten mennek keresztül.
– Nem, uram – erősködtem. – Merlin itt volt. Kérdezd Galahad herceget.
– Megkérdem – mondta –, majd megkérdem. – Elfordult, hogy az asztal felé nézzen, mely
mellett Guinevere könyökére támaszkodva hallgatta Lancelotot. – Valamennyien sokat
s z e n v e d t e t e k .
– De én kudarcot vallottam, uram – ismertem be –, amiért a bocsánatodat kérem.
– Nem, Derfel, nem! Én vallottam kudarcot. Én hagytam cserben Bánt. De hát mi mást
tehettem volna? Oly sok az ellenségünk. – Elnémult, majd elmosolyodott, amint
Guinevere csengő kacagása betöltötte a csarnokot. – Örvendezek, hogy ő legalább
boldog – szólt, majd visszafordult Culhwch felé, ki senkihez sem szólva egymagában falt
fel egy egész szopós malacot. _ Lunete is ott volt az udvarban azon az estén. Haját
befonta, és virágokkal ékesített körben csatolta fel. Aranyláncokat, fibulákat, karpereceket
viselt, míg vörösre festett vászonruháját ezüstözött csat tartotta egyben. Elmosolyodott,
lesöpörte a port ingujjamról, majd elfintorította orrát ruháim bűzén. – A sebek illenek
hozzád, Derfel – mondta, könnyedén érintve arcomat –, de túl sokat kockáztatsz.
– Harcos vagyok.
– Nem olyan kockázatra gondoltam. Történetekkel állsz elő Merlinről. Zavarba hozol
ezzel! És egy rabszolga fiának vallod magad! Gondoltál valaha arra, hogy mit érzek én
ilyenkor? Tudom, hogy már nem vagyunk együtt, ám az emberek tudják, hogy egykor
voltunk, és mit gondolsz, hogy érzem magam olyankor, amikor azt mondod, egy
rabszolga fia vagy? Gondolnod kellene másokra is, Derfel, jobban oda kellene figyelned.
– Felfigyeltem rá, hogy már nem viseli gyűrűnket, bár nemigen várhattam volna tőle
ilyesmit, amikor mostanra nyilván talált magának olyan férfiakat, kik nagylelkűbb
ajándékokat is megengedhettek maguknak. – Gondolom, Ynys Trebes megártott neked
egy kissé – folytatta –, különben mi másért hívtad volna ki Lancelotot? Tudom, hogy
értesz a kardhoz, Derfel, de ő mégiscsak Lancelot, nem egy akármilyen harcos. –
Elfordult, hogy lássa a Guinevere mellett helyet foglaló királyt. – Hát nem gyönyörű? –
kérdezte tőlem.
– Páratlan szépség – feleltem epésen.
– És nőtlen, úgy hallom – csacsogott Lunete.
Közel hajoltam a füléhez. – A fiúkat kedveli – súgtam.
Rácsapott a karomra. – Te bolond! Bárki láthatja, hogy nem így van. Nézd csak, hogy lóg
Guinevere-en. – Most Lunetén volt a sor, hogy közel hajoljon fülemhez. – Ne mondd el
senkinek – suttogta –, de terhes.
– Helyes – mondtam.
– Egyáltalán nem helyes. Nem boldogítja a tudat. Nem akar lomha és nehézkes lenni,
érted? És nem is hibáztatom érte. Én is utáltam terhes lenni. Á, ott megy valaki, akivel
meg akarok ismerkedni. Szeretem az új arcokat az udvarnál. Ó, és még valami, Derfel –
mosolygott édesen. – Mosakodj meg végre, kedvesem! – Átvágott a termen, hogy
megszólítsa Elaine királynő egyik kobzosát.
– Feledd a régit, mindig lesz újabb? – tűnt fel Bedwin püspök az oldalamon.
– Én már olyan öreg vagyok, hogy azon is csodálkozom, hogy Lunete egyáltalán
emlékszik rám – feleltem komoran.
Bedwin elmosolyodott, majd karon fogva kivezetett a mostanra megürült udvarra. – Merlin
tehát veled volt – mondta, nem kérdően, inkább megismételve a tényt.
– Igen, uram. – És elmondtam neki, miként állította Merlin, hogy csupán néhány percre
hagyja ott a palotát.
Bedwin a fejét rázta. – Imádja a játékokat – mondta reménytelen hangon. – Mondj el
m i n d e n t !
Elmondtam, amit csak tudtam. Fel s alá sétálgattunk a felső teraszon, a fáklyák fojtogató
füstjében, én pedig beszéltem Celwin atyáról és Ban könyvtáráról, elmeséltem Ynys
Trebes ostromának igaz történetét és az igazságot Lancelottal kapcsolatban, és Caleddin
tekercsének leírásával végeztem. – Azt állítja – mondtam Bedwinnek –, hogy az
tartalmazza Britannia Bölcsességét.
– Istenhez imádkozom, hogy így legyen, talán megbocsátja nekem – mondta Bedwin. –
Igen ránk férne a segítség.
– Ennyire rosszul állnak a dolgok?
Bedwin megvonta a vállát. Öregnek és elcsigázottnak tűnt.
Haja mostanra szinte teljesen visszahúzódott koponyájáról, szakálla megritkult, arca
nyúzottabbnak tetszett, mint korábban bármikor. – Gondolom, lehetne rosszabb is –
ismerte el –, de sajnos jobb se lesz. A dolgok nem igazán különböznek azoktól, melyeket
egykor magad mögött hagytál, kivéve hogy Aelle tovább erősödött, olyan hatalmassá vált,
hogy most már Bretwaldának hívatja magát. – Bedwin megborzongott a barbár
nagyravágyástól. A Bretwalda szász cím volt, mely annyit jelentett, Britannia ura. –
Valamennyi földet elfoglalta Durocobrivis és Corinium között – mondta el Bedwin –, és
valószínűleg ezeket az erődöket is megkapja, ha nem vásárolunk tőle békét utolsó
megmaradt aranyainkon. Azután délen ott ez a Cerdic, ki még megátalkodottabbnak
bizonyul, mint Aelle.
– Aelle nem támadt hát Powysra? – kérdeztem.
– Gorfyddyd éppúgy lefizette, miként mi tettük.
– Azt hallottam, Gorfyddyd beteg.
– A ragály elvonul, miként a ragályok szoktak. Felépült, s most Elmet hadait is maga
vezeti, Powys emberei oldalán. Jobb egészségnek örvend, mintsem félni mertük – szólt
Bedwin zordan –, talán mert gyűlölete ereje űzi előre. Már nem iszik úgy, mint szokott, és
esküdözik, hogy elveszett karjáért Arthur fején vesz bosszút magának. S ami ettől is
rosszabb, Derfel, Gorfyddyd azt teszi, amit Arthurtól reméltünk: egyesíti a törzseket, csak
sajna ellenünk egyesíti, és nem a szászok ellenében. Megfizeti a Siluriai Gundleust és a
fekete pajzsos íreket, hogy partjainkat fosztogassák, és lepénzeli Mark királyt, hogy
Cadwyt segítse, s meg merem kockáztatni, legközelebb azért fizet majd Aellenek, hogy a
törékeny fegyverszünetünket felrúgja. Gorfyddyd felemelkedik s mi belebukunk.
Powysban máris úgy tartják, Gorfyddyd minden királyok felett áll. És örökösként maga
mellett tudhatja Cuneglast míg nekünk nincs egyebünk, mint az a szerencsétlen
nyomorék Mordred. Gorfyddyd hadsereget szervez, míg nekünk csak apró csapataink
vannak. És amint az idei termést begyűjtötték, Derfel, Gorfyddyd délnek vezeti majd
Powys és Elmet embereit. Sokan mondják, ez lesz a legnagyobb sereg, melyet csak
Britannia látott így hát nem csoda, hogy egyre többen gondolják – halkította le hangját –,
most kellene kiegyeznünk velük, az ő feltételeik szerint.
– S mik lennének azok?
– Egyetlen feltételt emeltek csupán. Arthur halálát. Gorfyddyd sohasem bocsátja meg
Arthurnak, hogy semmibe vette Ceinwynt. S vajon hibáztathatjuk érte? – vont vállat
Bedwin, majd némán tett néhány lépést. – Az igazi veszély – folytatta –, ha Gorfyddyd
elegendő pénzt szerez ahhoz, hogy Aelle-t ellenünk küldje a háborúba. Mi már nem
fizethetünk többet a szászoknak. Semmink sem maradt. A kincstár kiürült. Ki fog adót
fizetni egy haldokló királyságban? Mi pedig most egyetlen lándzsásunkat sem küldhetjük
adót behajtani.
– Pedig milyen rengeteg itt az arany – mondtam, a csarnok felé intve, ahonnét idáig
hallatszott a vidám mulatság hangja. – Lunete épp eleget visel – toldottam meg keserűen.
– Guinevere hercegnő udvarhölgyeitől – felelte Bedwin epésen – nem várhatjuk el, hogy
ékszereiket áldozzák a háborúért. És még ha ezt is tennék, kétlem, hogy ennyi arany
elegendő lenne újra megfizetni Aelle-t. És ha Aelle ránk támad ősszel, Derfel, akkor azok,
akik Arthur életét követelik, nem fognak suttogni, de a sáncokról kiáltják majd ki
igényüket. Arthur, persze, egyszerűen odébb is állhat. Gondolom, ha elmenne
Broceliandébe, Gorfyddyd a gondjaiba venné az ifjú Mordredet, mi pedig békés
alkirályság lehetünk Powys uralma alatt.
Némán sétáltam tovább. Nem gondoltam volna, hogy ilyen kétségbeejtő a helyzet.
Bedwin szomorúan mosolygott. – Úgy tűnik hát, drága barátom, hogy csöbörből vödörbe
kerültél. Lesz épp elég dolga a kardodnak, Derfel, méghozzá hamarosan, attól ne félj.
– Fel akartam volna keresni Ynys Wydrynt – mondtam.
– Hogy újra rálelj Merlinre?
– Hogy megkeressen Nimuét – feleltem.
Megdermedt. – Hát nem hallottad?
Valami hidegség áradt szét a szívemben. – Semmit sem hallottam. Azt hittem, hogy itt,
Durnovariában találom.
– Itt is volt – mondta Bedwin. – Guinevere hercegnő üzent érte. Engem is meglepett, hogy
eljött, de így tett. Tudnod kell azt Derfel, hogy Guinevere és Sansum püspök – emlékszel
még? Hogy is feledhetted volna? – nem egyezett egymással. Nimue volt Guinevere
fegyvere. Isten tudja, mit gondolt, mire lesz képes Nimue, de Sansum nem várta meg,
hogy kiderüljön. Prédikációiban boszorkánynak nevezte Nimuét. Néhány társam a
keresztényi hitben, attól tartok, híján van a keresztényi szeretetnek, Sansum pedig azt
prédikálta, hogy Nimuét halálra kellene kövezni.
– Nem! – tiltakoztam.
– Nem, nem! – emelte fel kezét, hogy megnyugtasson. – Nimue visszavágott, a városba
csődítve a vidék pogányait. Ők rontották le Sansum templomát, majd lázadások törtek ki,
és tucatnyi ember odaveszett, noha sem Nimue, sem Sansum nem sérült meg. A király
őrei megrémültek, azt gondolván, támadás érte Mordredet. Erről persze szó sem volt, ám
ők ettől még használták lándzsáikat. Nabur, a király biztonságáért felelős magisztrátus
ezután letartóztatta Nimuét, és bűnösnek találta a lázadás felszításában. Persze ő is
keresztény. Sansum püspök a halálát kívánta, Guinevere hercegnő a szabadon
bocsátását, és a két követelés között Nimue ott senyvedett Nabur cellájában. – Bedwin itt
megállt, és láthattam arcán, hogy a legrosszabb hír még hátravan. – Megháborodott,
Derfel – mondta ki végre a püspök. – Olyan volt, mint egy ketrecbe zárt sólyom, és
fellázadt a rácsok ellen. Dühöngő eszelős vált belőle. Senki sem tudta megfékezni.
Tudtam, mi fog következni, és megráztam fejem. – Nem – mondtam.
– A Holtak Szigetére vitték – végezte be Bedwin a szörnyű híradást. – Mi mást tehettek
volna vele?
– Nem! – tiltakoztam újra. Nimue a Holtak Szigetére került, elveszett az élő holtak közt, és
én képtelen voltam elviselni a gondolatot is. – Megszerezte hát a Harmadik Sebet –
suttogtam végül.
– Mit? – hegyezte fülét Bedwin.
– Semmit – feleltem. – Él?
– Ki tudja? Élő személy nem mehet oda, vagy ha megteszi, soha többé nem térhet vissza.
– Akkor hát Merlin minden bizonnyal oda ment! – kiáltottam megkönnyebbülten. Merlin
kétségkívül hallotta a szomorú hírt attól a férfitól, akivel az udvaron sugdolózott, márpedig
Merlin megteheti azt is, amit egyetlen férfi vagy asszony sem. A Holtak Szigete
semmilyen fenyegetést sem jelenthet Merlinnek. Mi egyéb bírhatta volna rá, hogy ily
kapkodva távozzék? Egy-két nap, gondoltam, és vissza fog térni Durnovariába, oldalán
Nimuéval. így kell lennie.
– Imádkozom Istenhez, hogy így legyen – mondta Bedwin – az ő kedvéért.
– És mi történt ezzel a Sansummal? – kérdeztem bosszúra szomjazva.
– Hivatalosan ugyan nem büntették meg – felelte Bedwin –, de Guinevere meggyőzte
Arthurt, hogy helyezze el Mordred mellől, és ezt követően idős testvérünk, ki Ynys
Wydrynben a Szent Tövis kegyhelyét vezette, elhalt, és én meggyőztem a fiatal püspököt,
hogy vegye át a helyét. Nem tűnt túlságosan boldognak, de tudta, hogy már így is sok
ellenséget szerzett magának Durnovariában, így elfogadta. – Bedwint láthatóan mulattatta
Sansum bukása. – Elveszítette a hatalmát, és nemigen látjuk többet itt. Nem, hacsak nem
sokkal agyafúrtabb annál, mint amilyennek látszik. Ő természetesen azok között van, kik
suttogva sürgetik Arthur feláldozását. Nabur is egy közülük. Mordred körül széthúzó
csoport gyülekezik, Derfel, mely azt kérdi, miért kellene tovább harcolnunk csak azért,
hogy megóvjuk Arthur életét.
Megkerültem egy hányadéktócsát, mely egy, a csarnokból nemrég kibotorkált részeg
katonából tört fel. A férfi felnyögött, rám emelte tekintetét, majd tovább öklendezett. – Ki
más uralhatná Dumnoniát? – kérdeztem, amint biztos távolságra értünk a részegtől.
– Ez egy nagyon jó kérdés, Derfel. Valóban, ki lenne erre alkalmas? Gorfyddyd,
természetesen, vagy ha ő nem, akkor a fia, Cuneglas. Néhányan felvetették Gereint nevét
is, de ő maga nem akarja ezt. Nabur még arra is célzott, hogy én vehetnem át a tisztet.
Nem mondott persze semmi véglegeset, semmit, csak burkolt célzásokat. – Bedwin
gúnyosan kuncogni kezdett. – Ugyan mi hasznomat vehetnék ellenségeink ellen? Nekünk
Arthurra van szükségünk. Senki más nem lett volna képes ily soká távol tartani tőlünk
ellenségeinket, Derfel, de a népek ezt nem értik meg. Őt okolják a káoszért, még akkor is,
ha más uralkodása alatt a káosz még hatalmasabb lenne. Valódi király nélküli '6Birályság
vagyunk, tehát minden becsvágyó gazember Mordred trónjára veti tekintetét.
Megálltam a bronz mellszobor mellett, mely olyannyira emlékeztetett Gorfyddydre. – Ha
Arthur elvette volna Ceinwynt... – Bedwin közbevágott. – Ha, Derfel, ha. Ha Mordred atyja
életben maradt volna, vagy Arthur megöli Gorfyddydet ahelyett, hogy csak az egyik karját
vágja le, minden másként alakult volna. A történelem nem egyéb, mint ilyen lehetőségek
folyama. És talán igazad is van. Talán, ha Arthur elvette volna Ceinwynt, mindannyian
békében élhetnénk, és talán Aelle koponyája most ott díszelegne lándzsába húzva, Caer
Cadarn ormán, ám mit gondolsz, mennyi ideig tűrte volna Gorfyddyd Arthur sikereit? És
emlékezz arra is, egyáltalán miért egyezett bele Gorfyddyd abba a házasságba.
– A béke miatt? – próbálkoztam.
– Az ördögbe, dehogyis. Gorfyddyd csakis azért adta áldását Ceinwyn eljegyzésére, mert
hitte, hogy leánya fia, az ő unokája foglalhatja el Dumnonia trónját Mordred helyett. Az
ember azt gondolná, hogy ez csak elég egyértelmű.
– Számomra nem – mondtam, hiszen Caer Swsben, amikor Arthurra lecsapott a szerelem
villáma, egyszerű lándzsás voltam az őrségben, s nem kapitány, kinek gondolnia kell a
királyok és hercegek indítékaival.
– Szükségünk van Arthurra – ismételte Bedwin, mélyen a szemembe nézve. – És ha
Arthurnak Guinevere-re van szüksége, ám legyen. – Vállat vont, s továbbindult. – Magam
is szívesebben láttam volna Ceinwynt feleségéül, de a választás nem az enyém volt,
miként a házastársi nyoszolya sem. Szerencsétlen leány, most Gundleushoz adják
f e l e s é g ü l .
– Gundleushoz! – hördültem fel túlságosan is hangosan, majd fordultam vissza a saját
hányadéka felett nyögdécselő katonára. – Ceinwyn Gundleushoz megy feleségül? –
kérdeztem Bedwint.
– Az eljegyzésre két héten belül sort kerítenek – mondta Bedwin nyugodt hangon –,
Lughnasa alatt. – A Lughnasa Lleullawnak, a Fény istenének nyári ünnepsége volt,
melyet a termékenységnek szenteltek, és az ilyenkor megtartott jegyességet ennek okán
rendkívül szerencsésnek tekintették. – Késő ősszel kelnek majd egybe, a háború után. –
Szünetet tartott, nagyon tudatában léve, hogy utolsó három szava azt sejteti, Gorfyddyd
és Gundleus győztesen kerülnek ki a háborúból, és a házassági ceremónia így egyben
egy diadalmas hős ünneplése is. – Gorfyddyd esküt tett, hogy Arthur fejét adja
nászajándékba – tette hozza Bedwin szomorúan.
– De hát Gundleus már házas! – tiltakoztam, azon csodálkozva, miként lehettem ilyen
ingerült. Talán mert visszaemlékeztem Ceinwyn törékeny szépségére? Még mindig
viseltem a melltűjét a vértem alatt, noha azt mondtam magamnak, hogy felháborodásom
igazából nem is neki szól, hanem egyszerűen Gundleus iránti gyűlöletemből fakad.
– Hogy Ladwys ura volt, abban sem gátolta meg, hogy nőül vegye Norwennát – szólt
Bedwin megvetően. – Félre fogja állítani Ladwyst, háromszor körbejár valami szent követ
és megcsókol egy mérges gombát, vagy mit tudom én, mi kell nektek, pogányoknak
ahhoz, hogy elváljatok egymástól. Mellesleg már nem is vallja magát kereszténynek. Egy
gyors pogány válás, elveszi Ceinwynt, bebiztosítja magát egy örökössel, és már rohanhat
is vissza Ladwys ágyába. Úgy tűnik, manapság már csak így mennek a dolgok. – Megállt,
belehallgatva a csarnokból kiszüremlő örömteli hangokba. – Vagy talán – folytatta – az
eljövendő időkben úgy fogunk visszagondolni ezekre a napokra, mint örömünk utolsó
p e r c e i r e .
Valami a hangjában még inkább elcsüggesztette szellemem. – Meg vagyunk hát átkozva?
– kérdeztem tőle.
– Ha Aelle megtartja a fegyvernyugvást, akkor még kitarthatunk egy újabb évet, de csakis
akkor, ha megverjük Gorfyddydet. És ha nem? Akkor nem marad más, mint az ima, hogy
Merlin új reményeket plántáljon a szívünkbe. – Megvonta a vállát, de nem tűnt túlságosan
r e m é n y k e d ő n e k .
Nem volt jó keresztény Bedwin püspök, viszont annál jobb volt embernek. Sansum most
azt mondja, hogy Bedwin lelkét jósága sem tartja vissza attól, hogy ott sínylődjék a pokol
tüzében. De azon a nyáron, alig hazaérve Benoicból, valamennyiünk lelke kárhozottnak
tűnt. A betakarítás csak a kezdet volt, de amint végeztünk, bármelyik pillanatban
várhattuk Gorfyddyd támadását.
NEGYEDIK RÉSZ
A holtak szigete
Igraine látni akarta Ceinwyn melltűjét. Az ablak fényéhez tartotta, forgatta, és aranyszín
csigavonalait vizsgálgatta. Láttam a vágyakozást a szemében. – Számtalan ékszered
akad, ami gyönyörűbb ennél – szóltam halkan.
– De egynek sincs ilyen csodálatos története – felelte, mellére próbálva a fibulát.
– Ez az én történetem, úrnőm – korholtam –, nem a tiéd. Elmosolyodott. – Hogy is írtad?
Ha valóban oly kedves vagyok, mint amilyennek megismertél, akkor engedem
m e g t a r t a n i ?
– Ilyet írtam volna?
– Mert jól tudtad, hogy ezért vissza fogom adni neked. Nagyon is ravasz vénember vagy
te, Derfel. – Kitartotta felém az ékszert, majd fürgén rákulcsolta ujjait az aranyra, mielőtt
elvehettem volna. – Egy napon az enyém lesz?
– Senki másé, úrnőm, megfogadom.
Még mindig magánál tartotta. – És nem fogod engedni Sansum püspöknek, hogy rátegye
a kezét?
– Soha! – feleltem buzgón.
A tenyerembe ejtette a melltűt. – Tényleg a vértezeted alatt viselted?
– Mindig – mondtam, elrejtve az ékszert csuhám redői közt.
– Szegény Ynys Trebes. – Megszokott helyén ücsörgött az ablakpárkányon, honnét
beláthatta Dinnewrac völgyét egészen a távoli folyóig, melyet felduzzasztottak a kora nyári
esők. Vajon frank behatolókat képzelt oda, amint átkelnek a gázlón és megindulnak
felfelé az emelkedőn? – Mi lett Leanorral? – lepett meg hirtelen kérdésével.
– A hárfással? Meghalt.
– Nem igaz! Hát nem azt írtad, hogy elmenekült Ynys Trebesből?
Bólintottam. – így történt, ám a Britanniában töltött első tele megbetegítette, és meghalt.
Egyszerűen meghalt.
– És mi lett a te asszonyoddal?
– Az enyémmel?
– Az Ynys Trebes-i asszonnyal. Azt mondtad, Galahadnek ott volt Leanor, de mindenki
más is asszonyt szerzett magának, tehát neked is kellett lennie. Mi történt vele?
– Nem tudom.
– Ó, Derfel! Ennyire nem veheted semmibe! Felsóhajtottam. – Egy helybéli halász lánya
volt. Pellcynnek hívták, de mindenki csak Cicusnak nevezte. A férje egy esztendővel
azelőtt fulladt vízbe, hogy találkoztam vele. Volt egy csecsemőkorú kisleánya, és amikor
Culhwch kivezette a városból a túlélőinket, Cicus leesett az egyik szikláról. Tartania kellett
a gyermekét, tudod, és így nem tudott megkapaszkodni a sziklákban. Hatalmas káosz
uralkodott, mindenki elveszítette a fejét, és rohant valahová. Nem terhel érte senkit sem
felelősség. – Bár ha én is ott lettem volna, gondoltam rá gyakorta, akkor Pellcyn még
most is élhetne. Hetyke, csillogó szemű lányka volt, könnyen nevetésre álló ajkakkal, és
olthatatlan szomjjal a nehéz testi munkára. Jó asszony. De ha megmentem az ő életét,
Merlin veszett volna oda. A végzet megkerülhetetlen.
Igraine is valami hasonlón gondolkodhatott. – Bárcsak ismerhettem volna Merlint – szólt
reménytelenül sóvárogva.
– Bizonyára tetszettél volna neki – mondtam. – Mindig kedvelte a szépasszonyokat.
– Akárcsak Lancelot? – kérdezte sietve.
– Ó, igen.
– Nem a fiúkat?
– Nem a fiúkat.
Igraine felnevetett. Aznap hímzett, kékre festett vászonruhát viselt, mely remekül illett
sápadt bőrszínéhez és sötét hajához. Két vert arany lánc is ékesítette nyakát, karcsú
csuklóin karkötők csörögtek. Viszont ürüléktől bűzlött, melyet voltam oly tapintatos nem
említeni, gondolván, hogy csecsemőürüléket kent hüvelye köré, a meddő asszonyok ősi
reménységét. Szegény Igraine! – Gyűlölted Lancelotot, igaz? – vádolt meg hirtelen.
– A végletekig.
– Ez nem tisztességes! – Felpattant az ablakpárkányról, majd járkálni kezdett fel s alá a
parányi cellában. – Az emberek élettörténetét nem ellenségeiknek kellene elbeszélnie. Mit
gondolsz, Nwylle miket írna össze rólam?
– Ki az a Nwylle?
– Nem ismered – felelte, összeráncolva homlokát, amiből gyanítottam, hogy csakis férje
ágyasáról lehet szó. – Ez így nem tisztességes – erősködött –, hiszen mindenki tudja,
hogy Lancelot volt a legnagyobb Arthur harcosai közül. Mindenki!
– Én nem.
– Neki bátornak kellett lennie!
Az ablakra meredtem, próbálván tisztességes lenni gondolataimban, s kiötleni, mi jót is
mondhatnék el legádázabb ellenségemről. – Lehetett volna bátor – mondtam végül –, de
úgy döntött, nem lesz az. Harcolt nagyritkán, de inkább kerülte az összeütközést.
Rettegett tőle, hogy sebhelyes lesz az arca; tudod, nagy hiúsággal adózott a szépsége
előtt. A tükrökkel kirakott helyiség Benoic palotájában éppen Lancelot szobája volt. Leült
középen, és minden falon megcsodálhatta önnön szépségét.
– Nem hiszem el, hogy olyan rossz lett volna, mint amilyennek megpróbálod beállítani –
tiltakozott Igraine.
– Azt hiszem, még rosszabb volt – feleltem. Egyáltalán nem élveztem, hogy Lancelotról
írhatok, hiszen emléke még mesélőkedvemet is megmérgezte. – Mindenekelőtt is –
mondtam Igraine-nek – tisztességtelen volt. Tudatosan hazudott, csak hogy elrejtse az
igazságot önmagával kapcsolatban, ugyanakkor azt is tudta, hogy szerettesse meg magát
az emberekkel, ha arra volt szüksége. Képes lett volna még egy halat is előbűvölni a
t e n g e r b ő l .
Igraine elfintorította orrát, nem örülve ítéletemnek. Kétség nem férhetett hozzá, hogy
amikor majd Dafydd ap Gruffud átfordítja ezeket a szavakat, Lancelot ismét régi fényében
fog tündökölni, miként mindig is tette. Ragyogj hát, Lancelot! Ébredj, Lancelot! Jóképű,
táncoló, mosolygós, szellemes, elegáns Lancelot! Ő volt a Földnélküli király, Hazugságok
Ura, de ha Igraine úgy akarja, úgy fogja beragyogni azokat a sötét éveket, mint a harcos
királyok eszményképe.
Igraine kikukucskált az ablakon, ahol Sansum épp egy csapat leprást űzött el kapuink
elől. A szent hatalmas göröngyöket hajított feléjük, üvöltözve, hogy takarodjanak vissza a
pokolba, a többi testvért is segítségül szólítva. Tudwal, a novícius, ki naponként lesz
egyre gorombább velünk, tanítója mellett táncolt és kurjongatva biztatta. Igraine őrei, mint
az szokásos, a konyhaajtóban lebzselve figyelték egy ideig, majd vonakodva
felsorakoztak mellette, hogy lándzsáikkal űzzék el a monostorból a ragály verte
koldusokat. – Sansum valóban fel akarta áldozni Arthurt? – kérdezte Igraine.
– Bedwin így mondta.
Igraine huncut pillantást vetett rám. – Sansum a fiúkat szereti, Derfel?
– A szent mindenkit szeret, királynőm, még a fiatalasszonyokat is, akik pimasz
kérdésekkel zaklatják a testvéreket.
Kötelességtudóan elmosolyodott, majd utálkozó kis grimaszt vágott. – Biztos vagyok
benne, hogy nem szereti az asszonyokat. Különben miért nem engedi egyikkőtöknek
sem, hogy megházasodjatok? Más szerzetesek házasodnak, de közületek egy sem.
– A jámbor és tiszteletet érdemlő Sansum – magyaráztam – szilárdan hisz benne, hogy
az asszonyok csak elvonnák figyelmünket kötelességünkről, Isten imádatáról. Éppúgy,
miként te is elvonod a figyelmemet a munkámról.
Felnevetett, majd hirtelen visszaemlékezett valami fontosra, és elkomorodott. – Volt egy
szó, amit Dafydd nem értett a legutolsó kéziratban. Azt akarja, hogy magyarázd el. Mi az
a teve? Ő azt mondja, biztosan nem szén.
– A teve mitikus állat, úrnőm, szarvakkal, szárnyakkal, pikkelyekkel, villás farokkal és
lángoló lélegzettel.
– Épp ráillik Nwyllére – jegyezte meg Igraine.
– Á! Az evangélisták munkában! Az én két evangélistám! – Sansum, még most is
mocskosán a földtől, melyet a leprásokra dobált, besomfordált a cellámba, és vetett egy
gyanakvó pillantást a legutolsó tekercsre, mielőtt elfintorította volna az orrát. – Mitől van itt
ilyen büdös? – kérdezte.
Jámborán pillantottam fel rá. – A reggeli bab, püspök úr – mentegetőztem. –
Bocsánatodat kérem.
– Meglep, hogyan vagy képes elviselni a társaságát – mondta Sansum Igraine-nek. –
Nem kellene neked a kápolnában lenned, úrnőm? Imádkozni a gyermekáldásért? Vajon
miféle egyéb ügy szólíthatott ide?
– Bizonyára nem az, hogy téged lássalak – felelte Igraine mogorván. – De ha már
mindenáron tudni akarod, püspök, Üdvözítőnk példabeszédeit tárgyaltuk éppen. Vagy te
még egyetlenegyszer sem prédikáltál a tevéről és a tű fokáról?
Sansum felmordult, és válla fölött felém nézett. – Mi lenne, bűzhödt testvérem, a szász
szó a tevére?
– Nwylle – feleltem.
Igraine felnevetett, mire Sansum metsző pillantást vetett rá. – Úrnőm mulatságosnak
találja tán áldott Urunk szavait?
– Csak boldog vagyok, amiért itt lehetek – szólt Igraine alázatosan –, de igazából azt
szeretném tudni, hogy mi is az a teve.
– Mindenki tudja! – mondta Sansum gunyorosan. – A teve egy hal, egy óriási hal! No
persze korántsem olyan – toldotta meg nagy ravaszságában –, mint a lazac, melyet
férjedurad néhanap nem felejt el elküldeni nekünk, szegény szerzeteseknek.
– Bizonyára küld még többet is – mondta Igraine –, ha mielőbb megkapja Derfel
kéziratának folytatását is, hisz a szász evangélium rendkívül kedves az ő szívének.
– Valóban? – kérdezte Sansum gyanakodva.
– Nagyon is az, püspök uram – felelt Igraine meggyőződéssel.
Okos lány volt, nagyon okos, és gyönyörű is. Brochvael király sütnivaló bolond, ha ágyast
is tart ilyen királynő mellett, de hát a férfiak mindig is bolondjai voltak a nőknek. Vagyis hát
némelyikük igencsak az volt, s közöttük is a fejedelem, úgy hiszem, Arthur. Drága Arthur,
uram, a legnagylelkűbb minden férfiak között, kinek történetét tovább mesélem.
Különös érzés volt otthon lenni, kiváltképp azért, mert nem is volt otthonom. Birtokoltam
ugyan néhány vert arany láncot és ékszertöredéket, ám azokat, leszámítva Ceinwyn
melltűjét, rendre el kellett adnom, hogy legalább élelmem legyen azokban az első
napokban, hogy visszatértem Britanniába. Minden egyéb tulajdonom Ynys Trebesben
maradt, és mostanra valami frank szegényes hadizsákmánya lett. Szegény lettem,
hontalan, s így semmit sem adhattam embereimnek, még egy csarnokot sem, ahol
leihatnák magukat, ám ők még ezt is megbocsátották nekem. Jó embereim voltak, és
felesküdtek a szolgálatomra. Akárcsak jómagam, ők is mindent hátrahagytak Ynys Trebes
elestekor, amit nem tudtak magukkal vinni. Akárcsak jómagam, ők is szegények voltak,
mégsem panaszkodott egyikük sem emiatt. Cavan kéretlen egyszerűséggel kijelentette,
hogy a katonának éppúgy kell kezelnie a veszteséget, mint a hadizsákmányt –
könnyedén. Issa, egy egyszerű falusi fiú, aki páratlan lándzsássá képezte magát, még az
egyik vékony aranyláncot is vissza akarta adni, melyet egykor én ajándékoztam neki.
Nem lenne tisztességes, mondta, hogy egy lándzsás aranyláncot viseljen, amikor
kapitánya nem, de én nem fogadtam el nagylelkűségét. Issa így egy lánynak ajándékozta
a láncot, kit még Benoicból hozott haza, erre a lány másnapra elszökött egy ágrólszakadt
pappal és a lotyóival. Az ország teli volt akkoriban ezekkel az utazó keresztényekkel –
hittérítőkkel, miként ők nevezték magukat –, és szinte mindegyikük nyomában népes
asszonysereglet járt, melynek amúgy a keresztény rituálék során kellett volna
segédkeznie, ám amelyet a fáma szerint inkább használtak arra, hogy a segedelmével
csábítsanak új híveket az új vallásnak.
Arthur végül adott nekem egy csarnokot, Durnovariától kissé északra; nem a saját
tulajdonomba, persze, hiszen az egy Gyllad nevű örököshöz tartozott, egy árva leányhoz,
ám Arthur a leány gyámjává tett, olyan pozícióba emelve ezzel, mely rendre a gyermek
végromlásával és gyámjának meggazdagodásával járt. Gyllad alig nyolcesztendős volt
ekkor, és én könnyedén feleségül vehettem volna, ha akarom, hogy átvegyem a teljes
uralmat birtoka felett, de el is adhattam volna feleségként egy olyan férfinak, ki szívesen
áldozott volna azért, hogy birtokkal együtt vegyen asszonyt magának – ám én ehelyett,
miként azt Arthur is szándékozta, Gyllad javadalmaiból éltem, s hagytam őt békében
felcseperedni. Rokonai ennek ellenére hevesen tiltakoztak kinevezésem ellen.
Ugyanazon a héten, hogy visszatértem Ynys Trebesből, amikor még alig két napja laktam
be Gyllad csarnokát, egyik nagybátyja, egy keresztény, máris panaszt emelt gyámságom
ellen Naburnál, Durnovaria keresztény magisztrátusánál, azt állítván, hogy a lány atyja
halála előtt neki ígérte a gyámságot, és nekem csak úgy sikerült megtartanom Arthur
ajándékát, hogy lándzsásaimmal körülvetettem a törvényszéket. Valamennyiüket teljes
harci díszbe öltöztettem, élesre fenettem lándzsáik hegyét, s jelenlétükkel végre sikerült
elérnem, hogy a nagybácsi és követői elálljanak a keresettől. Rosszakaróim még a városi
poroszlókat is előhívták, ám azoknak elég volt egyetlen pillantást vetni sokat próbált
harcosaimra, hogy meggyőződjenek róla, itt nincs semmi keresnivalójuk. Nabur magából
kikelve tiltakozott az ellen, hogy hadból hazatérő katonák fosztogassanak egy békés
városban, ám amikor a törvény előtt egyetlen ellenségem sem jelent meg, vonakodva az
én javamra döntött. Később hallottam, hogy a nagybácsi megvásárolta az ellenkező
tartalmú ítéletet Naburtól, csakhogy képtelen volt előteremteni az ehhez szükséges
aranyfedezetet. Egyik emberemet, Llystant, ki a Benoic erdeiben vívott csaták során
elveszítette egyik lábát, kineveztem Gyllad tiszttartójának, így ő, miként az örökös és
birtoka, jólétben élhetett.
Arthur már a rákövetkező héten magához hívatott. A palota nagycsarnokában akadtam
rá, hol éppen ebédjét fogyasztotta, Guinevere társaságában. Azonnal újabb székért és
ételért kiáltott. Az udvaron csakúgy hemzsegtek a kérelmezők. – Szegény Arthur –
jegyezte meg Guinevere –, alig látogat haza, s hirtelen mindenkinek meggyűlik a baja a
szomszédjával vagy bérlete csökkentését kéri. Miért nem mennek a magisztrátusra?
– Mert nem elég gazdagok ahhoz, hogy lefizessék őket – felelte Arthur.
– Vagy nem elég erősek, hogy vértesekkel vetessék körbe a törvényszéket – fűzte hozzá
Guinevere, mosolyával mutatva, hogy egyáltalán '6Eem helyteleníti tettem. Nem is tehetett
volna így, hisz megátalkodott ellensége volt Naburnak, ki a királyság keresztény erőit
v e z e t t e .
– Embereim önkéntes támogató gesztusáról volt csak szó – mondtam nyájasan, s Arthur
hangosan felnevetett.
Kellemes étkezés volt. Ritkán maradtam egyedül Arthurral és Guinevere-rel, ám amikor
ez megtörtént, mindig láthattam, mennyire elégedetté tette Guinevere uramat. Guinevere
birtokában volt mindama sziporkázó értelemnek, melyet uram nélkülözött, ám annyira
kedvelt, de csak finoman használta élét, miként tudta, hogy Arthur kedveli. Hízelgett
Arthurnak, ám mégis jó tanácsokkal látta el. Arthur mindig késznek mutatkozott a
legjobbat hinni az emberekről, és ezért szüksége volt Guinevere kétkedésére, hogy
árnyaltabb képet nyerjen. Guinevere egyetlen nappal sem tűnt idősebbnek, mint amikor
legutóbb oly szédítő közelségből láttam, bár mintha valami metszően éles keménység is
megcsillant volna abban a zöld vadászszemben. Jelét sem láttam annak, hogy terhes
lenne: sápadtzöld ruhája egyenes redőkben hullott a hasára, ahol aranybojtos zsinór
függött, megeresztett öv gyanánt. Jelvénye, a holdsarlóval koronázott szarvasbika, most
is ott függött a nyakában, a súlyos szász nyaklánc alatt, melyet Arthur küldött neki
Durocobrivisből. Lesajnálta az ajándékot, amikor átadtam neki, ám most büszkén viselte.
A beszélgetés a könnyű étkezés mellett könnyed mederben folyt. Arthur tudni akarta,
hogy a fekete rigók miért szüneteltetik nyáron éneküket, mely kérdésre éppúgy nem tudta
egyikünk sem a választ, mint hogy a fecskefélék miért repülnek el télire, noha Merlin
egyszer megemlítette nekem, hogy az északi vadonban van egy roppant barlangjuk, ahol
valamennyien együtt alszanak, tollas gombolyagokká kuporodva, míg ki nem tavaszodik.
Guinevere Merlinről kérdezősködött, én pedig megesküdtem neki életemre, hogy a druida
valóban visszatért Britanniába. – A Holtak Szigetére ment – tettem hozzá.
– Mit tett? – kérdezte Arthur elszörnyülködve. Beszéltem neki Nimuéról, és eszembe jutott
köszönetet mondani Guinevere-nek erőfeszítéseiért, hogy megmentse barátomat Sansum
b o s s z ú j á t ó l .
– Szegény Nimue – sóhajtott Guinevere. – Rendkívül szenvedélyes természet, nem igaz?
Kedveltem őt, noha nem hiszem, hogy ő is kedvelt volna bennünket. Túlságosan léhák
voltunk a számára! És még Ízisz iránt sem tudtam felkelteni az érdeklődését. Azt mondta,
Ízisz idegen istenség, azután kiköpött, mint egy dühös kiscica, és imát mondott
M a n a w y d a n h o z .
Arthur nem mutatta jelét aggodalomnak Ízisz neve hallatán, így feltételeztem, nem
foglalkoztatja már a különös istennő személye. – Bárcsak tudhatnánk, hogy Nimue jobban
van-e – mondta ehelyett.
– Tudni is fogjuk – szóltam –, amint Merlin visszahozza őt a halálból.
– Ha tudja – mondta Arthur kétkedve. – Még soha senki nem tért meg a Szigetről.
– Nimue meg fog – erősködtem.
– Ő kivételes jelenség – szólt Guinevere –, s ha bárki túlélheti a Szigetet, akkor ő lesz az.
– Merlin segedelmével – toldottam meg.
Csak az étkezés végével fordult beszédünk Ynys Trebes felé, és Arthur ekkor is
különleges figyelmet fordított arra, hogy még véletlenül se említse Lancelot nevét.
Ehelyett inkább sajnálkozott, hogy nincs méltó ajándéka, amivel meghálálhatná
f á r a d o z á s a i m a t .
– Hogy hazatérhettem, épp elég jutalomnak, herceg – szóltam, gondosan ügyelve rá,
hogy a Guinevere-nek tetsző megszólítást alkalmazzam.
Nos, legalább én uramnak szólítalak téged – mondta Arthur –, legyen hát neved
mostantól Lord Derfel.
Nevettem, de nem háládatlanságom miatt, hanem mert kiérdemelni egy hadúr címét
túlságosan magas érdem volt szerény képességeimhez képest. Ugyanakkor büszkévé is
tett: a megszólítás csakis királynak, hercegnek, törzsfőnek, vagy olyan férfiúnak járt, ki
kardjával szerzett nevet magának. Babonásán érintettem meg Hywelbane
markolatgombját, hogy büszkeségem soha ne keseríthesse meg szerencsémet.
Guinevere felkacagott, nem megvetően, de örömöm felett érzett jókedvében, és Arthur, ki
semmit sem szeretett annyira, mint másokat boldognak látni, örvendezett
mindkettőnknek. Ő maga is boldog volt azon a napon, noha Arthur boldogsága mindig
csendesebb volt más ember apró öröménél is. Akkoriban, mikor visszatért Britanniába,
soha nem láttam részegen, soha nem láttam háborogni, és sohasem láttam őt elveszteni
önuralmát, kivéve a csatamezőn. Volt benne valami végtelen nyugalom, melyet mások
zavarónak tartottak, attól való félelmükben, hogy nyitott könyvként olvas a lelkükben, de
én azt hiszem, nyugalma mindig a másság iránti vágyából fakadt. Rajongást várt, és
szerette nagylelkűségével meghálálni azt.
A kint várakozó kérelmezők zaja egyre erősödött, és Arthur felsóhajtott a reá váró
munkára gondolva. Félretolta borát, és mentegetőző pillantást vetett rám. – Rászolgáltál a
pihenésre, uram – szólt, szándékoltan hízelkedve újsütetű címemmel –, de sajna,
hamarosan arra kell kérjelek, hogy vezesd észak felé lándzsáidat.
– A lándzsáim a tieitek, herceg – feleltem kötelességtudóan.
Kört írt le ujjával az asztal márvány lapján. – Ellenségek vesznek körül bennünket –
mondta –, de az igazi veszélyt Powys jelenti. Gorfyddyd olyan sereget gyűjt, amilyent még
nem látott Britannia. Az a sereg nemsokára délnek veszi az irányt, és Tewdric királynak,
attól tartok, nincs ínyére a háborúzás. Ami lándzsám csak van, mind Gwentbe kell
küldenem, hogy velük megőrizzem Tewdric ingatag hűségét. Cei képes lesz tartani
Cadwyt, Melwas legjobb képessége szerint fog megküzdeni Cerdickel, mi pedig, ahányan
csak maradunk, Gwentbe indulunk.
– Mi lesz Aelle-lel? – kérdezte Guinevere, sokat sejtetően.
– Vele békét kötöttünk – bizonygatta Arthur.
– Ő azé, aki a legmagasabb árat fizeti – szögezte le Guinevere –, és Gorfyddyd
hamarosan felsrófolja az árat.
Arthur vállat vont. – Nem tudok egyszerre szembenézni mindkettőjükkel – mondta halkan.
– Háromszáz lándzsára lenne szükségem ahhoz, hogy távol tartsam Aelle szászait. Nem
ahhoz, hogy legyőzzem őket, csak hogy távol maradjanak. Háromszáz lándzsa híján
Gwentben biztos vereség várna ránk.
– Amit Gorfyddyd éppúgy tud – mutatott rá Guinevere.
– Akkor hát, szerelmem, mit kellene tennem? – kérdezte tőle Arthur.
Csakhogy Guinevere sem tudott jobb válasszal előhozakodni, mint hogy reménykedjünk
benne, fennmarad a törékeny béke Aelle-lel. A szász királyt kocsideréknyi arannyal
állította a mi oldalunkra, és magasabb árat képtelenek lettünk volna fizetni, hisz
szemernyi arany sem maradt már a királyságban. – Nem tehetünk egyebet, mint
reménykedünk benne, hogy Gereint képes lesz tartani – mondta Arthur –, míg mi
legyőzzük Gorfyddydet. – Hátratolta székét az asztaltól, és elmosolyodott. – Lughnasa
végéig élvezd a pihenést, Lord Derfel – mondta –, majd amint begyűjtöttük a termést,
északra indulsz az oldalamon.
Összeütötte a tenyerét, intve a szolgáknak hogy takarítsák le az asztalt, és engedjék be
az odakint várakozó kérelmezőket. Guinevere hívott magához, mialatt a szolgák
körülöttünk sürögtek. – Beszélhetünk? – kérdezte.
– Boldogan, úrnőm.
Levetette a nehéz láncot, odaadta egy rabszolgának, majd végigvezetett egy lépcsősoron,
mely egy ajtóba, s amögött egy gyümölcsösbe torkollott, hol két vadászeb alig várta, hogy
üdvözölhesse gazdáját. Darazsak döngtek a széltől levert gyümölcsök körül, Guinevere
pedig utasította a szolgákat, hogy takarítsák fel a rothadó termést, sétája zavartalansága
érdekében. Az ebédről megmaradt hideg sült maradványaival etette vérebeit, mialatt a
tucatnyi szolga kötényébe gyűjtötte a ragacsos, ütődött gyümölcsöket, majd hajbókolva,
sietősen távozott, magunkra hagyva bennünket. A fűzfából font vázakat, melyeket
Lughnasa közelgő ünnepén virágokkal díszítenek majd, máris felállították a gyümölcsös
falai mentén. – Nagyon kedves hely – szólt Guinevere a gyümölcsösről –, de bárcsak
Lindinisben lenne.
– Jövőre, úrnőm – mondtam.
– Romokban hever – szólt élesen. – Hát nem hallottad? Gundleus lecsapott Lindinisre.
Nem foglalta el Caer Cadarnt, de lerontotta új palotámat. Ez jó egy éve történt. –
Elfintorodott. – Remélem, Ceinwyn reménytelenül nyomorulttá teszi, bár kétlem, hogy így
lesz. Az a sótlan kis csitri. – A faleveleken átszüremlő napfény vörös hajára vetült, és éles
árnyékokat rajzolt vonásaira. – Néha azt kívánom, bárcsak férfi lennék – lepett meg.
– Igazán?
– Tudod te, milyen gyűlöletes folyton a híreket várni? – kiáltott fel szenvedélyesen. –
Két-három héten belül valamennyien északnak indultok, nekünk pedig nem marad más,
csak a várakozás. Csak várni és várni. Várni a hírt, hogy Aelle megszegte ígéretét, várni,
hogy meghallhassuk, milyen hatalmas is Gorfyddyd hadserege. – Itt szünetet tartott. –
Mire vár Gorfyddyd? Miért nem támad már?
– Sokan az emberei közül a betakarításon dolgoznak – feleltem. – Minden leáll az aratás
kedvéért. Az embereik biztos helyen akarják tudni termésüket, mielőtt útnak indulnának a
m i é n k é r t .
– Megállíthatjuk őket? – kérdezte hirtelen.
– A háborúban, úrnőm – feleltem –, soha nem az a kérdés, hogy mit tehetünk, hanem
hogy mit kell tennünk. Meg kell állítanunk őket. – Különben végünk, gondoltam komoran.
Néma csendben tettünk meg néhány lépést, elhessegetve az izgatott kutyákat lábunktól.
– Tudod, mit beszélnek az emberek Arthurról? – kérdezte egy idő után.
Bólintottam. – Hogy jobb lenne, ha Broceliandébe menekülne, és átadná a királyságot
Gorfyddydnek. Azt mondják, hogy a háborút máris elveszítettük.
Felnézett rám, elveszejtve hatalmas szemében. Egy pillanatra, ily közelségben és
kettesben vele ebben az élettel teli kertben, lágy illatának karjaiban, nagyon is meg
tudtam érteni, miként áldozhatta fel Arthur a királyság békéjét ezért az asszonyért. – De te
Arthur oldalán maradsz? – kérdezte tőlem.
– A halálig, úrnőm – feleltem. – És a te oldaladon – toldottam meg esetlenül.
Elmosolyodott. – Köszönöm. – Megkerültük a sarkot, az apró forrás felé sétálva, mely a
római fal egy szegletéből szökkent elő. A vékonyan csörgedező erecske öntözte a
gyümölcsöst, és valaki a falmélyedés mohával borított kövei közt egy fogadalmi szalagot
helyezett el. Guinevere megemelte almazöld ruhájának aranyszín szegélyét, amint
átlépett az erecske felett. – Van egy úgymond Mordred-párt a királyságban – mondta,
elismételve mindazt, amit előző éjjel már hallhattam Bedwin püspök szájából is. –
Keresztények jobbára, és valamennyien Arthur vereségéért imádkoznak. Ha ő vereséget
szenvedne, ott fetrenghetnének Gorfyddyd előtt, bár a fetrengés, mint azt megfigyeltem,
szinte lételeme a keresztényeknek. Ha férfi lennék, Derfel Cadarn, három fej biztosan
lehullana a kardom nyomán. Sansumé, Naburé és Mordredé.
Nem kételkedtem szavai igazában. – Ha Nabur és Sansum a legjobbak, kiket Mordred
pártja kiállítani képes, úrnőm – mondtam –, akkor Arthurnak igazán nincs félnivalója.
– Melwas király is közéjük tartozik, azt hiszem – szólt Guinevere –, és ki tudja, kik mások
még. A királyságban szinte valamennyi vándorló prédikátor ezt a mételyt terjeszti, azt
kérdezve az emberektől, miért kellene nekik halniuk Arthur vétkéért. Valamennyiük fejét
lecsapatnám, csakhogy az árulók nem fedik fel magukat, Lord Derfel. A sötétben
megbújva várakoznak, és akkor csapnak le, amikor nem számítasz rá. Ám ha Arthur
legyőzi Gorfyddydet, valamennyien a dicsőségét zengik majd, és váltig állítják, hogy
mindig is támogatói voltak. – Kiköpött, hogy elűzze a gonoszt, majd hirtelen felém fordult.
– Beszélj nekem Lancelot királyról – mondta hirtelen.
Volt egy olyan érzésem, hogy végtére elérkeztünk alma- és körtefák alatt tett sétánk igazi
céljához. – Nem igazán ismerem – feleltem kitérőén.
– Ő annál többet beszélt rólad múlt éjjel – mondta.
– Ezt tette? – kérdeztem kétkedve. Tudtam, hogy Lancelot és társasága még mindig
Arthur házának vendége. Rettegtem is épp eleget a találkozástól, és elmondhatatlan
megkönnyebbülés töltött el, hogy Lancelot nem jelent meg az ebédnél.
– Azt mondta, nagy harcos vagy – mondta Guinevere.
– Jó tudni – jegyeztem meg epésen –, hogy legalább néha mond igazat is. – Gyanítottam,
hogy Lancelot, valamennyi vitorláját befogva az újonnan támadt szelekbe, azzal próbál
Arthur kegyébe férkőzni, hogy dicsőíti azokat, akiket Arthur barátainak tart.
– Talán – szólt Guinevere – az olyan harcosok, kik oly szörnyű vereséget szenvednek,
mint ti Ynys Trebesnél, mind ily megátalkodottan civakodnak egymással?
– Szenvedtünk? – kérdeztem vissza nyersen. – Láttam, mikor hátat fordított Benoicnak,
úrnőm, de nem emlékszem, hogy szenvedett volna. Miként annak a kötésnek sem láttam
nyomát a kezén, amikor elment.
– Ő nem gyáva – erősködött Guinevere. – A bal keze teli van harcosgyűrűkkel, Lord
D e r f e l .
– Harcosgyűrűk! – kiáltottam megvetően, és erszényembe túrtam, hogy marokszám
mutassak neki ilyeneket. Oly sok ilyent birtokoltam, hogy többé már nem is foglalkoztam
készítésükkel. Szétszórtam a gyűrűket a gyümölcsös pázsitján, meglepve a vérebeket,
melyek gazdájuk felé fordultak biztatásért. – Bárki találhat magának harcosgyűrűket,
ú r n ő m .
Guinevere a lehullt gyűrűkre meredt, majd félrerúgta egyiküket. – Én kedvelem Lancelot
királyt – szólt kihívóan, ezúton figyelmeztetve, hogy hagyjak fel az ócsárló
megjegyzésekkel. – És nekünk kell gondoskodnunk róla. Arthur úgy érzi, cserbenhagyta
Benoicot, és a legkevesebb, amit megtehet, ha tisztességgel bánik túlélőivel. Azt akarom,
hogy kedves légy Lancelottal, az én kedvemért.
– Igen, úrnőm – mondtam jámborán.
– Találnunk kell neki egy gazdag feleséget – mondta Guinevere. – Földet kell adnunk
neki, s embereket, kiknek parancsolhat. Dumnonia szerencsés, úgy gondolom, amiért egy
ilyen embert maga mellett tudhat. Szükségünk van jó katonákra.
– Azokra valóban szükségünk van – értettem egyet.
Guinevere kihallotta a szarkasztikus élt hangomból, és elfintorodott, de ellenséges
érzelmeim ellenére rendületlenül kitartott amellett, amiért ebbe a hűs, bensőséges kertbe
hívott. – Lancelot király – jelentette be – Mithras követője akar lenni, Arthur és én pedig
nem kívánjuk akadályozni ebben.
Éreztem túlcsordulni haragomat, amiért vallásomat ily félvállról kezelik. – Mithras, úrnőm –
szóltam hűvösen –, a bátrak hitvallása.
– Úgy gondolom, Derfel Cadarn, hogy még neked sincs szükséged több ellenségre –
válaszolt éppoly hidegen, tudtomra adva, hogy őt is ellenségeim közé számíthatom, ha
gátat emelek Lancelot törekvéseinek. És afelől sem lehetett kétségem, hogy Guinevere
ugyanilyen tartalmú üzenetet küld bárkinek, aki gátolná Lancelot beavatását Mithras
m i s z t é r i u m á b a .
– Tél előtt semmit sem tehetünk – mondtam, megkerülve a szilárd elkötelezettséget.
– Bizonyosodj meg róla, hogy megtörténjék – mondta, majd kinyitotta előttem a csarnok
ajtaját. – Köszönöm, Lord Derfel.
– Én köszönöm, úrnőm – mondtam, és éreztem, hogy a keserű düh újabb hulláma önti el
bensőmet, mialatt lefelé haladtam a csarnok lépcsőin. Tíz nap! – gondoltam, mindössze
tíz napra volt szüksége, és Lancelot maga mellé állította Guinevere-t. Szitkozódtam,
magamban esküdözve, hogy inkább legyek csúszómászó keresztény, mintsem valaha is
lássam Lancelot ünneplését a barlangban, a véres bikafő alatt. Én három szász
pajzsfalon törtem keresztül és markolatig mártottam Hywelbane pengéjét ellenségeink
testébe, mielőtt Mithras szolgálatába léphettem volna, míg Lancelot nem tett egyebet,
mint hencegett és pózolt.
A csarnokba lépve Bedwint Arthur mellett találtam. A kérelmezőket hallgatták, ám Bedwin
otthagyta az emelvényt, hogy egy csendes sarokba vonva váltson velem néhány bizalmas
szót. – Hallom, úrrá lettél – mondta. – Fogadd jókívánságaimat.
– Föld nélküli úr – szóltam keserűen, még mindig Guinevere vérlázító kívánsága felett
h á b o r o g v a .
– A föld követi a győzelmet – mondta Bedwin –, a győzelem csatából ered, és csatából,
Lord Derfel, alaposan ki fog jutni neked az idén. – Megállt, amint a csarnok ajtaja kitárult,
hogy Lancelot és követői masírozzanak keresztül rajta. Bedwin fejet hajtott felé, ám én
csak biccentettem. Benoic királyát láthatóan meglepte, hogy itt talál engem, de nem szólt
semmit, amint csatlakozott Arthurhoz, ki mindjárt egy harmadik széket rendelt az
emelvényre. – Lancelot már a tanácsnak is tagja? – kérdeztem Bedwint dühödten.
– Ő király – felelte Bedwin türelmesen. – Nem várhatjuk tőle, hogy álljon, míg mi ülünk.
Felfigyeltem rá, hogy Benoic királya még mindig kötést visel jobb kezén. – Gondolom, a
király sebesülése olyan súlyos, hogy nem tud majd velünk tartani – szóltam epésen. Kis
híján megvallottam Bedwinnek, hogy Guinevere azt követeli, vegyük magunk közé
Lancelotot Mithras követőjének, de azután úgy döntöttem, hogy a hír még várhat.
– Nem tart velünk – erősített meg Bedwin. – Itt marad, hogy Durnovaria helyőrségét
i r á n y í t s a .
– Mint micsoda? – kérdeztem oly hangosan és oly dühödten, hogy még Arthur is felénk
fordult, hogy lássa, mi okozza a felfordulást.
– Ha Lancelot emberei vigyázzák Guinevere-t és Mordredet – magyarázta Bedwin
fáradtan –, akkor Lanval és Llywarch emberei velünk tarthatnak Gorfyddyd ellen. –
Tétovázni kezdett, majd törékeny kezét karomra fektette. – Van még valami, amit el kell
mondanom neked, Lord Derfel. – Hangja alig hallhatóvá gyengült. – Merlin Ynys
Wydrynben járt a múlt héten.
– Nimuéval? – kérdeztem mohón.
Megrázta fejét. – Nem ment érte, Derfel. Északnak indult, de hogy miért és hová, senki
sem tudja.
A sebhely bal tenyeremen fájdalmasan lüktetni kezdett. – És Nimue? – kérdeztem, előre
rettegve válaszától.
– Még mindig a Szigeten van, már ha él egyáltalán. – Szünetet tartott. – Sajnálom.
Végignéztem a zsúfolt csarnokon. Hát nem tudott Merlin Nimuéról? Vagy inkább
meghagyta a halottak között? Bármennyire is szerettem őt, néha úgy éreztem, nincs
Merlinnél kegyetlenebb ember a világon. Ha valóban felkereste Ynys Wydrynt, tudnia
kellett, hogy Nimuét bebörtönözték, mégsem tett ellene semmit, otthagyta őt a holtak
között. Túláradó érzelmeim odabent hirtelen egyetlen sikollyá forrtak össze, akár Ynys
Trebes haldokló gyermekeinek jajveszékelése. Egy fagyos pillanatig sem mozdulni, sem
beszélni nem tudtam, azután Bedwin felé fordultam. – Galahad vezeti embereimet
északnak, ha nem térnék vissza – mondtam neki.
– Derfel! – ragadta meg karomat. – Senki sem térhet vissza a Holtak Szigetéről. Senki!
– Mit számít ez már? – kérdeztem tőle. Ha Dumnonia egésze elveszett, mi számít
egyáltalán? És Nimue nem halt meg, tudtam, mert a sebhely még most is ott lüktetett a
tenyeremen. És ha Merlin nem is törődik vele, én igenis fogok – sokkal inkább törődöm
Nimuéval, mint Gorfyddyddel, Aelle-lel, vagy ezzel a szánalmas Lancelottal meg a
vágyával, hogy csatlakozzék Mithras kiválasztottjai közé. Szerettem Nimuét, még ha ő
soha nem is szeretett, és véremmel esküdtem fel védelmére.
Ami viszont azt jelentette, hogy el kellett mennem oda, hová Merlin nem ment. El kellett
mennem a Holtak Szigetére.
A Sziget mindössze tízmérföldnyire feküdt délre Durnovariától, nem messzebbre egy
kellemes reggeli sétánál, ám amennyire ismerni lehetett, akár a Hold túlfelén is
feküdhetett volna.
Annyit tudtam, hogy nem valóságos sziget, de sokkal inkább kemény sziklákból való
félsziget, melyet hosszú és keskeny töltésút köt a szárazföldhöz. A rómaiak kőbányát
létesítettek itt, még ha mi szívesebben is használtuk épületeiket kőbánya gyanánt, és így
a bánya jobb híján bezárt, a Holtak Szigete pedig lassan elnéptelenedett. Azután
börtönné vált. Három falat emeltek a töltésúton, őröket helyeztek a falakra, és a Szigetre
száműztek mindenkit, akit büntetni akartak. Idővel mások is kerültek ide; azon férfiak és
asszonyok, kiknek ép értelme elszállt és nem élhettek békében közöttünk. Ők voltak a
tébolyultak, száműzetvén az őrület királyságába, hol nem élhetett épeszű teremtmény, és
ahol a démon szállta lelkek nem veszélyeztethették az élőket. A druidák állították, hogy a
Sziget Crom Dubh, a sötét, nyomorék istenség birodalma, a keresztények esküdöztek rá,
hogy a Sátán evilági országa, ám abban mindketten egyetértettek, hogy azok a férfiak és
asszonyok, akik átkelnek azon a töltésúton, elveszett lelkek. Halottnak számítottak, noha
testüket nem hagyta el a lélek, és amikor ez is meglett, a lelkűkben felszabaduló
démonok és gonosz szellemek foglyul estek a Szigeten, hogy ne kísérthessék többé az
élőket. A családok a Szigetre hozták őrült tagjaikat, hogy a harmadik falnál útjukra
bocsássák őket a névtelen borzalmak felé, melyek a töltésút végében várakoztak rájuk.
Azután, visszatérve a szárazföldre, a család halotti tort ült elveszített rokona tiszteletére.
Persze nem minden őrültet száműztek a Szigetre. Sokakat közülük az istenek érintettek
meg, és mint ilyenek, szentnek számítottak, míg egyes családok maguk zárták el
háborodottaikat, miként azt Merlin is tette a szerencsétlen Pellinore-ral, ám amikor az
istenek, kik eszelőssé tették őket, felhorgadtak ellenünk, csakis a Sziget emelhetett gátat
a téboly ellen.
A tenger hullámai fehér tajtékot hányva törtek meg a Szigeten. Tenger felőli végén még a
legbékésebb időben is hatalmas örvények tomboltak és toronymagas hullámok keltek a
hely felett, hol Cruachan barlangja nyílt a túlvilág felé. Szikrázó vízpermet tört a magasba
a barlang szája felett és felszakadó hullámok jelölték ki a láthatatlanul ásító szörnyű
torkot. Egyetlen halász sem merészkedett a maelström közelébe, mert bármely bárkának
biztos véget jelentett volna, ha a forgatag magába szippantja. A hajók forgácsaikra hullva
süllyedtek volna a tenger mélyére, hogy utasaik maguk is túlvilági árnyakká válva érjenek
partot a túloldalon.
A Nap tündöklően ragyogott azon a napon, mikor a Szigetre mentem. Magammal vittem
Hywelbane-t, de semmi más hadifelszerelést, hisz egyetlen, ember készítette pajzs vagy
vértezet sem nyújthatott védelmet a Sziget szellemei és gonoszságai ellen. Ellátmányként
tömlőmben vizet vittem, és kevés száraz zablepényt, talizmánként Ceinwyn melltűjét
viseltem és egy kis fokhagyma-füzért, zöld köpenyemre tűzve.
Túlhaladtam a csarnokon, ahol a halotti torokat tartották. A csarnok mögötti utat koponyák
sora szegélyezte, emberi és állati koponyáké, figyelmeztetvén arra, hogy közeledek a Holt
Lelkek Királyságához. Balomon most a végtelen tenger terült el, míg jobbra a sós vizű,
sötét láp, ahol egyetlen madár sem énekelt. A lápon túl kavicsos domboldal emelkedett,
mely ívben követve a partvonalat, beletorkollott a Szigethez vezető töltésútba. A kavicsos
dombon megközelítve a Szigetet többmérföldnyi kitérőt tett az ember, s így a legtöbben a
koponyákkal kirakott ösvényt választották, mely a leromlott, fából ácsolt hajóálláshoz
vezetett, honnét komp indult a távoli part felé. Az őrök sövényfonadékból rakott házai is a
rakpart mentén sorakoztak. A kavicsos domboldalt is őrök vigyázták.
A rakpartnál őrködő lándzsások öregemberek voltak, avagy sebesült veteránok, kik
családjukkal a környékbeli kunyhókban húzták meg magukat. A férfiak felfigyeltek
közeledtemre, majd utamat állták berozsdált lándzsáikkal.
– A nevem Lord Derfel – mondtam –, és áthaladást kérek.
Az őrök parancsnoka, egy rongyos vénember, ősöreg vas mellvértben és
megpenészedett bőrsisakban, meghajolt felém. – Nem áll hatalmamban, hogy
visszatartsalak, Lord Derfel – mondta –, ám nem engedhetlek visszatérni. – Emberei,
elképedten attól, hogy valaki önszántából kíván a Szigetre jutni, eltátott szájjal bámultak.
– Akkor hát áthaladhatok – mondtam, és az őrök félreléptek utamból, amint parancsnokuk
rájuk ripakodott, hogy készítsék elő a kis átkelőhajót. – Sokan kérnek itt áthaladást? –
kérdeztem a parancsnokot.
– Kevesen – felelte az. – Néhányan, kik belefáradtak az életbe; mások azt hiszik,
uralhatják az őrült emberek szigetét. Kevesen érik meg, hogy könyöröghessenek
v i s s z a b o c s á t á s u k é r t .
– Visszaengeded őket? – kérdeztem.
– Nem – felelte kurtán. Figyelte, amint az egyik viskóból előhúzzák az evezőket, majd
összeráncolta homlokát. – Bizonyos vagy, uram? – kérdezte.
– Igen.
Kíváncsiság gyötörte, de nem merte kérdezni elhatározásom fő okát. Ehelyett lesegített a
rakpart iszamós lépcsőin, és kezét tartotta, mialatt beszálltam a szuroktól fekete ladikba.
– Az evezősök átengednek az első kapun – mondta, majd a töltésút távolabbi vége felé
mutatott. – Azután következik a második fal, majd a harmadik. Azokon a falakon már
nincsenek kapuk, de egyszerűen áthaladhatsz rajtuk. Valószínűleg nem találkozol holt
lelkekkel a falak között, de azok után? Csak az istenek tudják. Be akarsz hát menni?
– Soha nem próbáltál kíváncsiskodni? – kérdeztem tőle.
– A harmadik kapuig vihetjük az ételt és a holt lelkeket, nem tovább, és én nem is
kívánkozom tovább – felelt komoran. – El fogom érni a túlvilágba vezető kardok hídját a
magam idejében, uram. – Állával a töltésút felé intett. – Cruachan barlangja nyílik a
Szigeten túl, uram, és csak a bolondok meg a reményvesztett emberek keresik halálukat,
mielőtt eljönne az idejük.
– Megvannak a magam okai – mondtam –, és újra látjuk még egymást az élők világában.
– Nem, ha átkelsz azon a vízen, uram.
A Sziget zöld és fehér lankáira meredtem, mely átviláglott a ködön a töltésút végében. –
Egyszer farkasverembe hajítottak – mondtam a parancsnoknak –, és kimásztam belőle,
ahogyan ebből is ki fogok mászni. – Kotorászni kezdtem zacskómban, majd találtam egy
érmét, amit odaadhattam neki. – Beszélünk még erről a dologról, ha itt lesz az ideje.
– Halott ember vagy, uram – figyelmeztetett utoljára –, amint átkeltél azon a vízen.
– A halál nem is tudja, hogyan vigyen magával – kérkedtem ostoba virtusból, majd
utasítottam az evezősöket, hogy vigyenek át a háborgó csatornán. Csak néhány
evezőcsapásra volt szükség, s a hajó máris megfeneklett a túlpart homokos fövényén,
ahol a két evezős felvonta lapátjait, felmásztunk az első fal boltozatos kapujához, majd az
evezősök megnyitották a kaput és félreálltak előlem, hogy áthaladhassak. Egy fekete
küszöb jelképezte a határvonalat e világ és egy következő között. Amint átléptem a
megfeketedett tönköt, halott embernek számítottam. Félelmeim pillanatnyi habozásra
intettek, majd határozottan beléptem.
A kapu szárnyai recsegve zárultak be mögöttem. Megborzongtam.
Megfordultam, hogy tanulmányozzam a fal belső felét is. Tízlábnyi magas lehetett, simára
csiszolt kőmunka, mely rómaiak kezére vallott, s amely egyetlen kapaszkodót sem kínált
fehér felületén. Koponyákból rakott szellemkapu koronázta a falakat, távol tartva a halott
lelkeket az élők világától.
Imát rebegtem az istenekhez. Mondtam egyet Belnek, védelmezőmnek, és egy másikat
Manawydannak, a tenger istenének, ki egyszer már megmentette Nimue életét, majd
tovább indultam a töltésúton, ahol újabb kapu emelkedett. Ezt a durva falat tenger
simította sziklákból rakták fel, és miként az elsőt, emberi koponyák sorával zárták le.
Lementem a lépcsőkön a fal túlsó felén. Jobbomon, nyugatra, hatalmas hullámok
csapódtak a kavicsos partnak, míg balomon az öböl csendes mozdulatlanságba dermedt
a nyári nap alatt. Néhány halászcsónak ringott az öböl vizén, de mind tisztes távolságra a
Szigettől. Előttem állt a harmadik fal. Nem láttam egyetlen férfit vagy asszonyt sem, ki
rám várakozott volna. Sirályok vitorláztak a fejem felett, kiáltásukat messze repítette a
nyugati szél. A töltésút oldalaira partra vetett hínár rajzolta fel a dagály szintjét.
Félelem töltött el. Az évek alatt, mióta csak Arthur visszatért Britanniába, számtalan
pajzsfallal néztem szembe és számolatlanul gyilkoltam ellenségeinket, mégsem éreztem
egyetlen csatában sem, még a lángokban álló Benoicban sem, olyan jeges félelmet, mint
amilyen ekkor a szívembe markolt. Megálltam, és végigtekintettem Dumnonia lágyan
zöldellő mezőin, a keleti part mentén megbúvó aprócska halászfaluig. Menj vissza,
mondtam magamnak, menj! Nimue egy teljes éven át volt itt, és kétlem, hogy bárki is
elélhetne ennyi ideig a Holtak Szigetén, hacsak nem egyszerre kegyetlen és hatalmas. És
még ha meg is találnám, megháborodott. Nem tudna velem jönni. Ez lett az ő királysága,
a halál mezsgyéje. Siess vissza, győzködtem magam, menj, ám ekkor a sebhely bal
tenyeremen ismét lüktetni kezdett, és én azt mondtam magamnak, mennem kell tovább,
mert Nimue él.
Lármás rikácsolás riasztott meg. Visszafordulva fekete, rongyos alakot láttam
felkapaszkodni a harmadik fal taréjára, majd az alak eltűnt a falazat túlsó felén, és én imát
küldtem az isteneknek, hogy adjanak nekem erőt. Nimue mindig tudta, hogy meg fogja
szenvedni a Három Sebet, és bal tenyerem sebe szolgált számára bizonyságul, hogy
segítek neki túlélni minden megpróbáltatást. Továbbmentem.
Felkapaszkodtam a harmadik falra, melyet szintúgy sima, szürke kövekből emeltek, és
durván faragott lépcsősort láttam magam előtt, mely lefelé vezetett, a Szigetre. A lépcsők
aljában néhány üres kosár hevert; nyilvánvalóan arra szolgálhattak, hogy az élők kenyeret
és sózott húst hozhassanak elhalt hozzátartozóiknak. A rongyos alak nyom nélkül eltűnt,
nem hagyva előttem mást, csak a meredeken kapaszkodó domboldalt, és az egymásba
nőtt kusza szedercserjéket, melyek a Sziget nyugati nyúlványa felé vezető út két oldalán
nőttek. A távolban maréknyi romos épületet láttam, a domb lábánál. A Sziget hatalmas
helyen terült el. Két órába telt, míg az ember a harmadik faltól elgyalogolt oda, ahol a
tenger a Sziget déli nyúlványát ostromolta, és legalább ennyi időbe, míg felkapaszkodva a
sziklataréjra keletnyugati irányban vágott keresztül a Szigeten.
Követtem az út vonalát. Szél tépázta a tengeri füvet, túl a szederbokrokon. Egy madár
sikoltott felém, majd kitárt fehér szárnyaival emelkedni kezdett a nyári égbolt felé. Az út
kanyart vett, így immár egyenesen az ősi város felé tartottam. Római város volt, no
persze nem egy Glevum vagy Durnovaria, csupán alacsony kőépítmények nyomorúságos
összevisszasága, hol egykor a kőbánya dolgozói élhettek. Az építmények teteje durván
aprított uszadékfából és szárított tengeri hínárból készült, szegényes védelmet kínálva
még a halottak számára is. A város lakóitól való félelmem egy pillanatra
elbizonytalanította léptem, ám ekkor hirtelen kiáltás harsant, majd balról egy kő vágódott
ki a bozótosból, és röppályája végeztével zörögve gurult végig az úton. A kiáltás
nyomában özönleni kezdtek a rongyokba öltözött kreatúrák a kunyhókból, hogy lássák, ki
mer közelíteni szánalmas településük felé. A gyülekezetet férfiak és asszonyok alkották,
jobbára mocskos ruhafoszlányokba öltözötten, bár közülük néhányan lekoszlott
rongyaikat is komor méltósággal viselték s úgy közeledtek felém, akárha éppenséggel ők
lennének a föld legnagyobb uralkodói. Hajukat hínárból font koszorú koronázta. Néhány
férfi lándzsát is hozott magával, és szinte mindenki követ szorongatott a kezében. Több
teljesen mezítelen embert is láttam. Voltak közöttük gyermekek is; apró, állatias,
veszélyes gyermekek. A felnőttek közül sokan megállás nélkül vonaglottak, mások
egyfolytában reszkettek, és valamennyien fénylő, éhes tekintettel méregettek.
– Egy kard! – szólalt meg egy hatalmas férfi. – Enyém a kardja! A kard! – Felém lendült, s
követői is megindultak csupasz lábukon. Egy asszony elvetette a kövét, és egyszeriben
valamennyien sikoltozni kezdtek a gyönyörűségtől, hogy kifoszthatnak egy újonnan
érkezett lelket.
Elővontam Hywelbane-t, de egyetlen férfi, asszony vagy gyermek sem hőkölt vissza a
hosszú penge látványától. Azután menekülőre fogtam a dolgot. Nincs abban semmi
szégyen, ha egy harcos elmenekül a holtak elől. Visszafelé rohantam az úton, és a kövek
ott csattogtak a sarkamban, majd egy hatalmas kutya mart zöld köpenyembe. Levágtam a
bestiát kardommal, majd elértem a fordulót, ahol jobbra tértem, átfurakodva a
szederbokrokon, a domboldal felé törve. Egy lény tűnt fel előttem, egy ember arcával, s
egy állat szőrből és mocsokból való testével. A teremtmény egyik szemét pállott kelés
borította egészen, szája mögül előtüremkedett rothadt ínye, és karomszerű kezével
egyből a torkomnak vetette magát. Hywelbane megcsillanva szelte a levegőt. Rémülten
sikoltottam fel, bizonyosan abban, hogy a Sziget démonainak egyikébe botlottam, ám
ösztöneim éppoly élesek maradtak, mint pengém, mely átmetszve a bestia karját, még
koponyájából is leszelt egy jókora darabot. Átugrottam a tetemen és mászni kezdtem
felfelé a domboldalon, nagyon is tudatában annak, hogy a kiéhezett csürhe ott liheg a
nyomomban. Egy kődarab vágódott a hátamba, egy másik mellettem csapódott a
sziklafalba, de addig másztam a fejtett kőoszlopok és padlózatok között, míg rá nem
akadtam egy keskeny csapásra, mely éppúgy tekergeti a domb körül, mint Ynys Trebes
k ő ú t j a .
Az ösvényt elérve megpördültem, hogy farkasszemet nézzek üldözőimmel. Visszakoztak,
megrémülve kardomtól, mely a keskeny csapáson várt rájuk, hol egyszerre csak egyikük
közelíthetett felém. A nagy ember sokatmondó pillantást vetett rám. – Szép ember – szólt
behízelgő hangon. – Gyere le, szép ember. – Feltartott egy sirálytojást, hogy
megkísértsen. – Jöjj, és egyél!
Egy öregasszony felemelte szoknyáját és felém lökte ágyékát. – Jöjj hozzám, szerelmem!
Jöjj, kedvesem! Tudom, hogy alig várod! – Vizelni kezdett. Egy gyerek idétlenül nevetni
kezdett, majd elhajította kövét.
Otthagytam őket. Néhányan egy darabig még követtek az ösvényen, de idővel elunták ezt
is, és visszatértek kísérteties tanyájukra.
A keskeny csapás ég és tenger közt húzódott. Időről időre ősi kőbányákba torkollott,
melyek még mindig magukon viselték a római szerszámok nyomait, ám a fejtések mögött
mindig tovább tekergőzött a kakukkfüvek elszórt foltjai és tüskés csalitosok között. Nem
találkoztam senkivel, mígnem hirtelen egy hang állított meg az egyik apró kőfejtés felől. –
Nem tűnsz őrültnek – szólt kétkedve. Megpördültem, felemelt karddal, és egy választékos
megjelenésű, fekete köpenyes férfiút láttam előtűnni a barlang szájából. Megemelte
kezét. – Kérlek! Csak fegyvert ne. A nevem Malldynn, és üdvözöllek nálunk, nyájas
idegen, amennyiben békével jársz, ám ha nem így lenne, könyörgöm, ne zaklass
b e n n ü n k e t .
Letöröltem a vért Hywelbane pengéjéről, és visszatoltam hüvelyébe. – Békével jövök –
m o n d t a m .
– Csak nemrégiben érkeztél a Szigetre? – kérdezte tőlem, mialatt nagy óvatossággal
egyre közelebb jött. Kellemes arcát mély barázdák szántották és rajta mély szomorúság
ült, míg modora egyenesen Bedwin püspökére emlékeztetett.
– Ebben az órában érkeztem – feleltem.
– Akkor vélhetően a kapu mellett tanyázó csőcselék kergetett ide. Elnézésedet kérem a
nevükben, noha az istenek rá a tanúim, mennyire nem tartozom felelősséggel azokért a
hullaevőkért. Minden héten elveszik a kenyeret, és velünk, többiekkel megfizettetik.
Lenyűgöző, nemdebár, hogy még az ilyen elveszett lelkeknek fenntartott helyeken sem
nélkülözhetünk némi hierarchiát. Itt is vannak uralkodók. Vannak erősek, és vannak
gyengék. Vannak, kik arról álmodnak, hogy paradicsomot teremtsenek itt a földön, ám az
ilyen paradicsom elsődleges ismérve, már amennyire én látom, a törvények béklyóinak
lerázása magunkról, és gyanúm szerint, barátom, bármely hely, mely lerázza magáról a
törvények béklyóit, sokkal inkább fog emlékeztetni a Szigetre, mint holmi paradicsomra.
Még nem részeltettem az örömben, hogy tudhassam neved.
– Derfel.
– Derfel? – Elgondolkodva ráncolta homlokát. – Mint a druidák szolgálója?
– Az voltam. Most harcos vagyok.
– Nem, nem vagy – javított ki –, most halott vagy. A hely, ahol jársz, a Holtak Szigete.
Kérlek, jöjj, s ülj le. Nem sokkal kínálhatlak, de otthonom legalább az enyém. – A barlang
felé intett, ahol két félig megfaragott kőtömb szolgált asztal s szék gyanánt. Egy ősöreg
rongydarab, melyet talán még a tenger sodort partra, rejtette félig alvóhelyét, hol szárított
fűből vetett ágyat láthattam. Ragaszkodott hozzá, hogy én használjam a kisebbik
kőtömböt székemül. – Esővízzel olthatod szomjadat – mondta –, s ételként ötnapos
kenyérrel kínálhatlak.
Az asztalra tettem zablepényemet. Malldynn szemmel láthatóan kiéhezett rá, de ellenállt
ösztönének, hogy elmarja az asztalról. Ehelyett apró kést húzott elő, melyet oly gyakran
fentek meg, hogy éle hullámossá vált, és segítségével két félre vágta fel lepényemet. –
Megkockáztatván, hogy háládatlannak tűnök – szólt Malldynn –, a zablepény sohasem
tartozott a kedvenceim közé. Sokkal inkább kedvelem a húst, a friss húst, de azért
köszönöm, Derfel. – Addig velem szemközt térdelt, ám amint megette a zablepény ráeső
részét és valamennyi morzsáját gondosan ajkai közé préselte, felállt, és a barlang falának
támaszkodott. – Szegény anyám is készített zablepényt – mondta nekem –, de az övé
sokkalta rágósabb volt. Gyanítom, hogy nem tisztította meg rendesen toklászától a zabot.
Ez egészen fenséges ízzel bírt, és vélhetően arra indít majd, hogy felülvizsgáljam a
zablepénnyel kapcsolatos fenntartásaimat. Köszönöm még egyszer. – Meghajolt.
– Nem tűnsz őrültnek – jegyeztem meg.
Elmosolyodott. Középkorú férfi volt, választékos arccal, okos szemmel és fehér szakállal,
melynek próbálta gondját viselni. Barlangját is tisztán tartotta az ágakból való seprővel,
mely most szintúgy a barlang falának támaszkodott. – Ide nemcsak az eszelősöket küldik,
Derfel – szólt feddően. – Azok, kiket az épelméjűek büntetni akarnak, éppúgy ide
kerülnek. Sajna, megsértettem Uthert. – Gyászos szünetet tartott. – Egykor tanácsadó
voltam – folytatta –, mondhatni, nagy ember, ám amikor megmondtam Uthernek, hogy
Mordred ostoba, itt végeztem. Pedig igazam volt. Mordred igenis ostoba volt, még
tízévesnek is végtelenül ostoba.
– Oly régóta vagy már itt?
– Sajna, igen.
– Miként maradtál életben?
Túlzó szerénységgel vonta meg a vállát. – A hullaevők a kapunál azt tartják, hogy képes
vagyok varázsolni. Azzal fenyegetem őket, hogy visszaadom ép értelmüket, ha
megsértenek, így hát különös gondot fordítanak rá, hogy boldoggá tegyenek. Sokkalta
boldogabbak eszelősen, hidd el nekem. Mindenki, aki megőrizte az ép értelmét ezen a
szigeten, azért imádkozik, hogy megháborodjék. És téged, barátom, Derfel,
megkérdezhetem, hogy téged mi hozott ide?
– Egy asszonyt keresek.
– Á! Bőséggel akadnak itt asszonyok, s többségüket túlzott erényességgel sem igen
lehetne vádolni. Az ilyen asszonyok, szilárd meggyőződésem, éppúgy nélkülözhetetlen
kellékei a földi paradicsomnak, de sajna, a szomorú valóság nem engem igazol.
Erkölcstelenek, való igaz, ám ugyanakkor szutykosak is, beszédjük unalmat szül, miként
az általuk nyerhető gyönyör is legalább oly pillanatnyi, mint amilyen szégyenletes. Ha
ilyen asszonyt keresel, Derfel, akkor itt bőséggel akadhatsz rájuk.
– Én egy Nimue nevű asszonyt keresek – mondtam.
– Nimue – ismételte összeráncolt homlokkal, amint próbált visszaemlékezni a névre. –
Nimue! Á, igen, már emlékszem rá. A félszemű lány, fekete hajjal. A tengeri népekhez
m e n t .
– Vízbe fulladt? – kérdeztem szörnyülködve.
Nem, nem – rázta a fejét. – Meg kell értened, hogy nekünk saját közösségeink vannak a
Szigeten belül. A kaput őrző hullaevőkkel már sikerült találkoznod. Mi, idefent a
bányában, a remeték közösségét alkotjuk, apró csoportját azoknak, kik inkább választják
a magányt, meghúzódva a Szigetnek ezen a felén. A túlsó felén élnek a bestiák.
Képzelheted, milyenek lehetnek. A déli nyúlvány a tengeri népeké. Emberi hajjal
halásznak, végén tövisből való horoggal, és azt kell mondanom, viselkedés tekintetében
ők a legnemesebbek a Szigeten, noha egyik közösség sem vendégszeretetéről híres. Mi
itt valamennyien harcolunk egymással, ez csak természetes. Látod már, mennyire
magunkévá teszünk mindent, mit csak az élők világa kínálhat? Mindent, kivéve talán az
egy vallást, bár vannak közülünk egyketten, kik isteneknek hiszik magukat. És kik
vagyunk mi, hogy ellent mondjunk nekik?
– Soha nem próbáltál elmenni?
– Próbáltam – felelte szomorúan. – Nagyon régen. Egyszer megpróbáltam átúszni az
öblöt, de nagyon figyelnek bennünket, és egy csapás a lándzsa boldogabbik végével az
ember fejére épp elég emlékeztetőnek, hogy nem hagyhatjuk el a Szigetet, én pedig még
azelőtt visszafordultam, hogy erre sor kerülhetett volna. Sokan megfulladnak, kik azon az
úton próbálkoznak. Néhányan a töltésúton tesznek kísérletet, és némelyiküknek talán
valóban sikerül visszajutnia az élők közé, no persze csak akkor, ha előtte átverekszik
magukat a hullaevőkön. És ha túl is élik azt a próbatételt, még mindig ki kell kerülniük az
őröket, kik a partról figyelnek. Láttad azokat a koponyákat a töltésút mentén? Azok
koponyái, kik megkísérelték a menekülést. Szerencsétlen lelkek. – Elcsendesedett, s egy
pillanatra már azt gondoltam, sírva fakad, ám ekkor ellökte magát a faltól. – Elkalandoztak
a gondolataim. De hát hová is tettem a jó modoromat? Vízzel kínáltalak. Látod? A saját
ciszternám! – Büszkén mutatott a fahordóra, mely közvetlenül a barlang szája mellett állt,
és amelyet úgy állított be, hogy az magába gyűjtse a sziklafalról lecsorgó vizet a nagy
viharok alatt. Volt egy merítőedénye is, melybe kétkupányi víz belefért. – A hordó és a
merítőkanál egy halászhajóról származik, mely itt szenvedett hajótörést. Mikor is? Lássuk
csak... két esztendeje. Szerencsétlen emberek! Három férfi és két fiú. Egy férfi
megpróbált elúszni, és a vízbe fulladt, a másik kettő a kőzáporban lelte halálát. A két fiút
elvonszolták. Képzelheted, mi történt velük! Asszony akadhat bőséggel, ám a tiszta friss
halászfiúk húsa ritka kincsnek számít a Szigeten. – Letette elém a bádogkupát, és
megrázta fejét. – Rettenetes hely ez, barátom, és nagy ostobaságot követtél el, mikor
idejöttél. Vagy küldött valaki?
– Önszántamból jöttem.
– Akkor valóban ide tartozol, hisz nem lehetsz egészen ép. – Nagyot kortyolt a vizéből. –
Meséld el nekem – kért – Britannia híreit!
Meséltem neki. Elmondtam Uther halálát és Arthur eljövetelét, de nem sok minden mást.
Homlokát ráncolta, mikor meghallotta, hogy Mordred király nyomorék, viszont örvendezett
a híren, hogy Bedwin még mindig él. – Kedvelem Bedwint – mondta. – Vagy
helyesebben, kedveltem. Meg kell tanulnunk úgy beszélni, mintha valóban holtak lennénk.
Bizonyára öreg lehet.
– Nem olyan öreg, mint Merlin.
– Hát Merlin él? – kérdezte meglepetten.
– Él.
– Istenek! Hát él! – Látható örömmel töltötte el a hír. – Egyszer adtam neki egy saskövet,
és oly hálás volt érte. Kell lennie itt valahol egy másik darabnak is. Hol lehet? –
Végigsöpörte a kavicsokat és a fadarabokat, melyek valóságos dombot alkottak a barlang
bejárata mellett. – Itt lenne? – Az ágyat elválasztó függöny felé mutatott. – Látod már?
Megfordultam, hogy megnézzem magamnak a ritka, értékes követ, és abban a
pillanatban, hogy félrenéztem, Malldynn a hátamra ugrott, és próbálta elhúzni az apró kés
élét torkomon. – Meg foglak enni! – kiáltotta diadalittasan. – Megeszlek! – Valahogy
sikerült elkapnom kést tartó kezét a balommal és távol tartanom a penge élét
légcsövemtől, mire Malldynn lerántott magával a padlóra, és próbált a fülembe harapni.
Ott nyáladzott fölöttem, étvágyát felkorbácsolva az új, enni való emberi hús igézetével.
Megütöttem egyszer, kétszer, azután sikerült fölébe kerekednem és beletérdelnem
ágyékába, majd újra megütöttem, ám az emberi roncs bámulatos szívósággal bírt, és a
küzdelem hangjai újabb embereket csalt elő barlangjaikból, kik most mind felénk
rohantak. Csak néhány pillanatom maradt, mielőtt az újonnan jöttek túlereje maga alá
gyűr, így hát utolsó, kétségbeesett csapásra szántam el magam, fejemmel öklelve
Malldynn koponyáját, és ezzel végtére sikerült levetnem magamról. Félrerúgtam a
görcsösen rángatózó testet, majd megálltam a hálókamra ajtajánál, ahol végre elég terem
kínálkozott előrántani Hywelbane-t. A remeték visszahőköltek a kard fénylő pengéje elől.
Malldynn, vérző szájjal, a barlang fala mellett feküdt. – Csak egy darabka friss májat! –
könyörgött nekem. – Csak egy morzsácskát! Kérlek!
Otthagytam őket. A többi remete a köpenyem után kapott, amikor elhaladtam mellettük,
de senki sem próbált megállítani. Egyikük nevetett, amint elindultam a csapáson. – Vissza
kell majd jönnöd – kiáltott utánam –, és addigra csak éhesebbek leszünk!
– Egyétek meg Malldynnt – szóltam vissza keserűen. Felkapaszkodtam a Sziget
gerincére, ahol rekettye nőtt a sziklák hasadékaiban. Innét láthattam, hogy a nagy
sziklatömb nem nyúlik ki a Sziget déli nyúlványáig, de meredeken zuhanva hosszú
síkságba torkollik, melyet ősi falak maradványai szabdalnak, ékes bizonyítékául annak,
hogy egykor hétköznapi férfiak és asszonyok éltek itt, kik megművelték a tenger felé lejtő
köves platót. A felföldön még mindig álltak lakóházak – gyanítottam, hogy a tengeri népek
otthonai. A domb talpánál álló kerek kunyhókból egy csapatnyi halott lélek idejekorán
felfigyelt rám, és jelenlétük csak tovább erősítette meggyőződésemet, hogy maradjak,
ahol vagyok, és várjam ki a hajnalt. Az élet lassan csordogál korán reggel, ezért is
szeretnek a katonák a hajnal első fényénél támadásba indulni, és ezért akartam én is
akkor elveszett Nimuém keresésére indulni, mikor a tébolyult szigetlakók még
nehézkesen mozognak és bódultak álmaiktól.
Kemény egy éjszaka volt. Szörnyű éjszaka. A csillagok kört jártak a fejem felett; fénylő
otthonok, honnét a szellemek letekinthettek az esendő földre. Belhez imádkoztam, erőért
könyörögtem, és néha elaludtam, bár a száraz fű minden rezdülésére és a kavicsok
minden csikordulására rémülten pattantam fel. Egy keskeny sziklahasadékban találtam
menedéket, mely ellenállt bármilyen támadásnak, és itt végre elringathattam magam a
hitbe, hogy megvédem magam, noha egyedül Bel tudhatta csak, elhagyom-e még valaha
a Szigetet. Vagy hogy rátalálok-e valaha Nimuéra.
Még a hajnal beköszönte előtt előkúsztam kőrejtekemből. Köd terpeszkedett a tenger
felett, túl a komor tajtékon, mely Cruachan barlangját jelezte, és a szürkés, fakó fényben
laposnak, hidegnek tetszett előttem a Sziget. Nem láttam senkit, amint lefelé haladtam a
domboldalon. A Nap még mindig nem kelt fel, amikor beléptem a durván épített kunyhók
alkotta első faluba. Tegnap, döntöttem el magamban, túlságosan is bátortalanul
közeledtem a Sziget lakóihoz. Ma azoknak a tetemeknek fogom kezelni a holtakat, amik a
v a l ó s á g b a n .
A kunyhókat vesszőből és sárból emelték, ágakkal és szárított fűvel fedték le. Berúgtam
egy omladozó faajtót, behajoltam a viskóba, és megragadtam az első hortyogó lényt, akit
értem. Kirángattam a teremtményt a szabadba, nagyot rúgtam egy másikba, majd
Hywelbane-nel lyukat vágtam a kalyiba tetejébe. A lények, melyek egykor emberek
lehettek, kezdtek önmagukhoz térni, és csúszva-mászva menekültek előlem. Belerúgtam
a férfi fejébe, jókorát csaptam egy másikra Hywelbane pengéjének lapjával, majd egy
harmadik embert is kirángattam a betegesen éledező fénybe. Levetettem a földre, mellére
tettem lábamat, és torkának szorítottam Hywelbane hegyét. – Egy Nimue nevű asszonyt
keresek – mondtam.
A férfi kivehetetlen zagyvasággal felelt. Nem tudott beszélni, vagy még inkább olyan
nyelven beszélt, melyet ő maga talált ki önmaga számára, ezért otthagytam és egy
asszony után rohantam, aki sántikálva igyekezett a bozótos felé. Felsikoltott, amikor
elkaptam, és újra sikoltott, mikor torkára emeltem vasamat. – Ismersz egy Nimue nevű
a s s z o n y ?
Az asszony túlságosan rémült volt ahhoz, hogy feleljen. Ehelyett megemelte mocskos
szoknyáját és fogatlan vigyorral kínálta magát, mire arcul csaptam a penge lapjával. –
Nimue! – üvöltöttem rá. – Egy félszemű lány, Nimue. Ismered? – Az asszony még mindig
nem tudott beszélni, de dél felé hadonászott, görcsösen mutogatva a Sziget nyúlványa
felé őrült igyekezetében, hogy enyhülésre bírjon. Elvettem kardomat, és lábammal
visszarúgtam a szoknyát combjai fölé. Az asszony elbotorkált a tüskebokrok felé. A többi
halálra vált, szánalmas teremtmény kunyhójából figyelte, amint továbbhaladok a háborgó
tenger felé.
Két másik apró település mellett is elhaladtam, de most senki sem próbált megállítani.
Részévé váltam a Holtak Szigete élő lidércnyomásának; én lettem a teremtmény, a hajnal
első fényénél, villogó acéllal a kezében. Keresztüllépkedtem a sápadt, hangással borított
mezőkön, melyeket csak néhol tarkított egy-egy foltnyi lóhere, hegyi pacsirtafű, vagy
karmazsinvörös kosbor, és azt mondogattam magamban, hogy tudnom kellett volna előre
– Nimue Manawydan teremtménye, s a tengerhez oly közel keres magának menedéket,
amennyire az csak lehetséges.
A Sziget déli peremét alacsony szirt mentén sorakozó sziklatömbök szövevénye alkotta.
Hatalmas hullámok törtek meg rajta tajtékká olvadva, üregeket vájva a kövekbe, fehér
felhőkké gyúrva vízpermetüket. A katlan bőszen örvénylett, s kibuggyant a partra. Nyári
reggel volt, de a tenger szürkéllett, akár az ólom, a szél a csontomba mart, és a tengeri
madarak hangosan visongtak a fejem felett.
Szikláról sziklára ugráltam, egyre közelebb érve a halálos tengerhez. A szél belekapott
elrongyolódott köpenyembe, amint megkerültem egy sápadt kőből való oszlopot, s alatta
barlangot láttam, mely alig néhány lábbal esett csak a hínár és a hólyagmoszat sötét
vonala fölé, mely a dagály szintjét jelezte. Keskeny perem vezetett a barlangba, és a
peremen madarak s egyéb állatok csontjai sorakoztak. A csonthalmokat emberi kéz
emelte, hisz azok rendszeres közönként feküdtek, és minden halmot hosszabb csontok
gondosan kialakított rácsozata alkotta, koronaként koponyát viselve magán.
Megdermedtem, s a félelem úgy kezdett feltámadni bensőmben, miként a tenger háborgó
hullámai, amint a menedékre meredtem, mely oly közel esett a tengerhez, mint a
kárhozott lelkeknek ezen a szigetén semmi. – Nimue? – kiáltottam, mialatt bátorságot
gyűjtöttem, hogy közelebb lépjek a peremhez. – Nimue?
Leléptem a keskeny sziklapadra, és lassan megindultam a csonthalmok között. Rettegtem
attól, mit találok majd a barlangban. – Nimue? – kiáltottam fel újra.
Alattam roppant hullám furakodott keresztül a tűhegyes szirtek közt, hogy fehér ujjaival a
perem felé kapjon. A tajték azután visszazuhant, belefúlva a tenger sötétjébe, mielőtt
újabb hullám robajlott volna a sziklanyúlvány talapzatának, keresztül a fénylő köveken. A
barlang sötét volt és néma. – Nimue? – kérdeztem újra, elcsukló hangon.
A barlang bejáratát két emberi koponya vigyázta, melyeket a szikla repedéseibe
erőszakoltak be, hogy kitört fogaikkal az ásító torok két felén vicsorítsanak. – Nimue? –
Nem érkezett válasz, csak a szél bömbölése, a madarak jajveszékelése, és a kísérteties
tenger robajlása.
Beléptem. Hideg volt a barlangban, s fény alig hatolt be ide. A falak nyirkosán fénylettek.
A kavicsos padlózat megemelkedett előttem, arra kényszerítve, hogy előregörnyedjek a
barlang súlyos mennyezete alatt, mialatt óvatosan előrébb léptem. A barlang
elkeskenyedett és élesen balra csavarodott. Egy harmadik elsárgult koponya vigyázta a
kanyart, ahol megvártam, míg szemem hozzászokik a benti félhomályhoz, s csak azután
fordultam el a koponya mellett, hogy benézzek a barlang sötét méhébe.
És ott, a barlang végében, ott feküdt ő. Az én Nimuém. Először azt gondoltam, halott,
hiszen mezítelen volt és összekuporodva feküdt, szutykos haja az arcában, vékony lába
felhúzva a mellére, sápadt karját lábszárára kulcsolva. Gyerekkorunkban, a zöldellő
dombokon, elmerészkedtünk a kietlen sírdombokhoz, hogy a régi öregek aranyát kiássuk,
és a holtak csontjait mindig így, összekuporodva találtuk, a pózban, mellyel az idők
végezetéig távol tartották maguktól az ártó szellemeket.
– Nimue? – Az utolsó néhány métert kényszerűségből négykézláb tettem meg a barlang
végébe. – Nimue? – kérdeztem újra, s ezúttal neve a torkomon akadt, mert bizonyos
voltam benne, hogy meghalt, ám ekkor megláttam, hogy bordái mozognak. Lélegzett, de
ettől eltekintve mozdulatlan volt, akár a holtak. Letettem Hywelbane-t, és kinyújtottam a
kezem, hogy hideg fehér vállát érintsem. – Nimue?
Hirtelen felém szökkent, sziszegve, lecsupaszított fogakkal, egyik szeme elhalt vörös
üreg, másik kifordulva, hogy csak a fehérje látszódjék. Próbált megharapni, karmolt,
panaszos fejhangon szitkokkal szórt meg, majd felém köpött, hogy azután hosszú
karmaival szemem felé kapjon. – Nimue! – kiáltottam. Köpködött, nyálzott, küzdött, és
sárga fogait csattogtatta arcom előtt. – Nimue!
Újabb átkot sziszegett rám, és jobb kezével torkomhoz kapott. Birtokolta a tébolyultak testi
erejét, és hangja diadalittasan csendült, amint ujjai rákulcsolódtak nyelőcsövemre. És
ekkor végre megértettem, mit kell tennem. Megragadtam bal kezét, ügyet sem vetve a
torkomat marcangoló fájdalomra, és saját sebhelyes tenyeremet az ő sebére fektettem.
Ráfektettem, hozzápréseltem, és nem mozdultam többet.
Lassan, nagyon lassan, a jobb kezemet szorongató kéz elerőtlenedett. Lassan, nagyon
lassan, szerelmem jó szeme visszafordult, hogy újra láthassam értelmének ragyogását.
Sokáig mozdulatlanul meredt rám, majd sírva fakadt.
– Nimue – mondtam, ő pedig átkarolta nyakamat és magához szorított. Túláradó
hullámokban tört rá a zokogás, mely csak úgy rázta törékeny testét, mialatt karomban
tartottam, simogattam, és a nevét ismételgettem.
A zokogás idővel lecsillapodott, majd elhalt. Hosszú ideig csüngött még a nyakamban,
mielőtt éreztem volna, hogy mozdítja a fejét. – Hol van Merlin? – kérdezte cérnavékony
g y e r e k h a n g j á n .
– Itt, Britanniában – feleltem.
– Akkor mennünk kell. – Elvette karját nyakamból, majd lekuporodott előttem, hogy
egyenesen arcába nézhessek. – Álmodtam róla, hogy eljössz – mondta.
– Szeretlek – feleltem, noha nem akartam ezt kimondani, bármennyire is igaz volt.
– Ezért jöttél el – mondta, mint a világ legtermészetesebb dolgát.
– Vannak ruháid? – kérdeztem.
– Csak a köpenyed – felelte. – Nincs másra szükségem, csak a kezedre.
Kimásztam a barlangból, hüvelyébe dugtam Hywclbane-t. és sápadt, reszkető teste köré
vontam zöld köpenyemet. Karját keresztülfúrta a köpeny rongyos anyagának redőin, majd
kéz a kézben, lassan végiglépdeltünk a peremen, és felmásztunk a dombra, honnét a
tengeri népek figyeltek bennünket. Kettéváltak, amint elértük a szirt tetejét, és nem
követtek, amint lassan útnak indultunk a Sziget keleti partvonala mentén. Nimue nem
szólt. Őrülete elszállt abban a pillanatban, hogy kezem az övét érintette, ám rettenetes
gyengeség járt a nyomában. Az út meredekebb részein segítenem kellett neki a járásban.
Baj nélkül haladtunk el még a remeték barlangjai mellett is. Vagy mind aludtak, vagy
éppenséggel az istenek bocsátottak bűbájt a Szigetre, míg mi északnak tartottunk,
magunk mögött hagyva a holt lelkeket.
A Nap lassan felkelt. Most láttam csak, hogy Nimue haja ragad a mocsoktól és hemzseg
a tervektől, hogy bőre szutykos, és hogy elveszítette aranyszemét. Olyan gyenge volt,
hogy már menni is alig tudott, és amint a dombon haladtunk a töltésút felé, a karomba
vettem, és azt találtam, hogy súlya alig éri el egy tízéves gyermekéét. – Gyenge vagy –
m o n d t a m .
– Gyengének születtem, Derfel – mondta –, és egész életemet úgy töltöttem, hogy
másnak színleltem magam.
– Pihenésre van szükséged – szóltam.
– Tudom. – Fejét ráhajtotta a mellemre, és életében először teljesen átadta magát a
g o n d o s k o d á s o m n a k .
Végigvittem a töltésúton, és túl az első kapun. A tenger balról tört felénk, és az öböl
visszatükrözte a kelő Napot a jobbunkon. Nem tudtam, hogyan fogom őt átvinni az
őrségen. Csak annyit tudtam, hogy el kell hagynunk a Szigetet, mert ez az ő végzete, én
pedig végzetének instrumentuma, így tehát abban a tudatban haladtam tovább, hogy az
istenek megoldják a problémámat, és így érkeztem el a végső akadályhoz is.
Átvittem a középső fal koponyákkal kihányt gerincén, és Dumnonia hajnalfényben zöldellő
mezői felé lépkedtem. A falon túl egyetlen lándzsást láttam csak, és elképzeltem társait,
amint felsorakoznak a csatorna túlfelén. Még több őr közeledett a kavicsos töltésúton;
majd felálltak, hogy elzárják előlem az utat a szárazföldre. Ha ölnöm kell, gondoltam, hát
ölni fogok érte. Az istenek akarata volt ez, nem az enyém, Hywelbane pedig az istenek
ügyességével és erejével vág majd utat közöttük.
Ám amint az utolsó fal elé értem, könnyű terhemmel karomon, az élet és halál kapui
felnyíltak előttem, hogy beeresszenek. Az őrök parancsnokára számítottam, rozsdás
lándzsájával, készen rá, hogy visszafordítson, ám ehelyett Galahad és Cavan várt rám a
fekete küszöbön túl, kivont karddal és pajzzsal a karján. – Követtünk – szólt Galahad.
– Bedwin küldött bennünket – tette hozzá Cavan. Beburkoltam Nimue szörnyű hajzatát
köpenyem kámzsájával, hogy barátaim ne láthassák lealacsonyodását, és ő belém
kapaszkodott, próbálván elrejtőzni előlük.
Galahad és Cavan magukkal hozták embereimet is, kik átvették az uralmat a rév felett, és
lándzsáikkal vigyázták a Sziget őreit a csatorna túlsó partján. – Ma indultunk volna a
keresésedre – mondta Galahad, majd a kereszt jelét rajzolta magára, amint végigtekintett
a töltésúton. Különös pillantással méregetett, mintha attól tartana, hogy visszatérvén a
Szigetről más ember lett belőlem.
– Tudnom kellett volna, hogy itt vártok – mondtam neki.
– Igen – felelte –, tudnod kellett volna. – Könnyek csillantak a szemében, a boldogság
k ö n n y e i .
Áteveztünk a csatornán, és végigvittem Nimuet a koponyákon át a halotti torok
csarnokáig, ahol találtam egy embert aki platón pakolta fel sórakományát, útban
Durnovana felé. Szekérre fektettem fel Nimuét, és némán gyalogoltam mellette, mialatt a
kocsi nyikorogva tartott észak és a város fele. Visszahoztam Nimuét a Holtak Szigetéről,
egy háború dúlta országba.
Gyllad birtokára vittem Nimuét. Nem a nagy csarnokba tettem, de egy elhagyott
pásztorkunyhóba, hol kettesben lehettem vele. Húslevesen és tejen tartottam, de
legelőször is tisztára mosdattam; testének minden porcikáját megcsutakoltam, kétszer is
átmosdattam, azután hosszú, fekete haját mostam meg és fésültem ki a bogokat egy
csontfésű segítségével. A gubancok némelyike olyan erősen tartott, hogy le kellett
vágnom, de a legtöbbet sikerült kifésülnöm, s amikor haja vizesen és egyenesen csüngött
alá, még egyszer használtam a fésűt, hogy felleljem és kiirtsam a terveket, mielőtt utoljára
lemosdatnám. Úgy állta a tortúrát, mint egy engedelmes gyermek, s amikor tiszta lett,
hatalmas gyapjútakaróba bugyoláltam, levettem a húslevest a tűzről és megetettem,
azután magamat is lemosdattam, majd összevadásztam a terveket, melyek az ő testéről
az enyémre vándoroltak.
Mire végeztem, lassan leszállt a szürkület, és ő gyorsan álomba zuhant a friss harasztból
vetett ágyon. Egész éjjel aludt, és reggel megette a hat tojást, amit egy edényben, a tűz
fölött habartam neki össze. Azután újra elaludt, én pedig fogtam egy kést és egy darab
bőrt, hogy szemtapaszt vágjak neki, amit a fejére köthetett. Gyllad egyik rabszolgájával
ruhát hozattam, és elküldtem Issát a városba, hogy tudja meg, mi történt, míg távol
jártam. Issa agyafúrt fickó volt, de oly szívélyes modorral, hogy még az idegenek is
boldogan bízták rá titkaikat a tavernák asztala mellett.
– A fél város azt beszéli, uram, hogy a háború máris elveszett – mondta el nekem
visszatértekor. Nimue aludt, így a patak mellett beszélgettünk, mely az udvarház
oldalában csörgedezett.
– És a másik fele? – kérdeztem.
Elvigyorodott. – Várja a Lughnasát, uram. Nem gondolnak azon túlra. De azok, akik
gondolnak, mind keresztények. – A patak vizébe köpött. – Azt mondják, Lughnasa a
gonosz ünnepe, és hogy Gorfyddyd király a bűneinkért jön büntetni bennünket.
– Ebben az esetben – mondtam – az lesz a legjobb, ha annyi bűnt követünk el, amennyit
csak tudunk, nehogy méltatlanul érjen utol bennünket a büntetés.
Felnevetett. – Egyesek szerint Arthur fél elhagyni a várost, nehogy kitörjön a lázadás,
amint katonái távol kerülnek innét.
Megráztam a fejem. – Együtt akar lenni Guinevere-rel a Lughnasa alatt.
– Ki ne akarna? – kérdezte Issa.
– Felkerested az aranyművest?
Issa bólintott. – Azt mondja, két hétnél előbb semmi szín alatt nem lesz kész a szemmel,
de először is keresni fog egy hullát és kivágja a szemét, hogy megtudja a helyes méretet.
Mondtam neki, hogy legjobb lesz, ha egy gyerek hullájával kezdi, mert úrnőm nem túl
nagydarab, igazam van? – Fejével a ház felé biccentett.
– Mondtad neki, hogy a szemnek üregesnek kell lennie?
– Igen, uram.
– Helyesen cselekedtél – mondtam neki. – És most, gondolom, neki akarsz kezdeni a
bűnöknek és Lughnasa ünnepének?
Szélesen elmosolyodott. – Igen, uram. – Lughnasát a küszöbön álló aratás ünnepének
szánták, ám a fiatalabbak előszeretettel tették a termékenység ünnepévé is egyben, és az
ünnepi előkészületek így már ezen az éjjelen, az ünnepnap előestéjén megkezdődtek.
– Akkor hát menj – mondtam neki. – Én itt maradok.
Azon a délutánon külön kis lugast készítettem Nimuének Lughnasára. Valahogy
kételkedtem benne, hogy értékelni fogja, de én akkor is meg akartam csinálni, így hát
fűzfavesszőből összeütöttem a kis vázat a patak partján, és a meghajlított szálak közé
búzavirágot, pipacsot, kamillát, gyűszűvirágot és hosszú folyondárkoszút szőttem. Ilyen
kis lugasokat szerte Britanniában készítettek az ünnepre, és a rákövetkező tavasz
végével szerte Britanniában százával születtek a Lughnasa porontyai. A tavaszt alkalmas
évszaknak tartottuk a gyerekszületésre, hisz a gyermekek magukban hordozták a nyár
bőségének igézetét, bár hogy az ez évi vetés miként fog kisarjadni, az függött azoktól a
csatáktól is, melyeket a betakarítás után kellett megvívnunk.
Nimue épp akkor bukkant elő a kunyhóból, amikor az utolsó gyűszűvirágot szőttem a
lugas tetején. – Lughnasa van? – kérdezte meglepetten.
– Holnap lesz.
Szégyenlősen nevetett. – Még soha senkitől nem kaptam lugast.
– Soha nem is akartad volna.
– Most akarom – mondta, és leült a virágok árnyékában, oly örömmel az arcán, hogy a
szívem is belesajdult. Megtalálta a szemkötőt, és magára öltötte a ruhát is, melyeket
Gyllad szolgája vitt a kunyhóba – egyszerű barna vászonból való ruha volt csupán, mégis
illett hozzá, ahogyan az egyszerű dolgok mindig is tették. Sápadt volt és erőtlen, ám
tiszta, és mintha arcára is visszaköltözött volna a pír. – Nem tudom, mi történt az
aranyszemmel – szólt bánatosan, megérintve új szemtapaszát.
– Már intézkedtem, hogy készítsenek másikat – mondtam neki, de azt már nem tettem
hozzá, hogy az aranyműves előlege felemésztette utolsó pénzemet is. Múlhatatlanul
szükségem van a hadizsákmányra, gondoltam, hogy végre feltöltsem az erszényemet.
– És éhes vagyok – toldotta meg Nimue.
Néhány nyírfaágat tettem a fazék aljába, hogy a húsleves ne ragadhasson le, majd
beléöntöttem az étel maradékát, és tüzet gyújtottam alatta. Nimue mindent felfalt, hogy
utána elégedetten nyúljon el a Lughnasa-lugas alatt, és onnét figyelje a csermely
áramlását. Légbuborékok jelezték, merrefelé úszik egy vidra a felszín alatt. Korábban is
megfigyeltem már ezt a példányt – prémjét számtalan sebhely tarkította, a fiatalkori
csatározások és a csak hajszálnyira célt tévesztő vadászlándzsák nyomai. Nimue figyelte,
míg a buborékok el nem tűntek a füzes alatt, majd beszélni kezdett.
Mindig is szívesen elegyedett beszédbe, de azon az estén, úgy tűnt, képtelen volt
kielégíteni a szomját a társalgásra. Akarta tudni a híreket, és én elmondtam neki mindent
sorban, azután pedig részleteket akart hallani, minél több részletet, és minden parányi
részletet aprólékos gonddal szőtt bele az anyagba, melyből végül kitelt az elmúlt év
szövete, legalábbis az ő számára, cirkalmas mintázatot alkotva, melynek ugyan minden
egyes kockája jelentést hordozott, ám hozzáfűzve a többiekhez már szövevényes és
értelmes egésszé forrt egybe. Leginkább Merlin és az a tekercs érdekelte, melyet Ban
pusztulásra ítélt könyvtárából menekítettünk ki. – Te nem is olvastad? – kérdezte.
– Nem.
– Márpedig én fogom – mondta elszántan.
Haboztam egy pillanatig, majd kiöntöttem elé szívemet. – Azt gondoltam, hogy Merlin fog
elmenni érted a Szigetre – mondtam. Kockáztattam ezzel, hogy kétszeresen is magamra
vonom neheztelését, egyrészről mert nyilvánvaló kritikával illetem Merlint, másrészről mert
említek egy olyan témát, a Holtak Szigetét, melyről ő eddig egyetlen szóval sem beszélt,
ám úgy tűnt, most egyiket sem bánja.
– Merlin úgy gondolja, tudok vigyázni magamra – felelte, majd elmosolyodott. – Aztán
pedig tudja, hogy te itt vagy nekem.
Mostanra besötétedett, és a patak ezüstösen fodrozódott Lughnasa holdja alatt. Tucatnyi
kérdés rajzott bennem, melyeket mind fel akartam tenni, de nem mertem, ám ő hirtelen
elkezdett megfelelni rájuk kérdés nélkül is. Beszélt a Szigetről, vagy még inkább arról
beszélt, miként volt lelkének egy apró szeglete mindvégig tudatában a Sziget
borzalmainak, még ha annak többi része magára is hagyta nyomorúságában. – Azt
gondoltam, a téboly olyan, akár a halál – mondta –, és hogy nem fogom tudni, van más
lehetőség is az életre az őrületen kívül, pedig nem így van. Tisztában vagy a
lehetőségekkel. Mintha kívülről figyelnéd magad, és képtelen lennél segíteni magadon.
Magad ítéled kárhozatra magad – mondta, majd elhallgatott, és láttam, hogy jó szemében
könnyek csillannak.
– Ne – szóltam, hirtelen megfosztva minden kíváncsiságomtól.
– És néha – folytatta – csak ültem a sziklákon és néztem a tengert, tudván, hogy
épelméjű is lehetnék, és eltűnődtem, miféle célt szolgál mindez, és máris tudtam,
tébolyultnak kell lennem, mert ha nem lennék az, az egésznek nem lenne semmi értelme.
– Az egésznek nincs semmi értelme – szóltam indulatosan.
– Ó, Derfel, drága Derfel! Olyan az elméd, akár a sziklaszirtről lehulló kavics. –
Elmosolyodott. – Ugyanez az értelem vette rá Merlint is arra, hogy Caleddin tekercsét
űzze. Hát nem érted? Az istenek csak játszadoznak velünk, ám ha megnyitjuk magunkat
előttük, akkor mi is részesei leszünk a játéknak, s nem áldozatai. Az őrület ennek
eszköze! Istenektől kapott ajándék, és mint minden ajándéknak, ennek is megvan a maga
ára, de én most leróttam. – Szenvedélyesen beszélt, de én hirtelen érezni kezdtem, hogy
ásításom feltöréssel fenyeget, és bármennyire próbáltam, képtelen voltam magamba
fojtani. – Pihenésre van szükséged – mondta.
– Nem – tiltakoztam.
– Aludtál a múlt éjjel?
– Valamicskét. – A kunyhó ajtajában ücsörögtem, és néha elelbóbiskoltam, mialatt a
zsúpszalmában kaparászó egereket hallgattam.
– Akkor most menj lefeküdni – mondta ellentmondást nem tűrő hangon –, és hagyj
g o n d o l k o d n i .
Oly fáradt voltam, hogy szinte levetkőzni is alig tudtam, és amikor végre hanyatt dőltem a
harasztból vetett ágyon, úgy aludtam, mint a hulla. Nagy, mély álom tört rám, mely csak a
csata utáni biztonságban szokott, amikor a rossz álmot, melyet át- meg átsző a
lándzsadöfésekkel, kardcsapásokkal rémítő lidércnyomás, a való élet rettenete kiéget az
ember lelkéből. Így aludtam most is, és azon az éjjelen Nimue eljött hozzám, s én először
álomnak hittem, ám azonnal erőt vett rajtam az éberség, amikor megéreztem hűvösen
mezítelen testét az enyémen. – Minden rendben, Derfel – suttogta –, csak aludj. – És én
visszaaludtam, vékony teste köré fonva karomat.
Lughnasa tökéletes hajnalára ébredtünk. Voltak az életemben pillanatok, mikor
megtapasztaltam a hamisítatlanul tiszta boldogságot, és ez is ezek egyike volt. Vannak
idők, úgy gondolom, amikor a szerelem lépést tart az élettel, vagy talán az istenek
akarják, hogy megbolonduljunk, és semmi sincs oly édes, mint Lughnasa bolond
hevülete. A Nap tündökölt, átszűrődve a virágos lugason, mely alatt szerelmünk beérett,
hogy utána a patakban játszadozzunk, miként gyerekkorunkban, és én próbáltam
utánozni a vidra buborékait a víz alatt, s amikor fuldokolva felbukkantam, Nimue tiszta
szívből kacagott fel. Egy jégmadár suhant el a fűz ágai közt, felvillantva színpompáját.
Egész nap nem láttunk senkit, csak néhány lovast a patak túlpartján, kik
vadászsólymokkal csuklójukon észak felé tartottak. Ők nem láttak meg bennünket, és mi
meglapulva figyeltük, miként kap el egyik madaruk egy szürke gémet – soha ragyogóbb
előjelet. Arra az egyetlen tökéletes napra Nimue és én szerelmesek lettünk, még ha meg
is tagadtuk magunktól a szerelem második örömét: a biztos tudatot, hogy közös jövőnket
boldogságban éljük le majd, miként azt minden szerelmes képzeli. De nekem nem
lehetett jövőm Nimuéval. Az ő jövőjének irányát az istenek útjai szabták meg, és nekem
nem volt tehetségem kiismerni magam azokon.
Hisz még maga Nimue is viszolygott azoktól a csapásoktól. Lughnasa éjjelén, amikor az
elnyúlt fények hosszú árnyakat rajzoltak a fák mögé a nyugati lankákon, ott feküdt
összekuporodva a karom közt, és arról beszélt, ami lehetne. Egy kis ház, egy darabka
föld, gyermekek és család. – Mehetnénk Kernow-ba – szólt álmodozva. – Merlin mindig
azt mondta, hogy Kernow áldott hely. Messze esik a szászoktól.
– Írország – mondtam – még messzebb esik.
Éreztem mellkasomon, amint megrázta a fejét. – Írországon átok ül.
– De miért? – kérdeztem.
– Ők birtokolták Britannia Kincseit – felelte –, s veszni hagyták őket.
Nem akartam most Britannia Kincseiről beszélni, sem az istenekről, vagy bármi másról,
mely megronthatta volna a pillanat törékeny szépségét. – Akkor Kernow – értettem egyet.
– Egy kis ház – mondta, majd rendre felsorolt mindent, amire egy ilyen kis háztartásnak
szüksége lehetett: bödönök, fazekak, nyársak, rosták és sziták, tiszafa csöbrök, sarlók,
nyíróollók, egy rokka, egy guzsaly, egy halászháló, egy hordó, egy tűzrakó hely, egy ágy.
Vajon ilyenekről álmodozhatott abban a nyirkos-jeges barlangban, a tenger forrongó
katlanja felett? – És nincsenek se szászok – folytatta –, se keresztények. Talán el kellene
mennünk a Nyugati-tenger valamelyik szigetére? A Kernow mögötti szigetekre.
Lyonesse-be. – Finoman ejtette a lágy hangzású nevet. – Szeretni és meghalni
Lyonesse-ben – toldotta meg, és jót nevetett.
– Miért nevetsz?
Egy pillanatra elnémult, majd vállat vont. – Lyonesse egy más világ – mondta, s ezzel a
komor kijelentéssel egy csapásra megtörte a varázst. Mintha még Merlin rekedt nevetését
is kihallani véltem volna a nyári falevelek zizegésében, amikor végleg útjára engedtem
álomképünk fátyolát a szélben, mi pedig ott maradtunk, mozdulatlanul fekve a puha
fényekben. Két hattyú úszott északnak a völgyben, Sucellos óriási, fallikus képe felé
tartva, melyet a mészkő szirtekbe faragtak, közvetlenül Gyllad földjétől északra. Sansum
le akarta rombolni a szemérmetlen ábrázolást, Guinevere azonban az útját állta, ám azt
még ő sem gátolhatta meg, hogy Sansum apró szentélyt építtessen a domb lábánál.
Sokat gondoltam rá, hogy amint lesz elég pénzem, megvásárolom azt a földet, s nem
azért, hogy gazdálkodjam rajta, de hogy kitiltsam onnét az összes keresztényt.
– Merre van Sansum? – kérdezte Nimue. Még mindig olvasott gondolataimban.
– Most ő a Szent Tövis védelmezője.
– Bárcsak megszúrná – szólt Nimue bosszúszomjasan. Felült karom közül, nyakáig
bebugyolálva magát takarónkkal. – És ma tartják Gundleus eljegyzését?
– Igen.
– Nem fog elég soká élni ahhoz, hogy kedvét lelje mátkájában – mondta, ám attól
tartottam, sokkal inkább reménykedésének, mintsem jövőbelátásának adva hangot.
– De igen, ha Arthur nem lesz képes legyőzni Gorfyddyd seregét – mondtam.
Ám másnapra a győzelemről szőtt szép reményeink is mindörökre szertefoszlani
látszottak. Épp előkészületeket tettem Gyllad terményeinek betakarítására; élesítgettem a
sarlókat és leszegeztem a fa cséphadarót bőrpántjaihoz, amikor Durocobrivisből hírnök
érkezett Durnovariába. Issa hozta el a híreket nekünk a városból, és a hírek szörnyűek
voltak. Aelle megszegte a fegyverszünetet. Lughnasa előestéjén szászok hordája támadt
Gereint erődítményére, és lerohanta falait. Gereint herceg halott volt, Durocobrivis elesett,
és Dumnonia alattvalója, a Stronggore-i Meriadoc herceg menekülni kényszerült, míg a
királyság maradványai Lloegyr részévé lettek. így tehát, Gorfyddyd seregén felül,
Arthurnak a szász fenyegetéssel is farkasszemet kellett néznie. Dumnoniát már semmi
sem tarthatta vissza a végromlástól.
Nimue megvetően söpörte félre borúlátásomat. – Az istenek nem vetnek véget ily hamar
játékuknak – állította.
– Akkor jobban teszik, ha feltöltik kincstárunkat – szóltam epésen –, mert képtelenek
vagyunk egyszerre lebírni Gorfyddydet és Aelle-t, ez pedig azt jelenti, hogy meg kell
vásárolnunk a békét a szászoktól, vagy valamennyiünkre halál vár.
– A kishitűek folyton a pénz miatt aggodalmaskodnak – mondta Nimue.
– Akkor az isteneknek hála a kishitűekért – vágtam vissza.
Jómagam szüntelen a pénz miatt aggodalmaskodtam.
– Van elég pénz Dumnoniában, ha arra lenne szükség – szólt Nimue könnyedén.
– Guinevere-é? – kérdeztem, fejem rázva. – Arthur soha nem nyúlna hozzá. – Akkor még
egyikünk sem tudta, mekkora kincset hozott el Lancelot magával Ynys Trebesből; abból a
kincsből pedig bőven kitelt volna, hogy megvásároljuk a békét Aelle-től, csakhogy Benoic
száműzött királya gondosan elrejtette.
– Nem Guinevere aranya – mondta Nimue, majd elmondta, merre találjuk a szászok
vérdíját, én pedig szitkozódni kezdtem, hogy ez nem jutott eszembe hamarább. Végtére is
esély kínálkozott, gondoltam, ha csak halványka esély is, amíg az istenek hagynak
nekünk elég időt s Aelle nem emeli a végtelenségig követeléseit. Úgy számítottam, hogy
Aelle embereinek talán ha egy hétre lesz szükségük, hogy kijózanodjanak Durocobrivis
kifosztása után, tehát alig néhány napunk maradt előállni a csodával.
Elvittem Nimuét Arthurhoz. Nem lesz semmiféle idill Lyonesse-ben, se rosta, se szita, se
vetett ágy a tengerparton. Merlin északnak indult Britanniát menteni, most tehát délen
Nimuénak kellett varázslatát bevetnie. És mi elindultunk, hogy megvásároljuk a szászok
békéjét, míg mögöttünk, csermelyünk partján, lassan fonnyadni kezdtek Lughnasa virágai.
Arthur és testőrei északnak lovagoltak a Fosse Wayen. Hatvan lovas, bőrrel és vassal
felszerszámozott csataméneken, a háborúba tartott, s velük volt ötven lándzsás is, hat
közülük az enyém, míg a többit Lanval, Guinevere egykori testőrparancsnoka vezette. Az
ő munkáját és hivatását a harcok idejére Lancelot orozta el, Benoic királya, aki embereivel
a Durnovariában élő jómódúak védelmezőjének szerepkörében tetszelgett. Galahad
vezette maradék embereimet észak s Gwent felé, és sietségünket mi sem jelezhette
ékesebben, mint hogy még a betakarítás előtt útnak indultunk, de Aelle hitszegése nem
hagyott hátra más választást. Jómagam Arthurral és Nimuéval masíroztam. Nimue maga
ragaszkodott hozzá, hogy elkísérjen, pedig még korántsem nyerte vissza egykori erejét,
ám semmi sem tarthatta vissza a háborútól, mely indulásunkkal máris kezdetét vette. A
Lughnasát követő két napban folyamatosan haladtunk, és akárha baljós előjelként, az
égboltot is súlyos fellegek borították el, záporral fenyegetve.
A lovasok a lovászokkal, a teherhordó öszvérekkel és Lanval lándzsásaival a Fosse
Wayen várakoztak, míg Arthur átkelt a földnyelven, mely Ynys Wydrynbe vezetett. Nimue
és jómagam vele tartottunk, mindössze hat lándzsást tartva magunk mellett kíséret
gyanánt. Különös érzés volt visszatérni a Tor ködfátyolba burkolt csúcsa alá, hiszen
Gwlyddyn teljes pompájában építette újjá Merlin csarnokát, s így a Tor szinte
megszólalásig olyan volt, mint azon a napon, amikor Nimue és én elmenekültünk
Gundleus barbársága elől. Még a tornyot is újra felhúzták, én pedig eltűnődtem rajta,
hogy vajon került-e ebbe is álomkamra, ahol az istenek suttogása elérhetett az alvó
mágus füléhez.
Ám ügyünk most nem a Torhoz, de sokkal inkább a Szent Tövis kegyhelyéhez szólított.
Öt emberem kint maradt a szent hely kapuinál, míg Arthur, Nimue és én besétáltunk az
udvarra. Nimue fejére vonta kámzsáját, így senki sem láthatta meg a szemkötővel amúgy
is felismerhetetlenné tett vonásait. Sansum sietett elő, hogy üdvözöljön bennünket.
Ragyogó állapotban volt ahhoz képest, hogy kegyvesztettséget kényszerült elszenvedni a
durnovariai lázongásokat követően. Sokkalta gömbölydedebbnek tűnt, mint amilyennek
emlékeztem rá, és vadonatúj fekete csuhát viselt, díszes palásttal, melyet gazdagon
kihánytak hímzett aranykeresztekkel és ezüsttövisekkel. Mellén súlyos aranykereszt
függött nehéz aranyláncán, míg nyakában vaskos vert arany lánc ékeskedett. Egérre valló
arcán önelégült vigyor terült el, melyet bizonyára barátságos mosolynak szánt. – Micsoda
tisztesség, hogy itt láthatlak, ó, uram! – kiáltotta, s üdvözlésül szélesre tárta a karját. –
Micsoda tisztesség! Merhetem remélni, Lord Arthur, hogy a mi drága Urunk előtt
szeretnéd megnyitni szívedet? Ezek itt az Ő Szent Tövisei! Emlékeztetőül azokra a
tövisekre, melyeket Őneki kellett elszenvednie a mi bűneinkért. – A kókadozó cserje felé
intett, mely bánatosan lógatta apró leveleit. A növény körül csoportosuló zarándokok
különféle engesztelő ajándékokat fűztek fel a lecsüngő ágakra. Meglátva minket, a
zarándokok szétszéledtek, nem is sejtve, hogy a szegényesen öltözött parasztfiú közöttük
embereim egyike. Ő volt Issa, kit idejekorán előreküldtem, hogy némi aprópénzzel
kedveskedjék a szentély őreinek. – Egy kis bort, esetleg? – kínált bennünket Sansum. –
És ételt? Van hideg lazacunk, friss kenyerünk, s még kevés eprünk is.
– Jól élsz, Sansum – mondta Arthur, körbepillantva a kegyhelyen. Sokat növekedett
azóta, hogy legutóbb Ynys Wydrynben jártam. A kőtemplomot megnagyobbították, és két
új építményt is felhúztak mellé, egy dormitóriumot a szerzeteseknek, és egy másik házat,
Sansumnak magának. Mindkét épület masszív kőtömbökből épült, tetejét római villákról
származó cserepek fedték.
Sansum felemelte tekintetét a sötétülő égboltra. – Nem vagyunk egyebek Urunk alázatos,
egyszerű szolgáinál, jó uram, s egész földi életünket az Ő dicsőségének és szolgálatának
szenteljük. Nagyra becsült feleséged is jól van, hála Urunknak?
– Nagyon is, köszönöm.
– Örvendezek, hogy ezt hallom, uram – hazudta Sansum. – És királyunk, ő is jól van?
– A fiú cseperedik, Sansum.
– És igaz hitünkben teszi, bízzunk benne. – Sansum előttünk hátrált, amint tovább
haladtunk. – És mi az, jó uram, ami elhozott parányi településünkre?
Arthur elmosolyodott. – A szükség, püspök, a szükség.
– Szükség a szellem táplálékára? – érdeklődött Sansum.
– Szükség a pénzre.
Sansum égnek lökte a karját. – Hát hegyre mászik az, ki halat akarna fogni? Vagy ki vizet
szomjazik, sivatagba tér? Miért hozzánk jöttél, Lord Arthur? Mi, testvérek, esküvel
fogadtunk szegénységet, és ami kevéske morzsát az Úr kegyessége ölünkbe enged
hullani, azt is mind a szegényeknek adjuk. – Ájtatosan kulcsolta egymásba a kezét.
– Akkor hát azért jöttem, kedves Sansum – szólt Arthur –, hogy megbizonyosodjam róla,
megtartod, amit esküddel fogadtál. A háború megnehezíti életünket, szükségünk van
pénzre, ám a kincstár üres, ezért téged ér a megtiszteltetés, hogy királyodnak kölcsönt
nyújts. – Nimue, ki alázatosan megbújt mögöttünk, mint egy kámzsás szolgáló, még
idejekorán emlékeztette Arthurt az egyház gazdagságára. Mennyire élvezhette most
Sansum szorultságát!
– Az egyházat mind ez idáig megkímélték az ilyen kierőszakolt kölcsönöktől – szólt
Sansum élesen, gúnyosan megnyomva az utolsó szót. – Uther felséges urunk, nyugodjék
lelke békességben, felmentette az egyházat az ilyen kötelmek alól, miként a pogány
kegyhelyeket is – vetett keresztet magára – szégyenteljes és bűnös felmentésben
r é s z e s í t e t t e .
– Mordred király tanácsa – mondta Arthur – semmissé tette a felmentést, és a
kegyhelyed, Sansum püspök, a leggazdagabb egész Dumnoniában.
Sansum újra égnek emelte tekintetét. – Ha akár egyetlen aranypénzt is birtokolnánk, jó
uram, elmondhatatlan örömet okozna nekem, ha saját kezemmel adhatnám át neked. De
sajna szegények vagyunk. A dombtetőn kell kölcsönt kérned – mutatott fel a Torra. – A
pogányok, nagy jó uram, évszázadok óta gyűjtik ott tisztátalan kincseiket.
– A Tort – szóltam közbe hűvösen – Gundleus kifosztotta, mikor Norwennával is végzett.
Ami kevés aranyat birtokolt, s az valóban kevés is volt, mind elrabolták.
Sansum úgy tett, mint aki még csak most figyel fel rám. – Derfel, igazam van?
Gondoltam. Üdvözöllek itthon, Derfel.
– Lord Derfel – javította ki Arthur Sansumot.
Sansum apró malacszemei óriásira tágultak. – Istennek hála! Dicsérjük az Urat!
Megtaláltad hát helyed a világban, Lord Derfel és micsoda boldogság ez nekem, az Úr
alázatos szolgájának, eldicsekedhet vele, hogy azóta ismer, mikor még nem voltál több
egyszerű lándzsásnál. Úr lett belőled? Mekkora áldás! És tisztesség számunkra
jelenléted! Ám azt még neked is tudnod kell, drága Lord Derfel, hogy amikor Gundleus
kifosztotta a Tort, megrabolta az itt élő szegény szerzeteseket is. Micsoda pusztulást
kellett megérnünk! A kegyhely Krisztus urunkért szenvedett, és sohasem heverte ki a
c s a p á s t .
– Gundleus elsőként a Torra ment – mondtam. – Tudom, mert ott voltam. És hogy ezt
tette, bőséggel hagyott időt a szerzeteseknek kincseik elrejtésére.
– Milyen képzeteket nem átalltok ti, pogányok, szőni rólunk, keresztényekről! Még mindig
állítjátok tán azt is, hogy csecsemőhúst eszünk szörnyű ünnepeinken? – nevetett fel
S a n s u m .
Arthur felsóhajtott. – Sansum püspök – szólt –, tudom, hogy kérésem érzékenyen érint.
Tudom, hogy a te munkád megőrizni az egyház gazdagságát, hogy az tovább növekedjék
s tükrözze Isten dicsőségét. Mindezt jól tudom, miként azt is, hogy ha nem lesz elég
pénzünk harcot vívni ellenségeinkkel, akkor az ellenség idővel elér ide is, és akkor nem
lesz egyház, nem lesz Szent Tövis, és a kegyhely püspöke sem lesz egyéb – bökte ujját
Sansum bordái közé – zörgő csontoknál, melyen varjak fenik meg csőrüket.
– Vannak más módszerek is, hogy távol tartsuk az ellenséget határainktól – mondta
Sansum, botorán emlékeztetve Arthurt, hogy ő maga a háború oka, és hogy ha
egyszerűen elhagyja Dumnoniát, kielégítheti Gorfyddydet.
Arthur nem gurult dühbe. Csupán elmosolyodott. – A kincstáradra van szüksége
Dumnoniának, püspök.
– Nincsen kincstárunk, sajna – rajzolta magára Sansum a kereszt jelét. – És Isten a
tanúm, uram, nincs más egyebünk sem.
Odakerültem a tövisbokor mellé. – Ivinium szerzetesei – szóltam, a néhány mérföldnyire
délre fekvő szerzetesrendre utalva – jobban sáfárkodnak, mint azt te teszed, püspök. –
Elővontam Hywelbane-t a hüvelyéből, és hegyét a földbe szúrtam, a szánalmas kóró
mellé. – Talán ki kellene ásnunk a Szent Tövist, s az ő gondjaikra bízni? Gyanítom, hogy
az ott élő szerzetesek sokat áldoznának ezért a kiváltságért.
– És a Tövis is távolabb kerülne a szászoktól – szólt Arthur derűsen. – Bizonyára te is
helyeselnéd az elgondolást, püspök.
Sansum kétségbeesetten verdesett a kezével. – Ivinium szerzetesei tudatlan fajankók,
uram, egész nap csak az imákon rágódnak. Ha uraságtok kegyeskedne a templomban
várakozni, talán felkutathatnék néhány pénzérmét az ország céljaira.
– Tedd – mondta Arthur.
Mindhármunkat a templomba kísértek. Egyszerű építmény volt, kőpadlóval, kőfalakkal és
gerendák tartotta tetővel. Borongós, félhomályos hely, hová csak kevéske fény szűrődött
az apró, magasan fekvő ablakokon át, melyek párkányán fecskék fészkeltek s téli violák
nőttek. A templom túlsó végében kőasztal állt, lapján feszülettel. Nimue, hátratolva a
kámzsát arcából, a feszületre köpött, míg Arthur odasétált az asztalhoz, és feltornászva
magát a szélére telepedett. – Nem lelem ebben semmi örömöm, Derfel – mondta.
– Miért is kellene, uram?
– Nem jó megbántani az isteneket – szólt Arthur komoran.
– Ez az Isten – szólt Nimue megvetően – állítólag megbocsátós fajta. Jobb egy ilyennel
kezdeni, mint egy igazival.
Arthur elmosolyodott. Egyszerű ujjast viselt, nadrágot, csizmát, köpenyt és az Excaliburt.
Nem hordott aranyat, sem vértezetet, mégsem lehetett nem felismerni tekintélyét, miként
ebben a pillanatban kelletlenségét sem. Néma csendben ült egy ideig, majd felnézett.
Nimue a kis helyiségeket fedezte fel magának a templom hátsó részében, így mi
kettesben maradtunk. – Talán tényleg el kellene hagynom Britanniát? – kérdezte Arthur.
– És átengedni Dumnoniát Gorfyddydnek?
– Gorfyddyd idővel trónra engedi Mordredet – szólt Arthur –, s egyedül ez számít.
– Erre ígéretet tett? – kérdeztem.
– Így van.
– És mi mást is tehetett volna? – szálltam vitába, elszörnyülködve azon, hogy uram
egyáltalán fontolgatja az önkéntes száműzetést. – Csakhogy az igazság az – toldottam
meg határozott hangon –, hogy Mordred Gorfyddyd alkirályává alacsonyulna, és vajon
miért engedne uralkodni Gorfyddyd egy alkirályt? Miért ne ültetné fel saját rokonai
valamelyikét a trónra? Miért ne ültetné fel Cuneglast arra a trónra?
– Cuneglas becsületes férfiú – állította Arthur.
– Cuneglas megtesz bármit, amit az apja mond neki – szóltam megvetően –, és
Gorfyddyd király akar lenni minden királyok felett, ami pedig azt jelenti, hogy
semmiképpen sem hagyhatja, hogy a Pendragon örököse felcseperedve a riválisává nője
ki magát. Amellett el tudod képzelni, hogy Gorfyddyd druidái élni hagynának egy
nyomorék királyt? Ha te elmégy, uram, Mordred napjai megszámláltattak.
Arthur nem felelt. Csak ült, kezét az asztal peremén pihentetve, és lehajtott fejjel meredt a
kőpadlóra. Tudta, hogy igazam van, miként azt is tudta, hogy Britannia hadurai közül
egyedül ő tör lándzsát Mordredért. Britannia többi ura mind a maga emberét akarta látni
Dumnonia trónján, és még Guinevere is magát Arthurt kívánta oda. Felnézett rám. – Tett
Guinevere... – kezdte.
– Igen – vágtam közbe sötéten. Gondoltam, azt akarta megtudni, hogy tett-e Guinevere
bármit, amivel arra utalt volna, hogy őt akarja trónra juttatni, ám ő valami egészen máson
g o n d o l k o d o t t .
Lepattant az asztalról, majd járkálni kezdett fel s alá. – Megértem az érzéseidet Lancelot
irányában – szólt, alaposan meglepve –, de gondold csak végig, Derfel. Tegyük fel, hogy
Benoic a te királyságod, és te hiszel abban, hogy én meg foglak menteni, s engem
ráadásul esküm is kötelez a megmentésedre, ám én mégsem teszek semmit. És Benoic
ezáltal elpusztul. Téged nem tenne keserűvé a vereség? Téged nem tenne
bizalmatlanná? Lancelot király rengeteget szenvedett, és csakis miattam. Miattam! Ezért
azt akarom, hogy ha hatalmamban áll, jóvátegyem a hibát. Nem foglalhatom vissza
Benoicot, de talán képes leszek neki egy másik királyságot adni.
– Melyiket? – kérdeztem.
Ravaszul elmosolyodott. Fejben gondosan kidolgozta már az egész sémát, és most
láthatóan örömét lelte benne, hogy velem is megoszthatja tervét. – Siluriát – felelte. –
Tegyük fel, hogy legyőzzük Gorfyddydet, s vele együtt Gundleust is. Gundleusnak nincs
örököse, Derfel, tehát ha képesek leszünk megölni Gundleust, a trónja üresen marad.
Van tehát egy királyunk trón nélkül, s egy trónunk király nélkül. Mi több, nőtlen királyunk
van! Ajánljuk Lancelotot Ceinwyn férjéül, és Gorfyddyd királynőként tudhatja leányát, mi
pedig egy barátot tudhatunk Siluria trónján. Béke lesz, Derfel! – Régi lelkesedése
csendült ismét hangjában, gyönyörű látomást szőve szavaiból. – Egység! Létrejöhetne a
házasság, most nyélbe üthetnénk, ami nekem nem ment. Lancelot és Ceinwyn! És hogy
ezt elérjük, csupán egyetlen embert kell megölnünk. Egyetlenegyet.
És még hánynak kell meghalnia a csatákban, gondoltam keserűen, de nem szóltam.
Valahol északon morajlani kezdett a közelgő vihar. Taranis isten kihallgatott bennünket,
gondoltam, s talán a mi oldalunkra áll. A parányi ablakok mögött az ég fekete volt, akárha
éjszaka lenne.
– Nos? – sürgetett Arthur.
Nem szóltam, mert Lancelot eltervezett esküvője Ceinwynnel oly keserűséggel töltött el,
hogy féltem, szavaim cserben hagynak, de végül sikerült egy bizonytalan feleletet
kipréselnem magamból – Elébb meg kell vennünk a szászokat és le kell bírnunk
Gorfyddydet – feleltem epésen.
– És ha megtettük? – kérdezte türelmetlenül, mintha felvetésem csupán jelentéktelen
akadékoskodás lenne.
Vállat vontam, mintha a házasság ötletét megítélni távol állna az én képességeimtől.
– Lancelotnak tetszik az ötlet – mondta Arthur –, és édesanyjának is. Guinevere helyeseli
az elképzelést, annál is inkább, mert az ő ötlete volt, hogy házasítsuk össze Lancelotot
Ceinwynnel. Okos lány. Nagyon okos. – Elmosolyodott, miként mindig is tette, ha a
feleségére gondolt.
– De még a legokosabb feleség sem – mertem szólani – parancsolhat Mithras dolgaiban.
Elrántotta a fejét, mintha megütöttem volna. – Mithras! – kiáltott ingerülten. – Miért ne
léphetne be Lancelot is?
– Mert gyáva – acsarkodtam, képtelenül arra, hogy továbbra is véka alá rejtsem
k e s e r ű s é g e m e t .
– Bors szerint nem, és tucatnyi más férfi szerint sem – hívott ki maga ellen Arthur.
– Kérdezd Galahadet – mondtam –, vagy unokatestvéredet, Culhwcht. – Hirtelen eső
kezdett dobolni a tetőn, és egy pillanattal később már csepegni is kezdett a víz a
párkányokon. Nimue tűnt fel újra a kőasztal melletti apró boltíves ajtó mögül, hol újfent
arcára vonta kámzsáját.
– Ha Lancelot érdemesnek bizonyul, megenyhülsz? – kérdezte Arthur egy idő után.
– Ha Lancelot harcosnak bizonyul, uram, megenyhülök irányába. Csakhogy most éppen a
palotaőrséget vezeti, nem igaz?
– Durnovariát óhajtja irányítani, míg sebesült keze be nem gyógyul – magyarázta Arthur
–, ám ha látod harcolni, Derfel, akkor hajlandó vagy megválasztani?
– Ha jól harcol – ígértem vonakodva –, akkor igen. – Szinte biztos voltam benne, hogy ezt
az ígéretemet soha nem kell betartanom.
– Helyes – mondta Arthur elégedetten, mint mindig, mikor lezárhatott egy vitát, majd a
templom kapuja felé fordult, mely hirtelen támadt széllökés kíséretében kivágódott, hogy
Sansum rohanjon be rajta, két szerzetes társaságában. A két szerzetes bőrzacskókat
hozott. Nagyon apró bőrzacskókat.
Sansum lerázta az esővizet köntöséről, amint végigsietett a templomon. – Kerestünk,
uram – szólt lélegzetéből kifogyva –, kutattunk, átfésültünk minden zugot, és
összegyűjtöttünk minden kincset, ami csak egy ilyen nyomorúságos otthonban akadhat
minden kincset, mit csak lábad elé helyezhetünk, alázatosan, noha vonakodva, ám
teljesítve kötelességünket. – Szomorúan rázta a fejét. – Éhezés lesz a jutalmunk
nagylelkűségünkért, ám ahol a kardok parancsolnak, ott mi, jámbor szerzetesek, csak
e n g e d e l m e s k e d h e t ü n k .
A két derék csuhás a kövezetre öntötte a két zacskó tartalmát. Egy érme gurulni kezdett a
padlón, míg foglyul nem esett talpam alatt.
– Hadrianus császár aranya – mondta Sansum az érméről.
Felvettem. Egy csorba rézszeszterciusz, Hadrianus császár képmásával az egyik oldalán,
s Britannia szigonnyal és pajzzsal díszes jelképével a másikon. Ujjam és hüvelykem közé
fogva félbehajlítottam az érmét, majd odalöktem Sansumnak. – A bolondok aranya,
püspök – mondtam.
A kincs többi része sem ért sokat. Volt néhány ütött-kopott picula, jobbára rézből, s
néhány ezüstből; pár vasöntecs, amit akkoriban mindenfelé elfogadtak fizetőeszköznek;
egy durván megmunkált fibula; és néhány vékony láncszem, egy elszakadt aranyláncból.
Az egész talán ha tucatnyi aranyat ért. – Ez minden? – kérdezte Arthur.
– Mindent a szegényeknek adunk, uram – mondta Sansum –, ám ha szükséged oly
égető, mint amilyennek mondod, akkor talán még hozzáadhatom ezt is. – Leemelte a
súlyos aranykeresztet a nyakából. A kereszt és a hozzá tartozó vastag lánc negyven
ötven aranyat is megérhetett, és a püspök, ha vonakodva is, most ezt tartotta Arthur elé. –
Személyes kölcsönöm a háborúhoz, uram – javasolta.
Arthur a láncért nyúlt, ám Sansum rögvest visszarántotta. – Uram – halkította le a hangját,
hogy csak Arthur és jómagam hallhattuk. – Igaztalanul bántak velem a múlt évben. A lánc
kölcsönzéséért cserébe – rázta meg az ékszert, hogy a szemek összecsendüljenek – azt
akarom, hogy elfoglalhassam az engem megillető helyet Mordred királyunk oldalán. Az én
tisztem a királyhoz szólít, uram, s nem erre a dögletes ingoványra. – Mielőtt Arthur
válaszolhatott volna, a templom ajtaja hirtelen újra megnyílt, és bőrig ázva Issa lépett be
rajta. Sansum dühödten fordult a jövevény felé. – A templom nem áll nyitva a zarándokok
előtt! – kiáltott a püspök. – Odakint rendszeresen tartunk istentiszteletet. Most pedig
kifelé! Kifelé!
Issa elvonta csatakos haját az arcából, elvigyorodott, majd odaszólt nekem. – Valamennyi
javadalmukat a vízgyűjtő mellett ásták el, a nagy ház mögött, uram, minden ott van egy
kőhalom alatt. Figyeltem, miként tették oda a mai zsákmányt is. Arthur kikapta a nehéz
láncot Sansum kezéből. – A többi kincsedet megtarthatod – intett a nyomorúságos
kollekció felé –, hogy etesd nyomorúságos otthonodat télen, püspök. És tartsd meg
nyakláncodat is, emlékeztetőül arra, hogy ajándékba kapod tőlem nyakadat. – Öles
léptekkel az ajtó felé indult.
– Uram! – kiáltott Sansum rémülten. – Könyörgöm...
– Könyörögj csak – vágott szavába Nimue, hátratolva a kámzsát arcából. – Könyörögj, te
kutya. – Elfordult, és a feszületre köpött, azután a templom padlójára, majd harmadszor
Sansum arcába. – Könyörögj csak, te nyomorult varangy – vicsorogta.
– Szentséges isten! – Sansum belefehéredett ellensége látásába. Hátrálni kezdett, a
kereszt jelét rajzolva beesett mellkasára. Egy pillanatra még ahhoz is túlságosan
rémültnek tűnt, hogy szóra nyissa a száját. Bizonyára halottnak hitte Nimuét, hogy végleg
elnyelte a Holtak Szigete, és erre most itt állt előtte, diadalmasan köpködve maga köré.
Harmadik alkalommal is keresztet vetett, majd Arthurra támadt. – Hogy merted elhozni ezt
a boszorkányt Isten házába? – sikoltozta. – Ez szentségtörés! Ó, édes Krisztusom! –
Térdre vetette magát, és a gerendákra emelte tekintetét. – Küldd le rá tüzes nyiladat a
mennyekből! Küldd le rá!
Arthur ügyet sem vetett rá, ehelyett kilépett a szakadó esőbe, mely csatakos sárral vonta
be a Szent Tövisre aggatott engesztelő ajándékokat. – Szólítsd be a többi lándzsást –
parancsolt Arthur Issára. Embereim odakint várakoztak a kegyhelyen kívül, arra az esetre,
ha Sansum megpróbálná elrejteni kincsét a környező falak mögött, ám most közelebb
jöttek, maguk előtt terelve az ijedt szerzeteseket, s távol tartva őket a kőhalomtól, mely
kincseiket rejtette maga alatt. Néhány szerzetes térdre potyogott, amint meglátta Nimuét.
Még nem felejtették el.
Sansum kirohant a templomból és a kövekre vetette magát, színpadias felkiáltásokkal
kínálva fel életét, csak hogy Isten pénzét megőrizhesse. Arthur szomorúan rázta fejét. –
Biztos vagy abban az áldozatban, püspök?
– Szentséges Krisztusom! – bömbölte Sansum. – Közelg a te szolgád, kit gonosz
emberek és az ő hárpiájuk szánt halálra! Pedig én nem tettem mást, mint Igédnek
engedelmeskedtem. Fogadj magadhoz, ó Uram! Vedd magadhoz alázatos szolgádat!
További elszánt sikolyok törtek fel belőle, közelgő halálát érezvén, ám Issa gyengéden
megemelte a kőrakásról tarkójánál és szoknyája hajtásánál fogva, hogy a vízgyűjtőhöz
vigye és ott behajítsa a sekély, sártól csatakos vízbe. – Megfulladok, Uram! – kiáltozta
Sansum. – Vess hát magasztos vizeidbe, miként Jónással tetted! Hadd legyek mártírrá
Krisztusért! Miként Péter és Pál mártírrá lett, Uram, közelg már az órám! – Egy ideig még
folytatta a zagyva ordítozást, de miután istenén kívül senki ügyet sem vetett rá, lassan
kimászott az iszapos kacsaúsztatóból, hogy szitkait köpködje embereimre, kik mohón
hajigálták félre a köveket. A kőhalom alatt fapadlózat húzódott, melyet felemelve kőből
épített ciszternára bukkantunk, zsúfolásig tömve zsákokkal, s a zsákokat zsúfolásig tömve
arannyal. Vastag aranypénzekkel, aranyláncokkal, aranyszobrokkal, vert arany
nyakravalókkal, aranyfibulákkal, arany karkötőkkel, aranytűkkel – az arannyal, melyet a
számtalan zarándok hozott el ide, kik a Tövis áldását keresték. Arthur utasított egy
szerzetest, számlálja meg és mérje le az aranyat, hogy annak rendje s módja szerint
elismervényt adhassanak a kolostornak. Hátrahagyta embereimet, hogy felügyeljék a
számadást, míg a bőrig ázott és tiltakozó Sansumot távolabb vezette az udvaron. – Előbb
tanulj meg egy tüskebokorra vigyázni, mielőtt a királyság ügyeibe ártanád magad, püspök
– mondta Arthur. – Nem engedlek vissza a király mellé, de itt maradsz, és megtanulod a
g a z d á l k o d á s t .
– A legközelebbi fát rendesen takard be – tanácsoltam neki. – Hadd maradjanak
nyirkosak a gyökerek, míg meg nem telepednek. És ne telepíts át virágzó fákat, püspök,
azt nem szeretik. Ez volt a gond a legutóbbi néhány fával, amit ide plántáltál; rosszkor
ástad ki őket az erdőben. Télen hozd át őket; jókora lyukat áss, hogy áthozd vele az erdei
talajt is, sokat öntözd a növényedet, és valóságos csodában lesz részed.
– Bocsáss meg nekik, Uram – szólt Sansum, újfent térdre hullva és a nyirkos égre emelve
esdeklő tekintetét.
Arthur fel akarta keresni a Tort is, ám előbb megállt Norwenna sírja mellett, mely
mélységes tiszteletben állt a keresztények előtt. – Szerencsétlen asszony volt – mondta.
– Minden asszony az – jegyezte meg Nimue. Követett bennünket a sírhoz, mely a Szent
Tövis közelében feküdt.
– Nem – ellenkezett Arthur. – Talán a legtöbben valóban azok, de a sors éppúgy nem
kíméli a férfiakat sem. Ám ez az asszony igaz bosszút érdemel.
– Egyszer már kezedbe adatott a bosszú – vádolta Nimue nyersen –, s akkor hagytad
Gundleust élni.
– Mert reménykedtem a békében – mondta Arthur. – De legközelebb meghal.
– A feleséged – szólt Nimue – nekem ígérte őt.
Arthur megborzongott, jól tudván, mily kérlelhetetlen vágy bújik meg Nimue kérése
mögött, majd bólintott. – Ő a tiéd – mondta. – Megígérem. – Elfordult, és a szakadó
esőben elvezetett bennünket a Tor csúcsára. Nimue és én hazalátogattunk; Arthur
Morgant akarta látni.
A csarnokban ölelte magához nővérét. Morgan aranymaszkja tompán fénylett a viharos
fényekben, míg nyakában az aranyba foglalt medveagyarakból szőtt láncot viselte, melyet
Arthur hozott neki Benoicból, oly sok idővel ezelőtt. Oly szorosan ölelte magához fivérét,
kiéhezve a törődésére, hogy kettesben hagytam őket. Nimue, mintha soha, egyetlen
percre sem szakadt volna el a Tortól, az apró faajtón át egyenest Merlin kamráiba ment,
míg én átszaladtam az eső függönyén Gudovan kunyhójához. Az öreg betűvetőt
íróasztalánál találtam, de már nem dolgozott, mert a szürke hályog elvette látását, noha
állítása szerint a fényt és árnyékot még meg tudta különböztetni. – És mostanában inkább
csak az árnyékot – mondta szomorúan, majd elmosolyodott. – Gondolom, túl nagy vagy
már hozzá, hogy elfenekeljelek, Derfel?
– Megpróbálhatod, Gudovan – feleltem –, de nem hiszem, hogy sok haszna lenne.
– Volt valamikor is? – kuncogott. – Merlin beszélt rólad, mikor a múlt héten itt járt. Nem
maradt soká. Jött, beszélt velünk, itt hagyott nekünk egy macskát, mintha még nem lenne
belőlük elég, azután újra elment. Még éjszakára se maradt, olyan sietős volt neki.
– Nem tudod, merre ment? – kérdeztem.
– Nem mondta, de hát merre is mehetett? – kérdezte Gudovan, megcsillantva régi
szigorúságát. – Nimuét hajszolja. Legalábbis szerintem nemigen csinálhat egyebet, bár
hogy mit eszik azon a buta lányon, meg nem tudnám mondani. Egy rabszolga kellene
neki! – Elhallgatott, majd hirtelen könnyek csillantak a szemében. – Tudod, hogy Sebile
meghalt? – folytatta. – Szerencsétlen asszony. Meggyilkolták, Derfel! Meggyilkolták!
Egyszerűen elvágták a torkát. Senki sem tudja, ki tette. Valami utazó, gondolom. A világot
kezdi elborítani a mocsok, Derfel, a mocsok. – Egy pillanatra zavartnak tűnt, majd ismét
rátalált gondolatának fonalára. – Merlinnek kerítenie kellene egy rabszolgát. Nincs abban
semmi rossz, ha az ember megkíván egy rabszolgát, aki egy kis pénzért bármire
hajlandó. Le szoktam járni a házba Gwlyddyn régi műhelye mellett. Van ott egy kedves
asszony, bár mostanában már inkább csak beszélgetünk, ahelyett hogy az ágyban
hemperegnénk. Megöregedtem, Derfel.
– Nem tűnsz öregnek. És Merlin nem Nimuét hajkurássza. Nimue is itt van velünk.
Megint felmorajlott az égzengés, és Gudovan keze rátalált a vasdarabkára, melyet a
gonosz elleni védekezésül tartott magánál. – Nimue itt? – kérdezte elhűlve. – Pedig mi azt
hallottuk, hogy a Szigetre került. – Újra megérintette a vasat.
– Ott is volt – feleltem színtelen hangon –, de már nincs.
– Nimue... – ismételte a nevet hitetlenkedve. – És marad?
– Nem, holnap keletnek indulunk.
– És magunkra hagytok minket? – kérdezte zsémbelődve. – Mennyire hiányzik Hywel.
– Nekem is.
Felsóhajtott. – Változnak az idők, Derfel. A Tor sem az már, ami volt. Valamennyien
megöregedtünk, és nem maradt körülöttünk egyetlen gyermek sem. Mennyire hiányoztok,
és szerencsétlen Druidannak sincs kit hajkurásznia. Pellinore az űrrel perlekedik, Morgan
pedig egyre csak keseredik.
– Hát nem volt mindig keserű? – kérdeztem.
– Elveszítette a hatalmát – magyarázta Gudovan. – Nem a hatalmat, hogy olvasson az
álmokban vagy betegeket gyógyítson, de a hatalmat, melyet addig élvezett, míg Merlin itt
volt, és Uther ült még a trónuson. Neheztel ezért, Derfel, miként neheztel a te Nimuédra
is. – Elgondolkodott. – Kiváltképp dühössé tette, hogy Guinevere Nimue segítségét kérte,
hogy megvívjon Sansummal Durnovariában. Morgan úgy tartja, őt kellett volna szólítania,
pedig mi is hallottuk, hogy Lady Guinevere nem tűr meg maga körül csak szépséget, és
ez ugyan hol hagyott volna helyet Morgan számára? – Kuncogni kezdett kérdésén. – Ám
ő ettől még erős asszony, Derfel, s birtokolja fivére becsvágyát, egyszóval nem fog
beletörődni abba, hogy a parasztok álmait hallgassa és gyógyírt adjon a lázas
gyerekeknek. Unatkozik! Annyira unatkozik, hogy még ostáblázni is szokott azzal a féreg
Sansum püspökkel a kegyhelyről. Miért is küldték épp Ynys Wydrynbe?
– Mert nem akarták, hogy Durnovariában maradjon. Tényleg el szokott járni ide, hogy
Morgannel játsszék?
Gudovan bólintott. – Azt mondja, szüksége van kulturált társaságra, és hogy Morgan a
legeszesebb egész Ynys Wydrynben, amiben, nem szégyellem kimondani, igaza is van.
Imádkozik érte, azt mondja, hajtogatja a sületlenségeit arról a szűzről meg a fiáról, akit
egy kereszthez szegeztek, de Morgan csak hagyja az ilyesmit elszállni a füle mellett.
Legalábbis remélem, hogy így van – Itt megállt, s nagyot kortyolt ivótülkéből, melybe
hangos zümmögés közepette épp az imént fulladt bele egy darázs. Amikor letette a tülköt,
kihalásztam belőle a darazsat, és szétpasszíroztam az asztalon. – Sokan térnek át a
keresztségre, Derfel – folytatta Gudovan. – Még Gwlyddyn felesége, Ralla, az a kedves
asszony is megkeresztelkedett, ami valószínűleg azt jelenti, hogy Gwlyddyn és két
gyermeke is követni fogja ebben. Engem nem érdekel, de miért kell ennyit énekelniük?
– Hát nem szereted az éneket? – kötekedtem vele.
– Nálamnál jobban aztán senki sem szereti a szép énekeket! – kiáltott szilajon. – Uther
csatadala, vagy Taranis halálhozó éneke, ezeket nevezem én éneknek, nem ezt a
vinnyogást meg nyögdécselést, hogy mekkora bűnösök vagyunk. – Felsóhajtott, és
megrázta a fejét. – Hallom, jártál Ynys Trebesben.
Elmondtam neki a város elestének történetét. Alkalomhoz illő, találó mesének tetszett,
mert mialatt ott ültünk, az eső szakadatlan csépelte a mezőket odakint és lassan
félhomály ereszkedett egész Dumnoniára. Amikor a mese elmondatott, Gudovan
világtalan szemével az ajtó felé fordult, s nem szólt. Azt gondoltam, álomba zuhant, ám
amikor felálltam, visszaintett a helyemre. – A dolgok tényleg olyan rosszul állnak, miként
Sansum püspök állítja? – kérdezte.
– Rosszul állnak, annyi szent – vallottam meg.
– Mondj el mindent!
Elmondtam, miként fenyegetnek bennünket az írek és a cornwalliak nyugatról, ahol
Cadwy még mindig úgy tesz, mintha független királyságon uralkodna. Tristan mindent
megtett, hogy visszatartsa atyja katonáit, ám Mark király képtelen ellenállni a kísértésnek,
hogy elszegényedett királyságát a legyengült Dumnonia megrablásával támogassa meg.
Elmondtam, miként szegték meg Aelle szászai a fegyvernyugvást, ám hozzátettem, hogy
az igazi fenyegetést ezzel együtt is Gorfyddyd serege jelenti. – Egybegyűjtötte Powys,
Elmet és Siluria embereit – mondtam Gudoyannak –, és amint vége az aratásnak, dél felé
vezeti őket.
– És Aelle nem harcol Gorfyddyd ellen? – kérdezte az öreg írástudó.
– Gorfyddyd arannyal váltotta meg Aelle békéjét.
– Így hát Gorfyddyd győz majd? – kérdezte Gudovan.
Hosszú ideig nem feleltem. – Nem – mondtam végül, de nem azért, mert ez volt az
igazság, hanem mert nem akartam, hogy öreg barátom hátralévő idejében is amiatt
aggódjék, hogy a legutolsó fény, melyet életében láthat, egy harcos kardjának villanása
lesz, amint világtalan tekintete felé sújt. – Arthur lebírja őket – mondtam –, és Arthurt
eddig még senki sem bírta le.
– Te is velük harcolsz?
– Ez most a munkám, Gudovan.
– Jó írnok vált volna belőled – mondta szomorúan –, és ez tisztességes, hasznos
foglalatosság, még ha senki nem is csinál urat belőlünk. – Azt hittem, nem is tud
tisztességemről, és most hirtelen szégyen öntött el, amiért oly büszke voltam rá. Gudovan
vakon tülkéért nyúlt, és nagyot kortyolt mézsöréből. – Ha látod Merlint – mondta –, kérd
meg, hogy jöjjön vissza. A Tor halott nélküle.
– Megkérem.
– Viszontlátásra, Lord Derfel – mondta Gudovan, és éreztem, ő már tudja, ezen a világon
többé nem találkozunk. Megpróbáltam magamhoz ölelni a vénembert, de az elhessegetett
magától, attól való félelmében, hogy elárulja érzelmeit.
Arthur a tengeri kapunál várt, hol a nyugati lápok felé fordult, figyelve, miként söpör végig
a vihar az ingoványon az eső hullámaival. – Ez nem tesz jót a termésnek – szólt komoran.
Villám gyúlt a Severn-tenger felett.
– Épp ilyen vihar tombolt, miután Uther meghalt – mondtam.
Arthur összébb vonta magán köpenyét. – Ha Uther törvényes fia élne... – kezdte, majd
inkább magában fejezte be a gondolatot. Hangulata éppoly komor és sötét volt, akár az
i d ő j á r á s .
– Uther törvényes fia nem vehetné fel a harcot Gorfyddyddel, uram – mondtam –, se
A e l l e - l e l .
– Se Cadwyvel – tette hozzá keserűen –, se Cerdickel. Oly sok az ellenségünk, Derfel.
– Akkor hát adj hálát, hogy akadnak barátaid is, uram.
Mosolyával ismerte el szavaim igazát, majd tekintetét észak felé fordította. – Egy barátom
miatt aggódom csak – mondta halkan. – Félek, Tewdric nem fog harcolni. Belefáradt a
háborúba, és nem is hibáztathatom érte. Gwent sokkalta többet szenvedett Dumnoniánál.
– Rám nézett, és könnyek csillantak szemében, bár lehet, hogy csak az eső cseppjei. –
Nagy dolgokat akartam csinálni, Derfel – mondta –, micsoda nagy dolgokat! És a végén
éppen én lettem az, ki elárulta őket, nem?
– Nem, uram – szóltam határozottan.
– A barátoknak mindig az igazat kell mondaniuk – korholt gyengéden.
– Szükséged volt Guinevere-re – szóltam zavartan, amiért így kell beszélnem –, és neked
vele kellett tartanod, különben az istenek mi egyébért hozták volna el neked, eljegyzésed
éjszakáján? Nem a mi tisztünk, uram, olvasni az istenek gondolataiban, nekünk csupán
be kell töltenünk végzetünket.
Elfintorodott, hallván válaszomat, mert inkább szerette hinni, hogy mindenki saját
sorsának kovácsa. – Gondolod, hogy mindannyiunknak fejvesztve kell végigrohannunk a
csapáson, melyet az istenek kijelölnek előttünk?
– Azt gondolom, uram, hogy amikor a végzet a markába kaparint, jobb félretenni a józan
m e g f o n t o l á s t .
– Így tettem – szólt csendesen, majd elmosolyodott. – Te szeretsz valakit, Derfel? –
k é r d e z t e .
– Olyan asszonyokat szeretek, uram, kik nem hozzám valóak – feleltem mély
ö n s a j n á l a t t a l .
Összevonta szemöldökét, majd fejét rázta szánakozásában. – Szegény Derfel – suttogta,
és valami a hangjában arra intett, hogy nézzek fel rá. Vajon azt hitte, hogy Guinevere-t is
ezen asszonyok közé sorolom? Elpirultam, s azon töprengtem, mit is mondhatnék, de
Arthur máris elfordult, hogy figyelje Nimue közeledtét a csarnok felől. – Beszélned kell
majd nekem a Holtak Szigetéről – mondta –, ha majd kínálkozik rá idő.
– Beszélek majd, uram, győzelmed után – feleltem –, amikor mesékre lesz szükséged,
hogy kitöltsd az unalmas téli estéket.
– Igen – mondta –, győzelmünk után. – De nem tűnt reménykedőnek. Gorfyddyd serege
hatalmas volt, míg a miénk apró.
De mielőtt harcba indultunk Gorfyddyd ellen, még meg kellett vásárolnunk a szászok
békéjét Isten aranyán. Útnak indultunk hát Lloegyr felé.
Hamarább kiszagoltuk Durocobrivist, mint hogy a város közelébe értünk volna. A szag
utazásunk második napján ért el bennünket, és akkor még mindig jó félnapi járásra
lehettünk az elfoglalt várostól, ám a szél keletire fordult, elhozva nekünk a halál kesernyés
bűzét és füstjét az elhagyatott farmok felett süvítve. A mezők készen álltak a
betakarításra, ám az emberek mind egy szálig menekültek a szászoktól való félelmükben.
Cunetiónál, egy apró rómaiak által emelt városkánál, hol eltöltöttünk egy éjszakát,
menekültek töltötték meg az utcákat, és állataik ott zsúfolódtak össze az ideiglenesen
emelt téli szállásokon. Senki sem üdvözölte kitörő üdvrivalgással Arthurt, ami nem is
csoda, hisz őt tartották felelősnek mind a háború elhúzódásáért, mind katasztrofális
voltáért. Az emberek azon zsémbeltek, hogy Uther alatt béke volt, míg Arthur alatt eddig
semmi egyéb, csak háború.
Arthur lovasai vezették néma oszlopunkat. Vértezetet viseltek, lándzsát hordoztak és
kardokat, ám pajzsukat lefelé fordították és lándzsahegyükre zöldellő ágakat fűztek annak
jeléül, hogy békével jöttünk. Az előhad mögött masíroztak Lanval lándzsásai, mögöttük
pedig az a kétszer húsz teherhordó öszvér lépdelt, melyeket nemcsak Sansum aranyával
pakoltak fel, de a nehéz bőrvértekkel is, melyeket Arthur paripái viseltek a csatában. Egy
második, kisebb lovascsapat alkotta utóvédünket. Maga Arthur farkasfarokkal ékeskedő
lándzsásaimmal gyalogolt, alig lemaradva zászlóvivőjétől, ki a lovascsapat élén haladt.
Arthur fekete kancáját, Llamreit, szolgálója, Hygwydd vezette, és vele tartott egy idegen
is, kit újabb szolgálónak véltem. Nimue velünk maradt, és Arthurral együtt próbálta
valamicskét elsajátítani a szász nyelvet, ám egyikük sem bizonyult túl jó tanítványomnak.
Nimue hamar beleunt az otromba nyelvbe, míg Arthurnak túl sok minden járt egyszerre az
agyában, bár kötelességtudóan betanult néhány szót: béke, föld, lándzsa, étel, anya, apa.
Engem jelölt ki tolmácsának, s a számtalan alkalom közül most elsőként beszéltem a
nevében és vittem el hozzá ellensége szavait.
Délben találkoztunk ellenségünkkel, amint leereszkedtünk a hosszú, egyenletes dombon,
hol az út mindkét oldalát sűrű erdőség szegélyezte. Egy nyílvessző szisszent elő hirtelen
a fák közül és fúródott a pázsitba épp vezetőnk, Sagramor lába előtt. Felemelte kezét, és
Arthur hátrakiáltott embereinknek, hogy őrizzék meg nyugalmukat. – Hagyjátok a kardot! –
parancsolta. – Várjatok!
A szászok bizonyára pirkadat óta figyelhettek már bennünket, mert most kisebb sereget
állítottak ki elénk az útra. A férfiak, jó hatvanan vagy még inkább hetvenen, a fák közül
sorjáztak ki, hogy vezérük mögé lépjenek, egy öles termetű, széles mellkasú szász mögé,
ki egy törzsfő agancsokkal díszített lobogója alatt állt, melyről cserzett emberi bőr
csüngött alá.
A törzsfő sem volt híján a gyengéd érzelmeknek, melyekkel a szászok a prémek iránt
viseltettek; s rajongásuk érthető is, hisz semmi sem állíthat meg oly hatékonyan egy
kardcsapást, mint egy jó vaskos irha. Ez a férfi nyaka körül nehéz fekete szőrmét viselt
gallérként, és prémbőr csíkokat felkarján, illetve combján. Ruházata többi darabja bőrből
vagy gyapjúból készült: ujjas, nadrág, csizma és egy bőrsisak, melyet forgó gyanánt
fekete prémbojt ékesített. Derekán függött hosszú kardja, míg ujjait a szászok kedvenc
fegyvere, a kétélű csatabárd nyelére fonta.
– Eltévedtetek, wealhas? – kiáltott oda nekünk. Wealhas volt az ő szavuk a britonokra.
Idegent értettek rajta, és volt afféle lealacsonyító kicsengése is, miként mi is használtuk a
szász szót. – Vagy csak beleuntatok az életbe? – Szilajon állta el utunkat, szétterpesztett
lábbal, fejét felvetve, s csatabárdját vállán pihentetve. Barna volt a szakálla, miként a
hajzata is, mely kusza összevisszaságban meredezett elő sisakja pereme alól. Emberei –
közülük néhány fémsisakban, néhány bőrsisakban, de valamennyien bárddal a kezükben
– pajzsfalat formáltak az úton keresztbe. Némelyikük hatalmas, szinte farkas méretű,
pórázra kötött harci kutyát fogott vissza, és mint azt később megtudtuk, a szászok
valóban fegyverként is használták ezeket a bestiákat, ráengedve őket a pajzsfalainkra,
néhány pillanattal azelőtt, hogy lecsaptak volna azokra bárdjaikkal és lándzsáikkal. A
kutyák jobban megrémisztettek néhány emberünket, mint amennyire a szászok valaha is
képesek lettek volna erre.
Arthur oldalán haladtam tovább, téve néhány lépést a kihívó szász felé. Egyikünk sem
hordozott lándzsát vagy pajzsot, és kardunk hüvelyében pihent. – Uram, Arthur –
szólaltam meg szászul –, Dumnonia védelmezője, s békével jött hozzátok.
– Pillanatnyilag – szólt a férfi – a béke a tiétek, de csak pillanatnyilag. – Kihívóan beszélt,
de láthatóan hatással volt rá Arthur neve, és hosszú, fürkésző pillantással méregette
uramat, mi előtt felém fordult volna. – Szász vagy? – kérdezte.
– Annak születtem. Most brit vagyok.
– Hát lehet a farkasból varangy? – kérdezte megvetéssel. – Miért nem válsz újból
s z á s s z á ?
– Mert felesküdtem Arthur szolgálatára – mondtam –, s ez a szolgálat királyodat is sok
arannyal teheti gazdagabbá.
– Varangyhoz képest – mondta – jól forgatod a szót. Therdig vagyok.
Még soha nem hallottam róla. – Híred – szóltam – lidércnyomásként üli meg gyermekeink
álmát.
Felnevetett. – Jól beszélsz, varangy. Ki hát a mi királyunk?
– Aelle – feleltem.
– Nem hallak, varangy.
Felsóhajtottam. – Aelle, a Bretwalda.
– Jól mondod, varangy – vágta rá Therdig. Mi, britonok nem ismertük el a Bretwalda
címet, de használnom kellett, hogy megejtsem a szász törzsfőt. Arthur, ki egyetlen szót
sem értett beszélgetésünkből, türelmesen várakozott, míg készen nem álltam némi nyers
fordítással. Mindig bízott azokban, akikre feladatot bízott, és most sem próbált meg
siettetni vagy közbeszólni.
– A Bretwalda – szólt Therdig – alig néhány órányira innen táborozik. Tudsz mondani akár
egyetlen okot is, varangy, amiért meg kellene zavarnom nyugalmát a hírrel, hogy
patkányok, egerek és férgek ütötték fel fejüket a birtokán?
– Még több aranyat hoztunk Bretwaldának, Therdig – mondtam –, többet, mint amennyit
el tudsz képzelni. Aranyat az embereiteknek, a feleségeiteknek, a lányaitoknak, még tán a
rabszolgáitoknak is jut belőle. Ez csak elegendő oknak?
– Mutass valamit, varangy.
Kockázatos tett volt, de Arthur készséggel vállalta, elkísérve Therdiget és hat emberét az
öszvérekhez, s megmutatva nekik becses terhüket. Azt kockáztattuk, hogy Therdig talán
úgy dönt, ekkora vagyon megéri a küzdelmet, itt és most, csakhogy számban így is
felülmúltuk őket, és Arthur magasztos lovasai épp elegendőek voltak elrettentésül, így hát
csupán három aranypénzzel rövidített meg bennünket, és közölte, jelenti érkeztünket a
Bretwaldának. – A Köveknél várakozzatok – parancsolta. – Estére legyetek ott, s királyom
pirkadatra eljő hozzátok. – A parancsból tudhattuk, hogy Aelle-t már korábban
értesíthették, és ő vélhetően megsejtette, mi járatban vagyunk. – A Köveknél békében
ellehettek – mondta nekünk Therdig –, míg a Bretwalda dönt sorsotok felől.
Azon az estén – mert az egész délutánt magáénak követelte a feladat, hogy a Kövekhez
érjünk – életemben első alkalommal láthattam a roppant Gyűrűt. Merlin gyakorta beszélt
róla, és Nimue is sokat hallott varázserejéről, bár azt senki sem tudta, ki emelte a köveket
és mi célból rendezte őket ily hatalmas körbe. Nimue bizonyos volt benne, hogy csakis az
istenek építhettek meg egy ilyen helyet, így egyfolytában imádságokat kántált, mialatt
közeledtünk a magányos szürke monolitok felé, melyek esti árnyéka hosszan és sötéten
nyúlt a kiszikkadt hangásra. Vízelvezető árok vette körül a Köveket, melyek hatalmas
körré egyesültek, rajtuk fejgerenda gyanánt hatalmas, keresztbe fektetett kőtömbökkel,
míg a roppant, durván megvont árkádsor mögött újabb menhirek vettek körül egy
kövekből rakott oltárt. Számtalan egyéb sziklakört lehetett akkoriban találni Britanniában,
némelyiküket jócskán nagyobb átmérővel, ám egyikük sem tetszett ily rejtelmesnek s
magasztosnak. Félelemmel vegyes tisztelet és ámulat uralkodott el rajtunk, ahogy
k ö z e l e d t ü n k .
Isfimue elsorolta bűvigéit, majd közölte velünk, hogy most már biztonságban átkelhetünk
az árkon, így sétálgatni kezdtünk az istenek által emelt görgetegkövek közt. A Köveket
vastagon benőtte a zuzmó, némelyikük megrogyott, sőt ki is dőlt az évek során, míg
másokba római neveket és számokat véstek. Gereint gyakorolta az uralmat a Kövek felett
– a tisztet még Uther alkotta, azt az embert jutalmazva vele, kinek vállán nyugszik a
felelősség, hogy a keleti határt tartsa a szászok ellenében, noha Gereint utódjának, ki e
címet is megörökli, már Aelle visszaűzésének súlyos terhét is magára kellett vennie.
Szégyenünkre szól, mondta Nimue, hogy Aelle itt akart találkozni velünk, ily mélyen
Dumnonia belsejében.
Jó egymérföldnyire délre sűrű erdőség kezdődött, és mi arra használtuk öszvéreinket,
hogy tűzifát hozassunk, melynek segítségével elűzhettük magunk körül a kísérteties
éjszakát. Más tüzek is égtek, alig valamivel a keleti láthatáron túl, ékes bizonyítékaként
annak, hogy a szászok követtek bennünket. Nyugtalanul telt az éjszaka. Tűzifánkból
hatalmas máglyát raktunk, de a táncoló lángok árnyéka a köveken csak még idegesebbé
tett bennünket. Nimue varázsigéivel körbehintette az árkot a biztonságunk érdekében, és
gondoskodása némiképp megnyugtatta embereinket, ám a kipányvázott lovak
egyfolytában nyihogtak, s egész éjjel a földet kaparták lábukkal. Arthur gyanította, hogy a
szász harci kutyák szagát érzik, Nimue viszont bizonyos volt benne, hogy a rég elhunytak
szellemei örvénylenek körülöttünk. Őrszemeink dermedten markolták lándzsáikat, és
kérdőre vontak minden széllökést, ami csak felsóhajtott a Kövek körül sorakozó sírbuckák
felől, ám egyetlen kutya, ártó lélek vagy harcos sem zargatott bennünket, ám közülünk így
is csak kevesen aludtuk ki óráinkat.
Arthur egyáltalán nem aludt. Az éjszaka sötétjében egyszer arra kért, sétáljak vele egyet,
és tettünk egy hosszú kört a nagy sziklatömbök külső kerületén. Sokáig egyetlen szó
nélkül ment, hajadonfőtt a fénylő csillagok sátra alatt. – Egyszer már jártam itt – törte meg
a csendet hirtelen.
– Mikor, uram? – kérdeztem.
– Tíz esztendeje. Talán tizenegy is megvan már. – Vállat vont, mintha az évek száma
nem is lenne számára fontos. – Merlin hozott el ide. – Újra csend hullott közénk, és én
sem erőltettem a beszélgetést, megérezve utolsó szavaiból, hogy ez a hely különleges
szerepet tölt be emlékezetében. Így is volt, mert amint abba hagytuk a járkálást, a szürke
tömbre mutatott, mely oltár gyanánt magasodott a sziklakör szívében. – Itt történt, Derfel,
hogy Merlin ideadta nekem Caledfwlcht.
Letekintettem a kard díszes keresztmintás hüvelyére. – Nemes ajándék, uram –
m o n d t a m .
– És súlyos is, Derfel. Teherként nehezedik rám. – Megbökte karomat, további sétára
ösztökélve. – Azzal a feltétellel adta a kardot, hogy azt teszem, amit ő parancsol nekem,
és én engedelmeskedtem neki. Benoicba mentem, és ott megtanultam Bantől, mik egy
király kötelmei. Megtanultam, hogy egy király épp annyira jó csak, mint a legszegényebb
ember, kit uralma alatt tudhat. Ezt tanultam Bantől.
– Pedig maga Ban nemigen tanulta meg ezt a leckét – szóltam keserűen, '61rra gondolván,
mennyire sutba dobta Ban az embereket, csak hogy Ynys Trebest gazdagítsa.
Arthur elmosolyodott. – Vannak, akik tudnak, de nem aszerint cselekszenek, Derfel. Ban
roppant bölcs ember volt, csak kevéssé gyakorlatias. Nekem mindkettőnek kellene
l e n n e m .
– Hogy király lehess? – mertem feltenni a kérdést, hisz ily vágyak kinyilatkoztatása szöges
ellentétben állt mindennel, amit csak Arthur állított végzetéről.
Ám Arthur nem neheztelt szavaimért. – Hogy uralkodjam – felelte. Újra megtorpant, és
végigpásztázta tekintetével az alvó férfiak köpennyel borított alakjait a kőkor közepénél.
Számomra úgy tűnt, mintha az oltár kőtömbje izzana a holdfényben, bár talán csak
kiélezett képzeletem láttatta így velem. – Merlin megparancsolta, hogy vetkőzzem
meztelenre, és egész éjjel azon a sziklán kellett állnom – folytatta Arthur. – Esőt hozott a
szél, és csípős hideg volt. Varázsigéket kántált, és kinyújtott kezembe adta a kardot, hogy
tartsam magam előtt. Emlékszem, a karom úgy lángolt, akár a tűz, és csak nagy nehezen
gémberedett el, de ő még mindig nem hagyta, hogy leejtsem Caledfwlcht. „Tartsd!”,
kiáltott rám, „Tartsd!”; és én ott álltam, egész testemben reszketve, míg ő egybehívta a
holtak lelkeit, hogy tanúi legyenek ajándékomnak. És ők eljöttek, Derfel, a felsorakozott
halottak, a harcosok üres szemgödörrel és rozsdás vértekben, mind feltámadtak a
túlvilágról, hogy lássák a kardot, melyet nekem adott. – Megrázta a fejét, felidézve
magában az emléket. – Vagy talán csak álmodtam azokat a féreg rágta arcokat. Ifjú
voltam, tudod, és könnyedén befolyásolható, Merlin pedig nagyon is tudja, hogyan
ébresszen félelmet az istenek iránt a tapasztalatlan elmékben. Akkor halálra rémített a
holtak seregével, ám elmondta, hogyan vezessem az embereket, hogyan találjak
alkalmas harcosokat kiknek vezetőre van szüksége, és hogyan vívjam meg csatáimat.
Beszélt nekem a végzetemről, Derfel. – Újra elnémult, s hosszú arca komornak tűnt a
holdfényben. Majd szomorúan elmosolyodott. – Micsoda képtelenség!
Az utolsó két szót oly halkan ejtette, szinte alig hallottam őket – Képtelenség? –
kérdeztem, nem rejtve véka alá rosszallásomat.
– Nekem kell visszaadnom Britanniát a régi isteneknek – mondta Arthur, s hangjával
mintha gúnyt űzött volna a feladatból.
– Fogod is, uram – mondtam.
Vállat vont. – Merlin erős kart akart, mely egy jó karddal küzd – mondta –, de hogy az
istenek mit akarnak, Derfel, azt nemigen tudhatjuk. Ha Britanniát akarják, mi szükségük
lenne rám? Vagy Merlinre? Szükségük van az isteneknek az emberekre egyáltalán? Vagy
nem vagyunk egyebek kutyáknál, kik gazdáinknak csaholunk, mikor azok nem is akarnak
odafigyelni ránk?
– Nem vagyunk kutyák – állítottam. – Az istenek teremtményei vagyunk. Kell, hogy legyen
céljuk velünk.
– Miért kellene? Talán csak arra vagyunk, hogy megnevettessük őket.
– Merlin azt mondja, elvesztettük a kapcsolatot az istenekkel – szóltam csökönyösen.
– Miként Merlin is elveszítette a kapcsolatot velünk – vágta rá Arthur. – Magad láttad,
miként rohant el Durnovariából azon az éjjelen, hogy visszatértetek Ynys Trebesből.
Merlin túlságosan elfoglalt, Derfel. Merlin Britannia Kincseit vadássza, és hogy mi itt
Dumnoniában mit teszünk, nemigen érdekli. Hatalmas királyságot adhatnék Mordrednek,
visszaállíthatnám az igazságot, békét hozhatnék a világra, rávehetném a keresztényeket
és a pogányokat, hogy együtt táncoljanak a holdvilág alatt, és Merlint mindez fikarcnyit se
érdekelné. Merlin csupán arra a pillanatra áhítozik, amikor minden újra visszakerül az
istenekhez, és amikor ez a pillanat eljő, követelni fogja, hogy adjam vissza neki
Caledfwlcht. Ez volt a másik kikötése. Megkaphatom a kardot az Istenektől, mondta, ha
visszaadom, amint neki szüksége lenne rá.
Gúnyos kétkedéssel a hangjában beszélt, mely teljesen felkavart. – Hát te nem hiszel
Merlin álmában? – kérdeztem tőle.
– Hiszem, hogy Merlin a legbölcsebb egész Britanniában – fellelt Arthur komolyan –, és
hogy ő többet tud, mint amennyit mi utána tudni remélhetünk. Azt is tudom, hogy az én
sorsom szétválaszthatatlanul egybefonódott az övével, akárcsak a tiéd, gondolom,
egybefonódott Nimuééval, ugyanakkor hiszem, hogy Merlin születése pillanatától fogva
halálosan unja az egészet, és úgy tesz, miként az istenek is tesznek. Jól szórakozik a mi
kárunkra. Ez pedig azt jelenti, Derfel, hogy abban a pillanatban kell majd visszaadnom
neki Caledfwlcht, amikor épp a legnagyobb szükségem lenne rá.
– Akkor hát mit fogsz tenni?
– Még nem tudom. Semmit. – Láthatóan szórakoztatónak találta a gondolatot, mert
szélesen elmosolyodott, majd vállamra tette a kezét. – Menj és aludj, Derfel. Szükségem
lesz a nyelvedre holnap, és nem akarom, hogy botladozzék a kimerültségtől.
Elhagytam, és valahogy sikerült néhány percnyi álmot lopnom a baljós sziklák Hold
vetette árnyékában, noha mielőtt elaludtam volna, sokáig tűnődtem azon a régi éjszakán,
amikor Merlin megfájdította Arthur karját a kard súlyával, és lelkét végzetének terhével.
Miért választotta Merlin Arthurt, töprengtem, hisz számomra úgy tűnt, Merlin és Arthur
ellentétes egyéniségek. Merlin hitte, hogy a káoszt csakis a rejtelmes erők igába
fogásával lehet legyőzni, míg Arthur minden hitét embereibe vetette. Lehetséges,
gondoltam, hogy Merlin épp azért tanította ki Arthurt az emberek feletti uralomra, hogy ő
szabadon uralhassa a sötét erőket, noha arra is ráébredtem, bár még csak homályosan,
hogy eljöhet egy olyan pillanat, amikor majd választanunk kell közöttük, és én máris előre
rettegtem ettől a pillanattól. Imádkoztam, hogy soha ne jöjjön el. Azután aludtam, míg a
Nap el nem vetette egy, a sziklakörön kívül álló magányos kőpillér árnyékát a Kövek
szívébe, ahol mi, elcsigázott harcosok, a királyság aranyát őriztük.
Vizet ittunk, kenyeret ettünk, majd felcsatoltuk kardjainkat, mielőtt szétterítettük volna az
aranyat a harmattól csillogó fűben az oltárkő mellett. – Mi tartja majd vissza Aelle-t attól,
hogy elvegye aranyunkat és tovább folytassa a háborút? – kérdeztem Arthurt, mialatt a
szászok érkezésére várakoztunk. Aelle, végtére is, korábban kapott már aranyat tőlünk,
és az sem gátolta abban, hogy felégesse Durocobrivist.
Arthur vállat vont. Tartalék vértjét viselte, egy római páncélinget, melyet bemélyedések és
karcolások tarkítottak, a gyakori csatározások nyomai. Egyik fehér köpenye alá húzta fel a
nehéz vértezetet. – Semmi – felelt végül –, hacsak nem az a kevés tisztesség, ami lehet
benne. Ezért is kell neki többet ajánlanunk az aranynál.
– Többet? – kérdeztem, de Arthur nem felelt, mert a hajnalpírral festett keleti égbolt alatt
felbukkantak a szászok. Hosszú vonalat alkottak a látóhatáron, morajló harci dobokkal és
csataalakzatba rendezett lándzsásokkal, noha fegyvereik hegyébe leveleket tűztek, ezzel
jelezve, hogy nem akarnak ártani nekünk. Aelle vezette őket. Ő volt az első abból a két
emberből, kikkel személyesen is találkoztam a Bretwalda címre áhítozók közül. A másik
később jött és még több gondot okozott nekünk, ám akkor Aelle is épp elég volt gondnak.
Magas férfiú volt, lapos, élesen metszett arccal és sötét szemmel, melyek semmit sem
árultak el gondolataiból. Szakálla fekete volt, arcát harcban szerzett sebhelyek borították,
és jobb kezéről két ujja is hiányzott. Fekete köpenyruhát viselt, melyet bőrszíjjal vont
össze derekán; bőrcsizmát; egy vassisakot, melyre bikaszarvakat erősítettek; és
mindezek felett medveprém köpenyt, melyet azonnal levetett magáról, amint a Nap
melege kényelmetlenné tette a hivalkodó ruhadarabot. Harci zászlaja véres bikafőt
ábrázolt, egy lándzsa hegyébe tűzve.
Csapata kétszáz embert számlált, talán kicsivel többet is, és embereinek fele hatalmas
testű harci kutyákat vezetett bőrpórázon. A harcosok mögött asszonyok, gyermekek és
rabszolgák hordája közeledett. Több mint elegen voltak a szászok ahhoz, hogy lebírjanak
bennünket, ám Aelle szavát adta, hogy békében lehetünk, legalábbis addig, míg nem
dönt sorsunkról, és emberei nem is mutatták nyomát ellenségeskedésnek. Vonaluk a
Köveket körbeölelő árkon kívül állt meg, míg Aelle, tanácsadója, tolmácsa és néhány
varázslója társaságában előrelépett, hogy találkozzék Arthurral. A varázslók ganéval
tüskékké merevítették hajzatukat, és rongyos farkasprém köpenyeket viseltek. Ahogy
körbepördülve bűbájaikat ismételgették, a farkasok lába, farka és pofája szinte leugrani
látszott megfestett bőrükről. Üvöltve kántálták varázsigéiket, amint egyre közelebb értek,
semlegesítve minden ártó szándékot, mely csak vezérüket érhette. Nimue mögöttünk
kuporgott, és ellenvarázslatait mormolta.
A két vezér végigmérte egymást. Arthur volt a magasabb, ám Aelle a vaskosabb. Arthur
arca bátran szívélyes volt, míg Aelle-é egyenesen ijesztő. Engesztelhetetlenséget
tükrözött, s olyan férfit mutatott, aki eljött a tengeren túlról, hogy királyságot hasítson ki
magának ebből a különös földből, és elszánta rá magát, hogy birodalmát kegyetlenséggel
és kérlelhetetlen brutalitással igazgassa. – Meg kellene hogy öljelek, Arthur – mondta –,
és máris egy ellenséggel kevesebb lenne hátra.
Varázslói, mezítelenül a molyette irhák alatt, mögéje kuporodtak. Egyikük maréknyi földet
vett a szájába, másikuk a szemét forgatta, míg Nimue lecsupaszította üres szemgödrét,
és így sziszegett feléjük. A küzdelem Nimue és a két varázsló közt magánháborúnak
számított, melyre a két vezér ügyet sem vetett.
– Eljön az idő, Aelle – felelte Arthur –, amikor még találkozhatunk a csatatéren is. De
most békét ajánlok neked. – Magamban arra számítottam, hogy Arthur meghajol Aelle
előtt, ki – Arthurral ellentétben – királynak vallhatta magát, ám Arthur egyenlőként kezelte
a Bretwaldát, s az tiltakozás nélkül fogadta a bánásmódot.
– Miért? – kérdezte Aelle nyersen. Aelle nem élt a szószaporítással, melyet mi britek
olyannyira kedveltünk. Magamban kezdtem felismerni az alapvető különbözőségeket
köztünk és a szászok között. A britek ívekben, csigákban gondolkodtak, amilyeneket
kifinomult ékszereik is mutattak, míg a szászok kéretlen egyszerűségükkel és
vaskosságukkal tüntettek, mely annyira jellemző volt súlyos vert arany láncaikra és tömör
fibuláikra. A britek vajmi ritkán vágtak egyenest a téma közepébe, inkább kerülgetve azt
sejtetésekkel és célzásokkal járták körbe, mindig keresve a helyet az ilyen manőverekre,
míg a szászok minden cicomát tudatosan félresöpörtek. Arthur egyszer kijelentette, hogy
nekem is sajátom ez a szász egyenesség, és azt hiszem, ezt elismerésnek szánta.
Arthur mintha meg sem hallotta volna Aelle kérdését. – Azt hittem, máris miénk a béke.
Hiszen megállapodást kötöttünk, melyet arannyal pecsételtünk meg.
Aelle arca nem árult el szégyenkezést, amiért megszegte a fegyvernyugvást. Csupán
vállat vont, mintha a felrúgott béke semmiség lenne. – Ha az egyik béke kudarcot vall,
miért akarsz másikat venni? – kérdezte.
– Mert összetűzésem támadt Gorfyddyddel – felelte Arthur, magáévá téve a szászok
kéretlen egyszerűségét –, és a segítségedre van szükségem.
Aelle bólintott. – De ha segítek neked elpusztítani Gorfyddydet, csak még erősebbé válsz
általa. Miért tennék ilyet?
– Mert ha nem így teszel, Gorfyddyd elpusztít engem, és akkor ő válik erősebbé.
Aelle felnevetett, megmutatva rothadt fogait. – Mit törődik vele a kutya, hogy két
patkányból melyik döglik meg? – kérdezte.
Ezt én úgy fordítottam hogy mit törődik a kutya azzal, melyik szarvasbikát rántja le. Így
sokkal tapintatosabb lett, és azt is észrevettem, hogy Aelle tolmácsa, egy brit rabszolga,
nem árult el urának.
– Igaz – engedte meg Arthur –, de még a szarvasbikák sem egyenlők. – Aelle tolmácsa
közölte urával, hogy még a patkányok sem egyenlők, és én nem szóltam Arthurnak. – A
legtöbb, amit tehetek, Lord Aelle – folytatta Arthur –, hogy megőrzőm Dumnoniát, majd
Powyst és Siluriát szövetségesemmé teszem. De ha Gorfyddyd győz, egyesíteni fogja
Elmetet, Rhegedet, Powyst, Siluriát és Dumnoniát ellened.
– De akkor Gwentet még mindig a magad oldalán tudhatod – mondta Aelle. Meg kell adni,
gyorsan forgott az esze.
– Igaz, de így tesz majd Gorfyddyd is, ha háborúra kerülne sor a britek és szászok közt.
Aelle felmordult. A jelenlegi helyzet, hogy a britek egymással torzsalkodtak, a lehető
legtöbbet segített neki, ugyanakkor viszont jól tudta, hogy a brit harcok idővel
lecsendesednek. Miután úgy tűnt, Gorfyddyd áll győzelemre, Arthur jelenléte lehetőséget
kínált számára, hogy még tovább nyújtsa ellenségei vívódását. – Akkor hát mit akarsz
tőlem? – kérdezte. Varázslói közben négykézlábra ereszkedve ugrándoztak a fűben,
akárha emberi szöcskék lennének, míg Nimue kavicsokat rendezgetett a földön. A kövek
mintázata megzavarhatta a szászokat, mert apró, rémült kiáltások törtek fel belőlük. Aelle
ügyet sem vetett rájuk.
– Azt akarom, hogy adj Dumnoniának és Gwentnek háromholdnyi békét – felelte Arthur.
– Békét akarsz hát vásárolni? – bömbölte Aelle a szavakat, és még Nimue is felriadt. A
szász kesztyűs kezével seregére mutatott, mely asszonyaikkal, kutyáikkal és
rabszolgáikkal a sekély árkon túl táborozott. – Mihez kezdjen egy sereg a békével? Ezt
mondd meg! Többet ígértem nekik az aranynál. Földet ígértem nekik! Rabszolgákat
ígértem nekik! Wealhas vért ígértem nekik, és te békét kínálsz? – Kiköpött. – Thor
nevére, Arthur, tőlem megkapod a békét, de csak a csontjaidra, és az embereim fogják
egymást váltogatni asszonyodon. Ez az én békém! – Újra kiköpött a gyepre, majd
felnézett rám. – Mondd meg uradnak, kutya – mondta –, hogy embereim fele csak most
érkezett hajón. Nem volt termésük, amit begyűjthettek volna, és nem tudják miből etetni a
családjukat télen. Az aranyat nem lehet megenni. Ha nem vesszük el a földet és a
termést, éhezni fogunk. Mire jó a béke egy éhezőnek?
– Lefordítottam a kirohanást Arthurnak, átugorva a példátlan sertéseket.
Fájdalmas kifejezés suhant át Arthur arcán. Aelle felfigyelt a kifejezésre, a gyengeség
jeleként értelmezte, és megvetése jeléül hátat fordított. – Két óra előnyt kapsz, te féreg –
kiáltott vissza válla felett –, azután üldözőbe veszlek.
– Ratae – mondta Arthur, be sem várva, hogy lefordítsam Aelle fenyegetését.
A szász visszafordult. Nem szólt semmit, csak Arthur arcára meredt. Medvebőr
köpenyének bűze mindent elborított; veríték, trágya és zsír bűzhödt elegye. Várt.
– Ratae – mondta újra Arthur. – Mondd, hogy elfoglalhatja. Mondd, hogy ott megtalál
mindent, amire szüksége lehet. Mondd, hogy a föld, mely hozzá tartozik, az övé lehet.
Ratae volt az erősség, mely Gorfyddyd legkeletibb határait védelmezte a szászok ellen,
és ha Gorfyddyd elveszítette azt a várat, akkor a szászok húsz mérfölddel közelebb
kerültek Powys szívéhez.
Lefordítottam. Beletelt némi időbe, míg Aelle beazonosította Rataét, de végül megértette.
Nem tűnt boldognak, hisz Ratae félelmetes római erődítmény hírében állt, melyet
Gorfyddyd masszív sáncfallal erősített meg.
Arthur elmagyarázta, hogy Gorfyddyd a helyőrség legjobb lándzsásait seregébe
olvasztotta, mellyel Gwent és Dumnonia lerohanására készült. Azt már nem kellett
kifejtenie, hogy Gorfyddyd csakis azért merte megkockáztatni ezt a lépést, mert hite
szerint békét vásárolt Aelle-től, olyan békét, melyre Arthur már képtelen lesz ráígérni.
Arthur felfedte, hogy egy keresztény közösség Rátáéban monostort épített a falakon kívül,
és a testvérek jövés-menésére utat alakítottak ki maguknak a sáncokon át. Az erődítmény
parancsnoka, mint mondta, egyike a ritka keresztényeknek Gorfyddyd táborában, és
áldását adta a szerzetesrend működésére.
– Honnét tudja? – kérdezte tőlem Aelle.
– Mondd meg neki, hogy van egy emberem Rátáéban, aki tudja, hogyan lehet
megközelíteni a monostort, és aki hajlandó készséggel a várba vezetni őket. Mondd meg
neki, hogy emberem cserébe nem kér egyebet, csak az életét. – Most döbbentem csak
rá, hogy embere nem lehet más, mint a titokzatos idegen, akit Hygwydd-del láttam.
Ráeszméltem arra is, hogy jól tudta, fel fogja áldozni Rataét, még mielőtt elhagyta volna
D u r n o v a r i á t .
Aelle többet akart tudni az árulóról, így Arthur elmondta neki, miként fordított hátat a férfi
Powysnak és állt Dumnonia oldalára, bosszút keresvén, amiért felesége elhagyta őt
Gorfyddyd egyik elöljárója kedvéért.
Aelle tanácsadójával tárgyalt, mialatt a két varázsló tovább torzsalkodott Nimuéval.
Egyikük egy emberi lábszárcsontot emelt felé, de Nimue csupán megvetően kiköpött. A
gesztus, úgy tetszett, eldöntötte a varázslók háborúját, mert a két sámán lassan hátrálni
kezdett, mialatt Nimue felegyenesedett és kezével végigszántott haján. Aelle tanácsadója
ezután kicsinyes alkudozásba fogott velünk. Először ragaszkodott hozzá, hogy engedjük
át nekik a harci méneket, ám Arthur valamennyi harci kutyájukat követelte cserébe, míg
végül, a délután közepére, a szászok elfogadták Ratae felajánlását és Arthur aranyát.
Talán ez volt a legnagyobb pénz, amit britonok valaha is fizettek a szászoknak, ám Aelle
ahhoz is ragaszkodott, hogy két túszt vegyen magához, kiket, ígérte, azonnal szabadon
enged, amint Ratae nem bizonyul Gorfyddyd és Arthur által felállított csapdának.
Találomra választotta ki Arthur két harcosát: Balint és Lanvalt.
Aznap éjjel a szászokkal együtt ettünk. Különös érzés volt találkozni ezekkel az
emberekkel, kiket születésem révén testvéreimnek, s talán még vérrokonaimnak is kellett
tekintenem, ám az igazat megvallva visszataszítónak találtam társaságukat. Humoruk
bárdolatlan volt, modoruk esetlen, szőrmébe burkolt testük bűze pedig egyenesen undort
keltő. Némelyikük azon gúnyolódott, hogy királyukra, Aelle-re emlékeztetem, pedig én
nem sok hasonlóságot láttam lapos ábrázatuk és aközött, amilyennek saját arcomat
hittem. Aelle a végén leintette a csúfolkodókat, majd hűvös pillantást vetett rám, mielőtt
utasított volna, hogy hívjam meg Arthur embereit estebédre. Kesztyűs kezünkkel forgattuk
a jókora darabokra felvágott pecsenyét, addig marcangolva a megperzselődött húst, míg
véres leve szakállunkra nem fröccsent. Mi adtunk nekik mézsört, ők megkínáltak áléval.
Részegen többen is összeverekedtek, de senkit sem öltek meg. Aelle, miként Arthur,
megmaradt józannak, noha a Bretwalda két varázslója ocsmányul lerészegedett, és
miután mély álomba zuhant, saját hányadékában fetrengve, Aelle elmondta, hogy
tébolyultak, kik kapcsolatban állnak az istenekkel. Vannak más papjai is, mint mondta, kik
épelméjűek, de csak a holdkórosok voltak birtokában a hatalomnak, melyre a szászoknak
szüksége volt. – Féltünk, hogy magaddal hozod Merlint is – vallotta meg.
– Merlin a maga ura – felelte Arthur –, de ez itt az ő papnője. – Nimue felé intett, ki fél
szemével méregette a szászt.
Aelle furcsa mozdulatot tett, a maga módján próbálva távol tartani magától a gonoszt.
Merlin miatt félte Nimuét, és ezt nem ártott az eszükbe vésni. – De Merlin azért
Britanniában van? – kérdezte Aelle rettegve.
– Egyesek szerint igen – feleltem Arthur nevében –, míg mások szerint nem. Ki tudja?
Talán itt búvik meg valahol a sötétben – biccentettem fejemmel a feketeség felé a tüzek
megvilágította Kövek mögött.
Aelle lándzsája nyelvével élesztette fel egyik őrült varázslóját. A férfi szánalmas hangon
vonyítani kezdett, és Aelle szemmel láthatóan megnyugodott, hogy a hang elűzi a
kártékony szellemeket. A Bretwalda Sansum keresztjét viselte a nyakában, míg emberei
közül sokan Ynys Wydryn súlyos aranyláncait hordták. Később, mikorra a szászok közül
sokan már hangosan hortyogtak, rabszolgáik elmesélték nekünk Durocobrivis elestét, és
miként ejtették foglyul élve Gereint herceget, majd kínozták halálra. Arthur könnyes
szemmel hallgatta őket. Egyikünk sem ismerte túl jól Gereintet, csak annyit tudtunk, hogy
mindig is visszahúzódó, becsvágytól mentes férfiú volt, ki képességei szerint próbálta
visszatartani az egyre erősödő szász erőket. Rabszolgáik közül néhányan könyörögve
kértek, hogy vigyük őket is magunkkal, de mi nem mertük kihívni magunk ellen
vendéglátóink haragját azzal, hogy teljesítjük kérésüket. – Egy nap eljövünk értetek –
ígérte Arthur a rabszolgáknak. – El fogunk jönni.
A szászok másnap délután bontottak tábort. Aelle ragaszkodott hozzá, hogy még egy
teljes éjszakát eltöltsünk a Kövek között, annak bizonyságául, hogy nem fogjuk követni
őket, és seregével együtt magával vitte Balint, Lanvalt, valamint a powysi idegent is.
Nimue, Arthur kérdésére, hogy a szászok vajon betartják-e szavukat, bólintott, és közölte,
hogy megálmodta a szászok szolgálatkészségét s túszaink visszatértét. – Ratae vére
akkor is a mi kezünkön szárad – szóltam baljós hangon.
Összecsomagoltunk és nekikészültünk utazásunknak, mely csak másnap hajnalban
kezdődött meg. Arthurt mindig boldogtalanná tette, ha tétlenségre kárhoztatták, s aznap
este Sagramort és engem kért meg rá, hogy sétáljunk egyet vele a déli erdőségben. Egy
ideig úgy tűnt, céltalanul haladunk előre, ám Arthur végül megállapodott egy hatalmas
tölgy mellett, mely már elszürkült zuzmó szakállt eresztett. – Mocskosnak érzem magam –
szólt végül. – Először nem teljesítettem Benoic felé tett eskümet, most pedig britonok
százainak vérén vettem békét magunknak.
– Benoicot még te sem menthetted volna meg – erősködtem.
– Egy ország, mely inkább fizet költőket lándzsások helyett, megért a pusztulásra –
toldotta meg Sagramor.
– Hogy megmenthettem volna-e vagy sem – mondta Arthur _ az nem számít. Esküt
tettem Bannek, és nem tartottam meg.
– Ha valakinek porig ég a háza, az nem a szomszéd tüzéhez hordja a vizet – mondta
Sagramor. Fekete arca, mely éppoly kérlelhetetlenül kemény volt, mint Aelle-é, valósággal
megigézte a szászokat. Sokan közülük harcoltak is ellene az elmúlt években, és Merlin
által feltámasztott gonosz démonnak hitték, Arthur pedig még tápot is adott félelmeiknek,
kijelentvén, hogy hátrahagyja Sagramort határai védelmére. A valóságban Arthur magával
vitte Sagramort Gwentbe, hiszen minden megbízható emberére szüksége volt, hogy
megküzdjön Gorfyddyddel. – Sehogy sem tarthattad volna be Benoicnak tett esküdet –
ment tovább Sagramor –, az istenek tehát megbocsátanak neked. – Sagramor
markánsan gyakorlatias megközelítéssel élt istenek és emberek dolgában, ez volt egyik
e r ő s s é g e .
– Az istenek megbocsáthatnak – mondta Arthur –, '64e én magam nem. Én most azért
fizettem meg a szászokat, hogy briteket öldössenek. – Még a puszta gondolatba is
beleborzongott. – Múlt éjjel azon kaptam magam, hogy Merlin után vágyakozom – mondta
–, s hogy tudjam, helyesli, amit teszek.
– Úgy tenne – mondtam. Nimue talán helytelenítette mindezt, de Nimue mindig is
másként gondolkodott, mint Merlin. Megértette a szükséget, hogy le kell fizetnünk a
szászokat, ám taszította a gondolat is, hogy britek vérével fizessünk, még ha azok a britek
az ellenségeink oldalán is állottak.
– Pedig hát mit számít, mit gondol Merlin – kiáltott Arthur. – Az se számítana, ha Britannia
minden papja, druidája és bárdja egyetértene velem. Más ember áldását kérni tetteinkre
annyit jelent, hogy levetjük magunkról a felelősséget. Nimuénak van igaza, én leszek
felelős a Rátáéban kiontott minden csepp vérért.
– Mi mást tehettünk volna? – kérdeztem.
– Te ezt nem érted, Derfel – vádolt Arthur keserűen, noha nem engem, hanem
éppenséggel önmagát. – Mindig is tudtam, hogy Aelle az aranyon kívül mást is akar majd.
Hiszen ők szászok! Ők nem békére szomjaznak, hanem földekre! Előre tudtam,
egyébként mi másért hozattam volna ide azt a szerencsétlent Rátáéból? Mielőtt Aelle
még bármit is kért volna, én már készen álltam megadni neki, és vajon hány embernek
kell meghalnia az előrelátásomért? Háromszáznak? És hány asszonyt hajtanak
rabszolgasorba? Kétszázat? Hány gyermeket? Hány családot szakítanak szét? És
mindezt miért? Hogy bizonyítsuk, rátermettebb vezér vagyok Gorfyddydnél? Megér az én
életem ennyi kárba veszett lelket?
– Azok a lelkek – mondtam – tartják meg Mordredet a trónon.
– Egy újabb eskü! – kiáltott keserűen Arthur. – Ez a számtalan eskü, mely bennünket köt!
Esküvel fogadtam Uthernek, hogy megőrzőm a trónt unokájának, esküvel fogadtam, hogy
visszaszerzem Leodegannak Ynys Wyrent. – Hirtelen elhallgatott és Sagramor rémült
arccal tekintett rám, hisz mindketten most először hallottunk az esküről, mely Diwrnach,
Lleyn rettegett ír vezére ellen fordít bennünket. – Mégis, annyi ember közül – szólt Arthur
szerencsétlen hangon – tán én szegem meg legkönnyebben esküm. Megszegtem
Bannek tett eskümet, megszegtem Ceinwynnek tett eskümet. Szegény Ceinwyn! – Ez volt
az első alkalom, hogy nyíltan hallottuk őt sajnálkozni megszegett házassági ígérete felett.
Azt hittük, Guinevere napja oly fényesen ragyogja be Arthur egét, hogy messze
elhomályosítja Ceinwyn sápadt csillagát, pedig úgy tűnt, Powys hercegnője tüskeként
fúródott lelkiismeretébe. Miként mostantól Ratae végzete is. – Talán küldenem kellene
nekik egy figyelmeztetést – mondta.
– És ezzel elveszejtenéd a túszokat? – kérdezte Sagramor.
Arthur a fejét rázta. – Magam kínálkoznék Lanval és Bálin helyére.
Egész idáig ezen gondolkozott. Tudhattam volna. A bűntudat a lelkébe mart, s
kétségbeesetten próbált kiutat találni a lelkiismerete és kötelmei által emelt rengetegből,
akár saját élete árán is. – Merlin jót nevetne most rajtam – mondta.
– Igen – értettem vele egyet –, bizonyára így tenne. – Merlin lelkiismerete, ha birtokolt
ilyet egyáltalán, csupán vezérfonálként szolgált ahhoz, miként gondolkodunk mi,
alacsonyabb rendű emberek, és ösztökeként működött Merlin számára, hogy épp ezzel
ellenkezőleg cselekedjék. Merlin lelkiismerete merő tréfa volt, az istenek
szórakoztatására. Arthuré súlyos teher.
A mohaszőnyegre meredtem a roppant tölgy árnyékában. A nap alkonnyá foszlott, mialatt
Arthur kedélye is melankóliába süppedt. Valóban kísértést érzett rá, hogy feladjon
mindent? Hogy beérje Aelle-t, és saját létét kínálja cserébe Ratae lelkeiért? Úgy
gondolom, igen, ám ekkor becsvágyának csalárd logikája felülkerekedett
kétségbeesésén, miként az ár is elöntötte Ynys Trebes szomorú homokpadjait. – Száz
esztendeje – mondta lassan –, béke honolt ebben az országban. Igazság. Bárki abban a
boldog tudatban művelhette földjét, hogy unokája felcseperedve örökli majd tisztét. Ám
azok az unokák mostanra halottak, legyilkolták őket a szászok, vagy éppen saját vérük.
Ha nem teszünk semmit, a káosz tovább fog terebélyesedni, míg végül nem marad meg
semmi, csak a szászok kapzsisága és varázslóik tébolya. Ha Gorfyddyd győz, megfosztja
Dumnoniát gazdagságától, ám ha én győzök, testvérként ölelem magamhoz Powyst.
Gyűlölöm, hogy ezt kell tennünk, de csak ennek révén állíthatjuk vissza az ország békéjét.
– Végigmért mindkettőnket. – Valamennyien Mithras hitét valljuk – mondta –, így hát
legyetek tanúi hozzá szóló eskümnek. – Kivárt. Bármennyire is meggyűlölte az
esküvéseket és a nyomában járó kötelmeket, Aelle-lel történt találkozója után mégis egy
újabb eskü súlyával akarta terhelni vállát. – Keress nekem egy követ, Derfel –
p a r a n c s o l t a .
Kirugdostam egy követ az erdei talajból és lesöpörtem róla a földet, majd Arthur
utasítására Aelle nevét karcoltam a kőbe késem hegyével. Arthur saját késével mély
lyukat vágott a tölgyfa lábába, majd felegyenesedett. – Esküszöm rá – mondta –, ha
túlélem a csatát Gorfyddyddel, bosszút veszek az ártatlan lelkekért, kiket magam ítéltem
halálra. Megölöm Aelle-t. Elpusztítom őt és embereit. A hollókkal zabáltatom fel a
húsukat, vagyonukat Ratae gyermekeinek juttatom. Ti vagytok tanúim, és ha kudarcot
vallanék, mindkettőtöket felszabadítalak a szolgálat alól, mellyel nékem tartoztok. – A
lyukba ejtette a követ, majd mindhárman földdel tapasztottuk be a rést. – Az istenek
bocsássanak meg nekem – mondta Arthur – a halálokért, melyeket okoztam.
Azután mentünk, hogy még többet okozzunk.
Coriniumon keresztül utaztunk Gwentbe. Ailleann még mindig itt élt, és Arthur
meglátogatta fiait, bár anyjukat nem fogadta, nehogy a találkozásukat illető szóbeszédek
Guinevere-t bánthassák, bár általam azért ajándékot küldött Ailleann-nak. Egykori ágyasa
kedvesen fogadott, de csak a vállát vonta, mikor látta Arthur ajándékát, egy apró
zománcozott melltűt, mely egy nyúlhoz igencsak hasonló állatot ábrázolt, csak rövidebb
fülekkel és lábakkal. Az ékszer Sansum kegyhelyének kincsei közül származott, ámbár
Arthur kínos pontossággal számolta le ellenértékét saját erszényéből. – Azt kívánja,
bárcsak különb ajándékkal is kedveskedhetne neked – adtam át Arthur üzenetét –, de
sajna, ez idő szerint legszebb ékszereinket is a szászoknak kell átengednünk.
– Voltak idők – szólt az asszony keserűen –, mikor ajándékai szeretetéből, s nem
bűntudatából fakadtak. – Ailleann még mindig gyönyörű teremtés volt, bár haját már
megérintette a korai ősz, és szemét lemondás felhősítette el. Hosszú, kék gyapjúszövet
ruhát viselt, haját két fonatban a füle fölé tűzte. Hosszasan tanulmányozta a különös,
zománcba vont állatot. – Vajon mi lehet ez? – kérdezte tőlem. – Nyúl biztosan nem. Talán
m a c s k a ?
– Sagramor szerint tengeri nyúlnak nevezik. Kappadokhiában látott ilyeneket, bármerre is
legyen az.
– Nem szabad mindent elhinni, amit Sagramor mesél – korholt Ailleann gyengéden, amint
feltűzte az apró fibulát ruhájára. – Egy királynőnek sem lehet nálam több ékszere – fűzte
hozzá, mialatt kivezetett római házának kis belső udvarára –, mégis megmaradtam
r a b s z o l g á n a k .
– Arthur nem szabadított fel? – kérdeztem döbbenten.
– Aggódik, hogy visszaköltöznék Armoricába. Vagy Írországba, és magammal vinném az
ikreket is. – Vállat vont. – Azon a napon, hogy a fiúk elérik a kort, Arthur nekem
ajándékozza a szabadságot, és tudod mit fogok akkor tenni? Itt fogok élni, ahol eddig is. –
A szék felé intett, mely a szőlőlugas árnyékában húzódott meg. – Idősebbnek tűnsz –
mondta, mialatt a szalmaszínű bort kitöltötte a fűzfafonatos flaskából. – Hallom, Lunete
elhagyott – toldotta meg, amint átadta nekem a teli ivótülköt.
– Elhagytuk egymást, úgy gondolom.
– Hallom, ízisz papnőjévé emelkedett – folytatta Ailleann unvorosan. – Sok hír érkezik ide
Durnovariából, de felét el sem merem hinni.
– Mint például? – kérdeztem.
– Ha nem tudsz ezekről, Derfel, legjobb lesz, ha meghagylak tudatlanságodban. –
Kortyolt egyet italából, és fintorogva nyugtázta savanykás ízét. – Miként Arthurt is. Ő soha
nem akarja meghallani a rossz híreket, csakis a jókat. Ő még azt is elhiszi, hogy van
csipetnyi jóság az ikrekben.
Megdöbbentett, hogy anyát így halljak beszélni saját gyermekeiről. – Bizonyos vagyok
benne, hogy így is igaz – mondtam.
Derűs arckifejezéssel fordult felém. – A fiúk fikarcnyit sem jobbak, Derfel, mint mindig is
voltak, és sohasem voltak jók. Neheztelnek atyjukra. Úgy gondolják, hercegeknek kellene
lenniük, és eszerint is viselkednek. Nincs a városban az a viszály, melyet ne ők
szítanának vagy bátorítanának, és ha próbálom visszafogni őket, szajhának neveznek. –
Elmorzsálta a kenyér egy darabkáját, és az ólálkodó fecskéknek vetette. Egy szolgáló
söprögetett az udvar távoli végében ágakból font seprűjével, míg Ailleann nem utasította,
hogy hagyjon bennünket kettesben. Azután a közelgő háborúról kezdett faggatni, én
pedig megtettem mindent, hogy magamba fojtsam borúlátásomat. – Nem vihetnétek
magatokkal Amhart és Loholtot is? – kérdezte Ailleann egy idő után. – Talán jók lennének
k a t o n á n a k .
– Kétlem, hogy atyjuk elég idősnek gondolná őket ehhez – feleltem.
– Ha gondol rájuk bárhogyan is. Pénzt, azt küld nekik. Bárcsak ne tenné! – Ujjával
érintette új melltűjét. – A város keresztényei szerint Arthur kárhozatra van ítélve.
– Még nem, úrnőm.
Elmosolyodott. – Még hosszú ideig nem, Derfel. Az emberek mélyen alábecsülik Arthurt.
Látják jóságát, hallják kedvességét, figyelik beszédét az igazságról, és közben egyikük
sem tudja, még te sem, hogy mi lángol benne.
– És mi lenne az?
– Becsvágy – válaszolt színtelenül, majd egy hosszú pillanatig elmélázott. – Az ő lelke –
folytatta – olyan szekér, melyet két ló von előre, a becsvágy és a lelkiismeret, de annyit
megmondok neked, Derfel, hogy a becsvágy paripáját kötötte a jobb oldali hámba, és így
az mindig erősebben húz a másiknál. És rátermett, mennyire rátermett. – Szomorúan
mosolygott. – Csak figyeld őt, Derfel, amikor úgy tűnik, lebírja a sors, amikor minden a
legsötétebb, és meg fogsz lepődni. Korábban is láttam már ezt. Győzni fog, ám azután a
lelkiismeret lova inát szakítva megfeszíti minden erejét, és Arthur elköveti az öreg hibát,
hogy megbocsát ellenségeinek.
– És ez rossz?
– Ez nem jóság vagy rosszaság kérdése, Derfel, hanem a gyakorlatiasságé. Mi, írek,
egyvalamit belevéstünk az eszünkbe: egy ellenség, akinek megbocsátunk, olyan ellenség,
akit újra meg újra le kell győznünk. Arthur keveri az erkölcsöt a hatalommal, és csak
tovább ront az elegyen azzal, hogy meggyőződéssel hiszi, minden ember örökletesen
hajlamos a jóra, még a leghitványabb ember is, és ez az, figyelj szavamra, amiért soha
nem tud majd békét teremteni. Békére áhítozik, békéről beszél, ám éppen lelke a
biztosíték rá, hogy mindig lesznek ellenségei. Hacsak Guinevere meg nem keményíti a
szívét. És talán neki sikerül is. Tudod, kire emlékeztet engem?
– Azt sem tudtam, hogy találkoztatok – mondtam.
– Azzal a személlyel sem találkoztam, akire emlékeztet, de odafigyelek a dolgokra, és
Arthurt nagyon is jól ismerem. Számomra Guinevere olyannak tűnik, mint Arthur
édesanyja: nagyon gyönyörű és nagyon erős, s gyanítom, férje mindent megtesz, csak
hogy a kedvébe járjon.
– Akár a lelkiismerete árán is?
Ailleann jót mosolygott a kérdésen. – Neked tudnod kellene, Derfel, hogy vannak
asszonyok, akik mértéken felül követelnek a férfiaktól. Minél többet fizet a férfi, annál
nagyobb az asszony értéke, és gyanítom, hogy Guinevere az a fajta hölgy, ki jócskán
magasra értékeli magát. És így is kell tennie. Valamennyiünknek így kellene tennie. –
Szomorúan ejtette az utolsó szavakat, majd felemelkedett a székből. – Add át neki
szeretetem – mondta, mialatt végigkísért a házon –, és mondd meg neki, hogy vigye el a
fiait a háborúba.
Arthur persze nem teljesítette a kérést. – Adjunk nekik még egy évet – mondta nekem
másnap reggel, mialatt kimasíroztunk a városból. Együtt ebédelt a fiaival, és kisebb
ajándékokat is adott nekik, de mindannyian felfigyeltünk a rosszindulatú mogorvaságra,
mellyel Amhar és Loholt atyja figyelmét fogadta. Arthur maga is észrevette, ezért is volt
oly természetellenesen szófukar aznap, hogy nyugat felé meneteltünk. – A férjezetlen
anyáktól született gyermekeknek – mondta hosszú szünet után – jókora darabok
hiányoznak a lelkűkből.
– És a te lelked, uram? – kérdeztem.
– Foltozgatom, Derfel, minden egyes reggel, darabról darabra. – Felsóhajtott. – Időt
kellene szakítanom Amharra és Loholtra de csak az istenek a megmondhatói, hol találok
erre időt, hiszen négy vagy öt hónap múlva ismét apa leszek. Ha megérem – tette hozzá
k o m o r a n .
Lunetének tehát igaza volt: Guinevere teherbe esett. – Örvendezek neki, uram –
mondtam, noha Lunete megjegyzését forgattam a fejemben, hogy mennyire boldogtalan
volt Guinevere, értesülvén a hírről.
– Örvendezem magam is! – nevetett fel, s komor kedélye hirtelen semmivé foszlott. –
Örvendezem, már csak Guinevere miatt is. Jót fog tenni neki, és tíz esztendő elteltével,
Derfel, Mordred elfoglalhatja trónját, mi pedig, Guinevere és én, kereshetünk egy csendes
zugot, ahol gyermekeinket és disznóinkat gondozhatjuk! Akkor leszek csak felhőtlenül
boldog. Betanítom Llamreit, miként húzzon szekeret, Excaliburt pedig ösztökének fogom
használni igavonó ökreimhez.
Próbáltam elképzelni Guinevere-t mint takaros vidéki asszonyt, sőt jómódú vidéki
asszonyt, ám valamiért nem tudtam magam elé varázsolni a képet.
Coriniumból Glevumba mentünk, majd átkeltünk a Severnen, és végigmeneteltünk Gwent
hátországán. Pompás látványosságot kínáltunk, hiszem Arthur szándékoltan kivont
lobogók alatt lovagolt, és katonáit teljes harci vértezetbe öltöztette. Azért haladtunk ebben
a fenséges modorban, mert megjelenésünkkel is új magabiztosságot akartunk plántálni a
helybéliek szívébe. Mert épp az hiányzott belőlük leginkább. Mindenki Gorfyddydet
feltételezte győztesnek, és bármennyire is zajlott az aratás, a vidék komor hangulatba
süppedt. Elhaladtunk egy gabonaszérű mellett, ahol egy kántor Éssylt panaszdalát
énekelte a szokványos vidám nóták helyett, melyek ütemet adtak a cséphadaróknak. Arra
is felfigyeltünk, mennyire megcsupaszították a villákat, házakat és kunyhókat minden
értéktől. A javakat elrejtették, valószínűleg elásták, hogy Gorfyddyd portyázó harcosai ne
foszthassák ki a lakosságot. – A vakondok újra meggazdagodnak – szólt Arthur keserűen.
Egyedül Arthur nem lovagolt legszebb vértezetében. – Morfansen van a pikkelyes páncél
– felelte, mikor megkérdeztem, mért tartalék láncingét viseli. Morfans volt az a rút katona,
aki összebarátkozott velem az ünnepségen, mely Arthur Caer Cadarnbe történő érkeztét
követte, oly sok esztendővel ezelőtt.
– Morfans? – kérdeztem elképedten. – Mivel érdemelt ki ekkora ajándékot?
– Nem ajándék, Derfel, csupán kölcsön. Morfans a múlt hét minden napján abban a
páncélban lovagolt közel Gorfyddyd embereihez. Azt hiszik, máris odaérkeztem, és ez
talán némi késlekedésre bírja őket. Eddig, legalábbis, nem érkezett hír támadásról.
Nevetnem kellett, amint elképzeltem Morfans rút ábrázatát Arthur míves sisakjának
pofalemezei mögé rejtve, és az átejtés valószínűleg fényesen be is vált, mert amikor
Magnis római erődjében csatlakoztunk Tewdric királyhoz, az ellenség még mindig nem
merészkedett ki erősségéből, a powysi hegyek közül.
Tewdric, pompás római vértezetében, szinte öregember benyomását keltette. Haja
megőszült, és volt valami görnyedtség a testtartásában, melynek még nyomát sem
mutatta, mikor legutoljára láttam. Az Aelle-lel kapcsolatos híreket egyetlen morgással
nyugtázta, majd erőtlen kísérletet tett a szívélyesség látszatának felélesztésére. – Jó
hírek – szólt kurtán, megdörzsölve szemét –, bár az istenek a tanúim, Gorfyddydnek
aligha lenne szüksége a szászok segítségére, hogy legyőzzön bennünket. Feleslegben
állnak emberei.
A római erődítmény valósággal forrongott. Fegyverkovácsok edzették a lándzsahegyeket,
és mérföldekre minden nyeshető fát megfosztottak alkalmas ágaitól. A frissen aratott
gabonával teli szekerek óránként érkeztek, és a pékek kemencéi éppoly tüzesen izzottak,
akár a kovácsoké, s így a cölöpfalakra lassan áthatolhatatlan füstköd ereszkedett. Ám a
betakarítás maga nem csillapította a gyülekező hadsereg éhét. A legtöbb lándzsás a
falakon kívül táborozott, némelykor mérföldnyi távolságban, így a keményre sütött cipók
és a szárított bab felosztását mindig elkeseredett vita övezte. Más csapatok amiatt
panaszkodtak, hogy ivóvizüket bemocskolja a fentebb táborozok latrinája. Betegség,
éhség és szökés tizedelte a sorokat, annak ékes bizonyítékául, hogy eleddig sem
Tewdric, sem Arthur nem szembesült a problémákkal, melyet egy ekkora had kézben
tartása felvetett. – Ha nekünk ily nehézségeink vannak – szólt Arthur derűlátóan –,
képzeljük Gorfyddyd gondjait.
– Inkább kívánom magamnak az ő gondját, mint az enyémet – jegyezte meg Tewdric
b o r ú s a n .
Lándzsásaim, még mindig Galahad vezetésére bízva, Magnistól nyolcmérföldnyire
északra táboroztak, ahol Agricola, Tewdric parancsnoka tartotta figyelő tekintetét a
hegyeken, melyek Gwent és Powys határvonalát jelezték. Szinte szívfacsaró boldogságot
éreztem, hogy újra láthatom farkasfarokkal ékes sisakjukat. A vidék világvége hangulata
után valóságos felüdülés volt olyan emberekkel találkozni, kiket sohasem lehetett
legyőzni. Nimue elkísért utamon, embereim pedig karéjba fogták, hogy egyenként
megérinthesse lándzsahegyeiket és kardpengéiket, átplántálva azokba erejét.
Felfigyeltem rá, hogy még a keresztények is áhítottak a pogány érintést. Nimue Merlin
ügynökeként járt-kelt, s miután tudták, hogy elszabadult a Holtak Szigetéről, majd akkora
erőt tulajdonítottak neki, mint mesterének.
Agricola egy sátor belsejében fogadott – ez volt az első ilyen építmény, amit láttam.
Csodálatos egy szerkezetnek tűnt, a középső tartóoszloppal, mely a négy sarkán
leszegezett vászontetőt fenntartotta. A Nap anyagon keresztülszüremlő fénye furcsán
sárgás színbe borította Agricola kurtára nyírt ősz haját. Római vértezetét viselte, és egy
asztal mellett ült, melyen pergamendarabok hevertek. Zordan kemény férfiú volt,
üdvözlése is félvállról odavetett, noha megtoldotta azt egy mentegetőzéssel is, emberei
viselkedése miatt. – Magabiztosak. Miként az ellenség is az, csakhogy ők sokkalta többen
azok, mint mi. – Hangja komoran csendült.
– Hányan vannak? – kérdeztem.
Agricolát láthatóan sértette nyerseségem, pedig már nem voltam az az éretlen fiúcska,
mint akkor, amikor először láthattam Gwent hadurát. Magam is úrrá emelkedtem, férfiak
parancsolójává, és jogom volt tudni, milyen esélyekkel indulnak embereim a harcba. Vagy
talán nem is kéretlen egyszerűségem ingerelte Agricolát, de sokkal inkább az, hogy nem
akart emlékezni ellenségünk számbeli fölényére. Akárhogy is, végül megadta a választ. –
Kémeink szerint – mondta – Powys hatszáz lándzsát gyűjtött össze saját földjéről.
Gundleus újabb kétszázötvenet hozott magával Siluriából, vagy tán ennél is többet. Elmeti
Ganval kétszáz emberét küldte el, és csak az istenek tudják, mennyi gazdátlan harcos állt
önként Gorfyddyd zászlaja alá, hogy részesüljön a zsákmányból. – A gazdátlan harcosok
gazemberek, szökevények, gyilkosok és vademberek voltak, kiket mindig a fosztogatás
reménye vonzott a harcba. Az ilyenek nem veszthettek semmit, viszont mindent
megnyerhettek. Kétlem, hogy sokukat tudhattuk volna a mi oldalunkon, s nemcsak mert
eredendően vesztesnek tartottak bennünket, de azért is, mert mind Tewdric, mind Arthur
kimondhatatlan ellenérzéssel viseltettek e zabolátlan teremtmények iránt. Épp ezért
különös, hogy Arthur legjobb lovasai közül sokan valaha maguk is ilyen emberek voltak. A
Sagramorhoz hasonló harcosok egykor Róma seregében szolgáltak míg szét nem
bomlasztották azt az Itáliára törő barbárok, és mi sem tanúskodhat ékesebben Arthur
ifjúkori géniusza mellett mint hogy hámjába fogta ezeket a gazdátlan zsoldosokat.
– Van még más is – folytatta Agricola baljóslatúan. – Cornovia királysága is elküldte
embereit, és épp tegnap hallottuk, hogy Demetiai Oengus mac Airem is elhozta fekete
pajzsos írjeit; talán jó százan lehetnek? És egy másik jelentés szerint Gwynedd emberei
is csatlakoznak Gorfyddydhez.
– A gyülevészhad? – kérdeztem.
Agricola megvonta vállát. – Öt-hatszáz ember? Talán ezer is. De ők nem jönnek, míg
vége nincs az aratásnak.
Kezdtem kívánni, bárcsak ne kérdeztem volna. – És a mi számunk, uram?
– Most, hogy Arthur is megérkezett... – Itt hosszú szünetet tartott. – Hétszáz lándzsa.
Nem szóltam semmit. Nem csoda, gondoltam magamban, hogy Gwent és Dumnonia
emberei elásták kincseiket és arról pusmogtak, hogy Arthurnak el kellene hagynia
Britanniát. Valóságos hordával kellett farkasszemet néznünk.
– Hálás lennék érte – szólt Agricola epésen, mintha a hála teljességgel idegen lenne
gondolkodásmódjától –, ha nem szellőztetnéd mindenfelé a számokat. Épp elegen
szöknek át enélkül is. Egyre többen lesznek, és talán mi is nekikezdhetnénk megásni
saját sírunkat.
– Az én embereim nem szöknek – szögeztem le.
– Nem – engedte meg –, még nem. – Felállt és leemelte rövid római kardját, amit függni
hagyott a sátor tartórúdján, majd megtámaszkodott a sátor ajtajában, honnét gyűlölködő
pillantást vetett az ellenséges hegyekre. – Az emberek azt mondják, Merlin barátja vagy.
– Igen, uram.
– Eljön?
– Nem tudom, uram.
Agricola felmordult. – Imádkozom, hogy eljöjjön. Valakinek értelmet kellene vernie ebbe a
seregbe. Valamennyi parancsnokot Magnisba hívták ma estére. Haditanácsba. –
Keserűen szólt, mint aki máris tudja, hogy egy ilyen tanács inkább szít széthúzást, mint
kovácsol egységet. – Légy ott napnyugtakor.
Galahad velem tartott. Nimue embereimmel maradt, hihetetlen magabiztosságot árasztva
jelenlétével, és én örültem is neki, hogy nem kísért el, mert a tanácsot Gwenti Conrad
püspök imádsága nyitotta meg, ki szemmel láthatóan magáévá téve országa
belenyugvását a kudarcba, ezért imádkozott istenéhez, hogy adjon nekünk erőt
szembenézni a hatalmas ellenségünkkel. Galahad, kezét a keresztények imádkozó
pózába tartva együtt mormolt a püspökkel, míg mi, pogányok '61zon zsörtölődtünk,. hogy
nem erőért kellene könyörögnünk, hanem győzelemért. Azt kívántam, bárcsak néhány
druida is lenne közöttünk, ám Tewdric, keresztény lévén, egyetlen ilyent sem alkalmazott,
míg Balise, a vénember, ki Mordred királlyá kiáltásakor megjelent, az első télen meghalt,
melyet én Benoicban töltöttem. Agricola jogosan reménykedett Merlin eljövetelében, hisz
egy druidák nélküli sereg előnyt adott ellenlábasának.
Negyven-ötven férfi gyűlt a tanácsba, valamennyien törzsfők és vezérek. Magnis
fürdőházának csupasz kőépületében találkoztunk, mely a szememben nagyban
hasonlított Ynys Wydryn templomára. Tewdric király, Arthur, Agricola és Tewdric fia,
Meurig herceg foglalt helyet a kőemelvényen elhelyezett asztal körül. Meurig időközben
sápadt, vézna teremtménnyé cseperedett, és rendkívül esetlenül festett rosszul illeszkedő
római vértezetében. Épp csak hogy elég idős volt a harchoz, ám most, a nyugtalanság
levegőjét árasztva, aligha tetszett alkalmasnak a feladatra. Egyfolytában pislogott, mintha
csak most jött volna a napfényről egy nagyon sötét helyiségbe, és megállás nélkül a
nehéz aranykereszttel babrált, melyet a nyakában viselt. A vezérek közül egyedül Arthur
nem viselt harci vértezetet, viszont meglehetősen higgadtnak tűnt vidéki öltözetében.
A harcosok hangosan éljeneztek és lándzsájuk boldogabbik végével ütötték a kőpadlót,
amikor Tewdric király bejelentette, hogy a szászok visszavonultak keleti határainkról, ám
aznap este hosszú időre ez volt az utolsó üdvrivalgás, mert ezután Agricola emelkedett
szólásra, és kéretlen egyenességgel ecsetelni kezdte az erőviszonyokat. Nem sorolta
ugyan fel az ellenség kisebb katonai egységeit, ám ezek nélkül is mindenki előtt világossá
lett, hogy Gorfyddyd serege legalább kétszeresen felülmúlja a mienket. – Akkor nekünk
kétszer olyan gyorsan kell ölnünk – kiáltotta be Morfans a hátsó sorokból. Mostanra
visszajuttatta Arthurnak a Pikkelypáncélt, váltig esküdözve, hogy csakis egy született hős
képes elviselni ennyi fémet a testén, és még harcolni is közben. Agricola ügyet sem vetett
a közbeszólásra, ehelyett hozzáfűzte, hogy az aratásnak egy héten belül meg kell lennie,
és azután Gwent gyülevészhadai is erősíteni fogják sorainkat. Senkin sem átszőtt, hogy
különösebb örömére szolgálna a hír.
Tewdric király felvetette, hogy Magnis falai alatt kellene megküzdenünk Gorfyddyddel. –
Adjatok egy hetet – mondta – és én az új termésből úgy feltöltöm ezt az erősséget, hogy
Gorfyddyd soha ki nem űz innen bennünket. Harcoljunk itt – intett a csarnok kapuján túl
elterülő sötétség felé –, s ha a csata rosszra fordulna, ide bármikor visszavonulhatunk, és
hagyhatjuk, hogy Gorfyddyd a cölöpsáncon csorbítsa ki lándzsáit. – Ez volt a harcnak az
a módja, melyet Tewdric mindenekfelett szeretett és régen tökélyre vitt: az elhúzódó
ostrom, hol hasznát vehette a rég halott római mérnökök tudásának, hogy azzal induljon
harcba lándzsák és kardok ellen. Az egyetértés moraja hullámzott végig a termen, és a
moraj csak tovább erősödött, amikor Tewdric bejelentette, hogy Aelle minden
valószínűség szerint Ratae megtámadását forgatja a fejében.
– Tartsuk itt Gorfyddydet – mondta egy ember –, és ő vissza fog rohanni északra, amint
hírét veszi, hogy Aelle a hátsó ajtón kopogtat.
– Aelle nem fogja megvívni az én harcomat – szólalt meg Arthur első ízben, és a csarnok
elcsendesedett. Arthurt láthatóan zavarba hozta, hogy ily határozottsággal szólalt fel.
Mosolyogva kérte Tewdric király bocsánatát, majd megkérdezte, hogy egészen pontosan
hol gyülekeznek az ellenséges erők. Arthur természetesen tudta a választ, és csak azért
kérdezett rá, hogy mi többiek is meghallhassuk.
Agricola felelt Tewdric nevében. – Előőrsük Coel's Hill és Caer Lud közt jár – mondta –,
míg a derékhad Branogeniumnál gyülekezik. Sokan vannak még úton Caer Sws felől.
A nevek nekünk nem sokat mondtak, ám Arthur szemmel láthatóan tisztában volt a
pontok elhelyezkedésével. – Tehát ők uralják a hegyeket közöttük és Branogenium
k ö z ö t t ?
– Minden hágót – erősítette meg Agricola –, és minden hegytetőt.
– Hányan lehetnek a Lugg Vale-ben? – kérdezte Arthur.
– Legkevesebben kétszázan, a legjobb lándzsásaikból. Ők sem ostobák, uram – toldotta
meg Agricola fanyarul.
Arthur felemelkedett. Messze a tanács fölé emelkedett, s könnyedén uralma alá hajtotta a
különálló csoportokból összeálló tömeget. Elmosolyodott. – Ezt leginkább a keresztények
érthetik meg – szólt, finoman hízelegve azoknak, kik legvalószínűbben ellent mondhattak
neki. – Képzeljünk el egy keresztet. Itt fekszik Magnis, a kereszt lábánál. A kereszt
tengelye a római út, mely északnak tart Magnistól Branogenium felé, míg a keresztlécet
azok a hegyek alkotják, melyet az út elé tornyosulnak. Coel's Hill található a kereszt bal
szélén, Caer Lud a jobbon, míg a Lugg Vale épp a kereszt középpontjában áll. A völgy az,
ahol az út és a folyó áthalad a hegyeken.
Kilépett az asztal mögül és felült a lapjára, hogy közelebb kerüljön hozzánk. – Szeretném,
ha meggondolnátok valamit – mondta. A falikarokban lobogó fáklyák fénye árnyékokat
vetett hosszú arcára, ám szeme fénylett s hangja határozottan csengett. – Mindenki tudja,
hogy nekünk kell veszíteni ebben a csatában – mondta. – Túlerőben vannak. Itt
várakozunk, hogy Gorfyddyd megtámadhasson bennünket. Itt várakozunk, miközben
sokunknak inába száll a bátorsága, és elpártol tőlünk. Mások betegségbe esnek. És
valamennyien tisztában vagyunk vele, mekkora sereg gyülekezik Branogenium körül, és
próbáljuk nem elképzelni, hogy lebírják pajzsfalainkat és egyszerre három oldalról törnek
ránk. De gondolkodjunk az ellenség fejével is! Ők is várakoznak, ám ezalatt egyre
erősebbek lesznek! Embereik érkeznek Cornoviából, Elmetből, Demetiából, Gwyneddből.
Föld nélküli emberek gyülekeznek, hogy földet szerezzenek; gazdátlan harcosok akarják
részüket a zsákmányból. Tudják jól, hogy győzni fognak, és tudják, hogy mi úgy
várakozunk itt, akár a csapdába esett egér a macskák közt.
Újra elmosolyodott, majd felállt. – Csakhogy mi nem vagyunk egerek. Magunk mellett
tudhatjuk a legnagyobb harcosokat, kik valaha is lándzsát hordoztak. Bajnokaink vannak!
– Éljenzés harsant. – Megölhetjük a macskákat! És azt is tudjuk, miként nyúzzuk meg
őket! Csakhogy... – Az utolsó szó a harcosok torkára forrasztotta a feltörni készülő
éljenzést. – Csakhogy – folytatta Arthur –, nem tehetjük ezt meg, ha itt várjuk be, hogy
ránk vessék magukat. Itt várunk Magnis falai mögött, és mi fog történni? Az ellenség
körülzár bennünket. Otthonaink, asszonyaink, gyermekeink, földünk, állataink és új
termésünk mind az övék lesz, s valamennyien csapdába esett egerekké válunk. Nekünk
kell támadnunk, méghozzá hamarosan.
Agricola kivárta, míg a dumnoniaiak éljenzése elhal. – Támadni, de hol? – kérdezte
k e s e r ű e n .
– Ahol a legkevésbé számítanak rá, a legerősebb helyen. A Lugg völgyében. Egyenesen
a kereszt közepében! Egyenest a szívükbe! – Feltartotta kezét, hogy elejét vegye az
üdvrivalgásnak. – A völgy rendkívül keskeny – mondta –, itt nem lehet körülzárni a
pajzsvonalat. Az út a völgytől északra szeli keresztül a folyót. – Összeráncolta homlokát,
mialatt próbált visszaemlékezni a helyre, melyet mindössze egyszer látott életében, ám
Arthur magáénak vallhatta a nagy harcosok emlékezetét, és elég volt neki ez az egy
alkalom is. – Embereket kell majd vezényelnünk a nyugati dombokra, hogy íjászaik
nehogy nyílzáport zúdítsanak a nyakunkba, de ha egyszer a völgybe érünk, esküszöm,
még az istenek se mozdíthatnak el onnét.
Agricola ellenvetéssel élt. – Megtarthatjuk állásainkat – engedte meg –, de hogyan
törhetünk ki onnét? Kétszáz lándzsásuk táborozik ott, talán több is, de még száz ember is
elég lenne ahhoz, hogy egész napra megtartsa azt a völgyet. Mire átverekednénk
magunkat a völgy túlsó végébe, Gorfyddyd egész hordáját odahozhatná Branogeniumból.
Ami még rosszabb, a fekete pajzsos írek, kik a Coel's Hillen állomásoznak, bármikor
lezúdulhatnak a dombról, és a hátunkba kerülhetnek. Talán nem mozdíthatnának, uram,
de ott ölnének le bennünket mind egy szálig.
– Az írek a Coel's Hillen mit sem számítanak – felelt Arthur könnyedén. Izgatottságában
képtelen volt egy helyütt megmaradni: fel s alá sétált az emelvényen, hol magyarázva, hol
hízelegve. – Könyörgöm, gondolkodjatok azon, urak – intézte szavait közvetlenül
Tewdrichez –, mi történik, ha itt maradunk. Az ellenség eljön, mi visszavonulunk az
áthatolhatatlan falak mögé, ők pedig kifosztják földjeinket. A tél közepén még életben
lehetünk, ám rajtunk kívül ki marad életben Gwent és Dumnonia földjén? Senki. Azok a
hegyek, délre Branogeniumtól, Gorfyddyd falai. Ha áttörünk a falain, harcra kényszerítjük,
és ha harcba bocsátkozik Lugg Vale-ben, legyőzött ember.
– Az a kétszáz ember Lugg Vale-ben gond nélkül megállít bennünket – erősködött
A g r i c o l a .
– Úgy tűnnek majd el, akár a köd! – jelentette ki Arthur magabiztosan. – Az a kétszáz
ember még életében nem nézett farkasszemet csataménekkel.
Agricola a fejét rázta. – A völgyben kidöntött fatörzsekből emelt torlasz húzódik. A
felvértezett lovak ott mit sem érnek, és mi mind – tartott lélegzetvételnyi szünetet, míg
öklével tenyerébe csapott – halottak vagyunk. – Színtelenül ejtette a végső szavakat,
ellentmondást nem tűrően, s még Arthur is visszarogyott az asztalra. A csarnokban máris
áradni kezdett a vereség bűze. A fürdőn túlról, hol a fegyverkovácsok éjt nappallá téve
munkálkodtak, egy frissen edzett penge szisszenését hallottam, amint alámerítik a
v í z b e n .
– Talán nekem is szabadna szólnom? – A beszélő nem volt egyéb, mint Meurig, Tewdric
fia. Furcsán magas hangja volt, szinte nyafogó, és nyilvánvalóan rövidlátó is volt, mert a
szemét düllesztette és felvetette a fejét, valahányszor szavait egy valakihez akarta intézni
a teremben. – Amit meg szeretnék kérdezni – mondta, amint atyja megadta neki az
engedélyt, hogy a tanácshoz szóljon –, hogy miért harcolunk egyáltalán? – Gyorsan
pislogni kezdett, amint kérdése elhangzott.
Senki sem felelt. Talán mindannyian túlságosan meghökkentünk a válaszadáshoz.
– Engedtessék meg, kérlek titeket, hogy megmagyarázzam – szólt Meurig kimért
hanghordozásban. Lehetett bármily fiatal, de máris birtokolta egy herceg
magabiztosságát, noha az álszerénységet, melybe nyilatkozatait burkolta, jómagam több
mint idegesítőnek találtam. – Harcunk Gorfyddyddel – javítsatok, ha tévednék –
Dumnoniával fennálló régi szövetségünkből fakad. Ez a szövetség éppúgy a mi javunkat
is szolgálta, efelől nincs kételyem, de Gorfyddydnek, amennyire látom, nincsenek tervei
Dumnonia trónjával.
Morajlás tört fel a dumnoniaiakból, ám Arthur feltartott kezével intett csendet, majd szólt
Meurignak, hogy folytathatja. Meurig pislogott és a keresztjével babrált. – Épp csak azon
tűnődöm, miért harcolunk? Mi lenne, ha élhetek ezzel a kifejezéssel, a mi casus bellink!
– Milyen bili? – kiáltott fel Culhwch. Culhwch meglátott, mikor megérkeztem, és az egész
csarnokon keresztülvágtázott, csakhogy üdvözöljön. Most is odahajolt a fülemhez. – A
fattyaknak kezd vékonyodni a pajzsa, Derfel – suttogta –, és most keresik, hová
bújhatnának el.
Arthur újra felállt és udvarias feleletet adott Meurignak. – A háború oka, herceg, hogy
atyád esküjével hivatott védeni Mordred trónját, és Gorfyddyd király nyilvánvaló vágya,
hogy megfossza trónjától királyunkat.
Meurig megrándította vállát. – Csakhogy – javíts ki, kérlek, könyörgöm – amennyire én a
dolgokat látom, Gorfyddyd nem keresi a módot, hogy trónjáról letaszítsa Mordred királyt.
– Honnét tudod? – kiáltott be Culhwch.
– Vannak jelei – felelt Meurig hirtelen támadt izgalommal.
– A fattyak kapcsolatot tartanak az ellenséggel – súgta Culhwch a fülembe. – Kaptál
valaha kést a hátadba, Derfel? Arthur épp most kap.
Arthur azonban higgadt maradt. – Miféle jelei? – kérdezte halkan.
Tewdric király csendben maradt, míg fia beszélt, ékes bizonyítékaként annak, hogy már
korábban engedélyét adta Meurignak vesse fel, lehetőleg valamely burkolt formában,
hogy Gorfyddyddel inkább megbékélni kellene, s nem szembeszállni, ám most, öregen és
elcsigázottan, a király ragadta magához az irányítást. – Nincsenek olyan jelek, uram,
melyek befolyást gyakorolhatnának stratégiánkra. Mindazonáltal – és amint Tewdric
kiejtette a szót, valamennyien tudtuk, hogy Arthur rég elveszítette már e vitát –,
mindazonáltal, uram, meg vagyok róla győződve, hogy nem szabad szükségtelenül
kihívnunk magunk ellen Powyst. Lássuk, hátha képesek leszünk békét kötni vele. – Itt
kivárt, szinte mintha attól tartana, hogy szavaival megharagítaná Arthurt, ám Arthur nem
szólt semmit. – Gorfyddyd azért harcol – szólt lassan és körültekintően –, mert bántalom
érte családját. – Újra megállt, félvén, hogy kéretlen nyerseségével kihívja Arthur haragját,
ám Arthur sohasem volt az az ember, aki megkerüli a felelősséget, és most is csak
vonakodva bólintott, hallván Tewdric egyenességét. – Míg mi – folytatta Tewdric – azért
harcolunk, hogy megtartsuk Uther királynak tett eskünket. Esküt tettünk, hogy megőrizzük
Mordred trónját. Egy bizonyos, én nem szegem meg eskümet.
– Miként én sem! – szólt Arthur fennhangon.
– Ám mi van akkor, Lord Arthur, ha Gorfyddyd király nem formál jogot arra a trónra? –
kérdezte Tewdric király. – Ha meg szándékozza őrizni Mordredet királyunknak, akkor
miért harcoljunk?
Hatalmas felzúdulás támadt a csarnokban. Mi, dumnoniaiak, árulást szimatoltunk, Gwent
emberei menekvést szimatoltak a háborúból, és egy darabig egymással üvöltöztünk, míg
Arthur rendet nem teremtett, tenyerével lecsapva az asztal lapjára. – A legutolsó követ, kit
Gorfyddydnek elküldtem – mondta Arthur –, a fejével fizetett az üzenetért. Azt javasolnád,
felség, hogy küldjünk egy másikat?
Tewdric a fejét rázta. – Gorfyddyd nem hajlandó fogadni a követeimet. Visszafordítják
őket a határról. De ha várunk, és hagyjuk, hogy serege hasztalan vesztegesse erejét
falaink alatt, akkor meggyőződésem, hogy elkedvetlenedik, és hajlandó lesz az
egyezségre. – Emberei felmordultak egyetértésük jeleként.
Arthur még egyszer megpróbálta meggyőzni Tewdricet. Rémisztő képet rajzolt róla,
miként rothad seregünk a falak mögött, mialatt Gorfyddyd hordája nyakló nélkül
garázdálkodik földjeinken, ám Gwent embereit nem indította meg sem ékesszólása,
szenvedélye. Csak körbevett pajzsfalakat és harcosok tetemével teliszórt csatamezőket
láttak maguk előtt, így hát buzgón tették magukévá királyuk meggyőződését, hogy a béke
azonnal helyreáll, amint visszavonulnak Magnis várába és hagyják Gorfvddydet
belefáradni az erős sáncfalak reménytelen ostromába. Arthur hozzájárulását kezdték
követelni stratégiájukhoz, és én láttam a fájdalmat Arthur vonásain eluralkodni. Veszített.
Ha itt várakozik, Gorfyddyd előbb-utóbb követelni fogja a fejét. Ha Armoricába menekül,
életben marad ugyan, ám cserbenhagyja Mordredet, saját, igazságos és egységes
Britanniáról szőtt álmaival együtt. A zajongás a csarnokban egyre erősödött, és ekkor
történt, hogy Galahad felállva esélyt követelt, hogy szabadon szólhasson.
Tewdric Galahadre mutatott, ki elsőként bemutatkozott. – Galahad vagyok, felség –
mondta –, Benoic hercege. Ha Gorfyddyd király nem is fogadja Gwent vagy Dumnonia
követeit, csak nem fogja elutasítani Armoricáét? Engedd, felség, hogy Caer Swsbe
menjek, és megtudakoljam Gorfyddyd király szándékait Mordreddel kapcsolatban. És ha
ezt megteszem, felség, elfogadod szavamat ítéletként e vitában?
Tewdric boldogan beleegyezett mindenbe. Bármivel kiegyezett, mely segített elodázni a
háborút, de még mindig Arthur válaszán nyugtalankodott. – Tegyük fel, hogy Gorfyddyd
kijelenti, Mordred biztonságban érezheti magát – vetette fel Arthurnak. – Mit fogsz akkor
t e n n i ?
Arthur az asztalra meredt. Épp most veszítette el minden álmát, mégsem hazudhatott,
hogy mentse azokat, és szánni való mosollyal az arcán nézett fel. – Ebben az esetben,
felség, elhagyom Britanniát, és a te kezedbe teszem le Mordred sorsát.
A dumnoniaiak újfent harsogva tiltakozni kezdtek, ám ezúttal Tewdric volt az, ki
lecsendesítette őket. – Nem tudhatjuk, milyen választ fog hozni nekünk Galahad herceg –
szólt –, de egyet megígérhetek. Ha Mordred trónját fenyegetés éri, én, Tewdric király,
harcolni fogok. De ha nem? Akkor nem látok okot a harcra.
És ezzel az ígérettel kellett beérnünk. A háború, úgy tűnt, Gorfyddyd válaszán állt vagy
bukott. Hogy megkapja, Galahad másnap reggel elindult északnak.
Én pedig Galahaddel tartottam. Nem akarta, hogy jöjjek, mondván, hogy az én életemet is
veszélybe sodorná, ám én vitába szálltam vele, pedig ilyent azelőtt egyszer sem tettem.
Végül Arthurhoz fordultam könyörgésemmel, hogy legalább egyetlen dumnoniai
hallhassa, mik Gorfyddyd király királyunkkal kapcsolatos szándékai, és Arthur képviselte
is ügyemet Galahad előtt aki erre nagy nehezen beadta a derekát. Barátok voltunk,
végtére is, noha biztonságom érdekében Galahad ragaszkodott ahhoz, hogy az ő
jelképével a pajzsomon, s mint a szolgája utazzam.
– Nincs is jelképed – mondtam neki.
– Már van – felelte, megparancsolva, hogy fessenek keresztet pajzsainkra. – Miért is ne?
– kérdezte tőlem. – Hisz keresztény vagyok.
– Nem tetszik – mondtam. Hozzászoktam már, hogy a harcosok pajzsán szarvasbikák,
sólymok, sárkányok és más vadak díszelegnek, holmi sótlan vallásos minta helyett.
– Nekem igen – mondta –, és mellesleg, te most az én alázatos szolgám vagy, Derfel,
tehát nem érdekel a véleményed. Fikarcnyit sem. – Felnevetett, és elugrott karjára célzott
csapásom elől.
Lovagolnom kellett egészen Caer Swsig. Ennyi Arthur mellett töltött év alatt sem sikerült
hozzászoktatnom magam ahhoz, hogy egy ló hátán üljek. Számomra mindig természetes
dolognak tűnt, ahogy mások megülték a lovat, ám gyalog járó ember képtelen rendesen
megszorítani térdével a ló horpaszát, ezért előre kell csusszannia, míg teljesen rá nem
telepszik a ló nyakára, s lábai ott nem kalimpálnak annak elülső lábai mögött. A végén
már a nyereg hevederébe akasztottam a lábam, hogy megtámasszam magam, ami
viszont sértette Galahadet, ki mindig is büszke volt lovagló tudására. – Üld meg rendesen
azt a lovat! – mondta mindig.
– De akkor nem tudom hová letenni a lábamat!
– A ló négy lábbal áll a földön. Hányat akarsz még?
Caer Ludba értünk, Gorfyddyd fő erődítményébe a határ menti hegyekben. A város egy
dombtetőn állott, a folyó kanyarulatánál, és gyanítottuk, hogy őrei kevésbé lesznek
elővigyázatosak, mint társaik a Lugg Vale-be vezető római út mentén. Ennek okán nem is
közöltük itttartózkodásunk valódi célját, hanem egyszerűen földtelen armoricai
harcosoknak vallottuk magunkat, kik Gorfyddyd seregében kerestünk magunknak helyet.
Az őrök, felfedezvén Galahad hercegi voltát, ragaszkodtak hozzá, hogy a város
parancsnokához kísérjenek, ezért végigkísértek bennünket a városon, mely hemzsegett a
fegyveresektől, kiknek lándzsái kötegekben álltak minden ajtó előtt, sisakjai hegyekben a
tavernák asztalai alatt. A városparancsnok zaklatott férfiú volt, ki egyszerűen gyűlölte a
felelősséget, melyet a közelgő háború miatt fellázadt város lakossága rakott a vállaira. –
Tudtam mindjárt, hogy Armoricából jössz, amint megláttam a pajzsodat, herceg – mondta
Galahadnek. – Igazán szembeszökő jelkép egy vidéki szemében.
– A mienkben pedig tiszteletet érdemlő – szólt Galahad komoran, kerülve tekintetem.
– Bizonyára, bizonyára – mondta a parancsnok. Halsydnak hívták. – És természetesen
fogadd üdvözletem, herceg. Felséges urunk örömmel befogad minden... – Itt megállt,
zavartan hebegve. Már kis híján kimondta, hogy Gorfyddyd örömmel befogad minden föld
nélküli harcost, ám a cím túlságosan is közel állt volna a becsületsértéshez egy
Armoricából érkezett herceg esetében – minden bátor embert – mondta a parancsnok
ehelyett. – Nem gondoltatok rá, hogy itt maradjatok? – Hangjából kicsengett az
aggodalom, hogy újabb két éhes szájjal szaporítjuk a helyőrség amúgy is alaposan
megduzzadt létszámát.
– Caer Sws felé tartok – jelentette ki Galahad. – A szolgámmal. – Felém intett.
– Az istenek segítsenek utadon, herceg.
Így léptünk rá az ellenség földjére. Elnémult völgyeken lovagoltunk keresztül, hol a frissen
kévézett termés még mindig ott állt a földeken, és a gyümölcsfák rég beérett almákkal
voltak terhesek. Másnap már a hegyek közt jártunk, követve a földutat, mely a nyirkos
erdei talajon kígyózott végtelenül, míg végül a fák közül ki nem értünk a csapásra, mely
Gorfyddyd fővárosa felé vitt bennünket. Nyugtalanság futott végig ereimen, amint
megláttam Caer Sws döngölt földsáncait. Lehet, hogy Gorfyddyd seregének derékhada
innét jó negyvenmérföldnyire, Branogeiumnál gyülekezett, ám a Caer Sws körülötti
területek szintúgy ki sem látszottak a számtalan katona alól. A csapatok hevenyészett
szállásokat ütöttek össze maguknak, kőfalakkal és tufatetővel, és ezek a menedékek
minden oldalról körülölelték az erődítményt, melynek oromzatán nyolc különféle zászló
repkedett a szélben, bizonyítva, hogy nyolc királyság emberei szolgáltak Gorfyddyd egyre
terebélyesedő soraiban. – Nyolc? – kérdezte Galahad. – Powys, Siluria, Elmet, de ki
m é g ?
– Cornovia, Demetia, Gwynedd, Rheged és Demetia fekete Pajzsosai – szóltam,
bevégezve a szomorú listát.
– Nem csoda, hogy Tewdric békét akar – mondta Galahad, megrettenve a főváros felé
vezető út mentén táborozó katonák számától.
És mi egyenesen belovagoltunk annak a darázsfészeknek a közepébe. Gyermekek
eredtek a nyomunkba, kíváncsian különös pajzsaink miatt, míg az anyák gyanakodva
figyeltek bennünket viskóik árnyékos bejárata mögül. A férfiak csak futó pillantásokra
méltattak, felmérve furcsa jelvényünket és fegyvereink minőségét, s egyikük sem próbált
kikezdeni velünk, míg el nem értük Caer Sws kapuit, ahol Gorfyddyd királyi testőrsége
zárta el előlünk a továbbhaladást felfényezett lándzsáival. – Galahad vagyok, Benoic
hercege – jelentette be Galahad felséges modorban –, és azért jöttem, hogy kuzinommal
és felséges urunkkal találkozzam.
– A kuzinoddal? – kérdeztem suttogva.
– Így beszélünk mi, felséges urak – suttogott vissza.
Az udvaron elibénk táruló látvány némiképp magyarázatot szolgáltatott rá, miért gyűlt ily
sok katona össze Caer Swsben. Három magas karót szúrtak le jó mélyen a földbe,
melyek arra várakoztak, hogy végrehajtsák rajtuk a háború megkezdésének hivatalos
ceremóniáját. Powysban élt a legkevesebb keresztény valamennyi királyság közt, ezért az
ősi rituálékat itt nagy gonddal hajtották végre, és én gyanítottam, hogy a falak mentén
táborozó harcosok közül egész Branogeniumból vonultak vissza ide, hogy tanúi legyenek
a rítusnak és elmondhassák bajtársaiknak, mit határoztak felőlük az istenek.
Kapkodásnak nyomát sem láttam Gorfyddyd hadjáratában, mindent módszeresen
hajtottak végre, és Arthurnak valószínűleg abban is igaza volt, hogy egy meglepetésszerű
támadással ki lehetett volna billenteni őket egyensúlyukból.
Lovainkat szolgák vezették el, majd, miután egy tanácsadó kikérdezte Galahadet, és
eldöntötte, hogy valóban herceg, miként állítja, bevezettek bennünket az ünnepi
csarnokba. Az ajtónálló elvette kardunkat, pajzsunkat és lándzsánkat, majd leszórták őket
az ajtó mellett tornyosuló hasonló fegyverek közé, melyeket Gorfyddyd csarnokának többi
vendégétől koboztak el.
Több mint száz ember gyülekezett a zömök tölgyoszlopok között, melyekről emberi
koponyák csüngtek alá, mutatva, hogy a királyság háborút visel. A férfiak a vicsorgó
koponyák alatt mind az összegyűlt seregek királyai, hercegei, urai, törzsfői és bajnokai
voltak. A csarnok bútorzatát az egymás mellett sorakozó trónusok alkották, melyeket a
csarnok túlsó, sötét felében helyeztek el egy emelvényen, ahol Gorfyddyd foglalt helyet
jelvénye, a sas alatt, míg mellette, ám alacsonyabb trónuson, Gundleus ült. A siluriai
király puszta látására lüktetni kezdett a sebhely bal kezemen. Tanaburs Gundleus mögött
kuporgott, míg Gorfyddyd saját druidáját, Iorwethet tudhatta maga mellett. Cueglas,
Powys örököse, egy harmadik trónuson ült, olyan királyok karéjában, kik közül egyet sem
ismertem. Egyetlen asszony sem volt jelen. Kétség nem férhetett hozzá, egy haditanács
közepébe csöppentünk, melyen a szövetségesek sóvár kárörömmel henceghettek el
egymásnak a győzelemmel, mely hamarosan megadatik nekik. A férfiak páncélingeket és
bőrvérteket viseltek.
A csarnok hátsó fertályán álltunk meg, és láttam, hogy Galahad ajka néma imádságot
rebeg. Egy megrágott fülű, tépázott bundájú vadászkutya dörgölőzött a csizmánkhoz,
majd ügetett vissza gazdájához, aki a többi harcossal együtt a gyékénnyel felszórt döngölt
padlón állt. A csarnok távoli végében egy bárd halkan harci éneket kántált, noha
szaggatott recitálására ügyet sem vetettek a férfiak, akik kivétel nélkül Gundleus
beszámolóját hallgatták a Demetia felől várható hadak nagyságáról. Egy törzsfő, ki a
múltban nyilvánvalóan sokat szenvedett az írektől, fennhangon tiltakozott, hogy Powysnak
nincs szüksége a fekete pajzsosok segítségére Arthur és Tewdric legyőzéséhez, ám a
tiltakozást a közepén félbevágta Gorfyddyd ingerült kézmozdulata. Magamban félig arra
számítottam, hogy itt fognak bennünket várakoztatni, míg a tanács lezárul, ám egy percig
se kellett várnunk, és máris a csarnok közepére vezettek bennünket, Gorfyddyd színe elé.
Gyorsan végigmértem Gundleust és Tanaburst, de egyikük sem ismert rám.
Térdre hullottunk, és úgy várakoztunk.
– Keljetek fel – szólt Gorfyddyd. Engedelmeskedtünk, s közben újra megnéztem
magamnak a megkeseredett arcot. Nem sokat változott az évek alatt, mióta utoljára
láttam. Éppoly petyhüdt és gyanakvó volt, mint amikor Arthur eljött, hogy magáénak kérje
Ceinwyn kezét; az elmúlt évek betegségei őszbe fordították haját és szakállát. Hiányos is
volt az a szakáll, s nem takarhatta el a golyvát, mely mostanra eltorzította Gorfyddyd
torkát. Óvatos pillantással mért fel bennünket. – Galahad – harsant rekedtes hangja –,
Benoic hercege. Hallottunk fivéredről, Lancelotról, de rólad nem. Te is, miként testvéred,
Arthur léhűtői közé tartozol.
– Esküm nem köt senkinek, felség – felelt Galahad –, kivéve atyámat, kinek csontjait
ellenségem lába tapodta. Földnélkülivé lettem.
Gorfyddyd fészkelődni kezdett trónusán. Üres ingujja a karfa fellett csüngött, örök
emlékeztetőül gyűlölt ellenlábasára, Arthurra. – Akkor hát földért jöttél hozzám, Benoici
Galahad? – kérdezte. – Sokan jönnek ebből az okból – figyelmeztetett, széles
kézmozdulattal körbemutatva a zsúfolt csarnokon. – Bár megkockáztatom, Dumnonia
földjéből jut valamennyiőtöknek.
– Azért jöttem hozzád, felség, szabad akaratomból, hogy Gwenti Tewdric üdvözletét
átadjam neked.
Ettől azonnal felbolydult a csarnok. A hátul álló férfiak, kik nem hallották Galahad
bejelentését, kérték, hogy ismételje el, és a beszélgetés moraja még sokáig nem hagyott
alább. Cuneglas, Gorfyddyd fia, metsző tekintettel nézett fel. Kerek arca, hosszú, fekete
bajszával, aggodalmat tükrözött, és nem is csoda, gondoltam magamban, hisz Cuneglas
Arthurral együtt mindig a békére törekedett, de amikor Arthur cserbenhagyta Ceinwynt,
vele Cuneglas reményeit is a porba tiporta, és Powys örököse immáron nem tehetett
mást, mint követte atyját a háborúba, mely azzal fenyegetett, hogy végromlásba dönti a
déli királyságokat.
– Ellenségeinknek, úgy tetszik, kezd elmenni a kedvük a harctól – mondta Gorfyddyd. –
Mi másért küldene Tewdric üzenetet nekem?
– Tewdric király, felség, nem fél senkitől, ám mindennél jobban kedveli a békét – felelte
Galahad, gondosan megválogatva szavait.
Gorfyddyd teste görcsösen megvonaglott, s egy pillanatra már azt hittem, okádni fog, de
azután már láttam, hogy csak nevet. – Mi, királyok, csak akkor kedveljük a békét – bökte
ki végül Gorfyddyd –, ha a háború már túlságosan kényelmetlenné válik számunkra. Ez az
összejövetel, Benoici Galahad – intett a törzsfők és hercegek gyülekezete felé – új
békeszeretetre tanítja majd Tewdricet. – Megállt, hogy lélegzethez jusson. – Ez idáig,
Benoici Galahad, nem voltam hajlandó fogadni Tewdric üzeneteit. Miért kellene hát
meghallgatnom téged? Odafigyel vajon a sas az irgalomért könyörgő bárányra? Néhány
napon belül úgyis meg szándékozom hallgatni Gwent embereit, amint irgalomért
könyörögnek, de addig is, ha már ily messze eljöttél, nem bánom, ha elszórakoztatsz. Mit
ajánl hát Tewdric?
– Békét, felség, mindössze békét.
Gorfyddyd kiköpött. – Nemcsak földnélküli vagy, Galahad, de a kezed is üres. Tewdric azt
hiszi, békét kérhet tőlem? Tewdric azt hiszi, minden ok nélkül költöm királyságom aranyát
ekkora seregre? Azt hiszi tán, hogy bolond vagyok?
– Azt hiszi, felséges uram, hogy a britonok közt kiontott vér elvesztegetett vér.
– Úgy beszélsz, akár egy asszony, Benoici Galahad. – Gorfyddyd szándékoltan
fennhangon mondta ki a sértést, mire a roppant tér megtelt gúnyos nevetéssel és
kiáltozással. – Mégis – folytatta, amint a röhögés elhalt –, ha már mindenképpen választ
kell vinned Gwent királyának, hát legyen ez a válaszom. – Megállt, hogy összeszedje
gondolatait. – Mondd meg Tewdricnek, hogy nem egyéb, mint szopós bárány Dumnonia
kiszikkadt csecsén. Mondd el neki, hogy rá nincs okom haragudni, csak Arthurra, tehát
mondd el neki, hogy megkaphatja az áhított békéjét, két feltétellel. Először, zavartalanul
engedi áthaladni seregemet országán, és másodszor, elegendő élelmet ad arra, hogy
ezer embert tíz napig tápláljak. – A harcosoknak a csarnokban elállt a lélegzete, mert a
feltételek szokatlanul nagylelkűek voltak, ám ugyanakkor agyafúrtak is. Ha Tewdric
elfogadja az ajánlatot, elkerüli vele országa bekebelezését, ám jelentősen megkönnyíti
Gorfyddyd számára Dumnonia lerohanását. – Felhatalmaztak rá, Benoici Galahad –
kérdezte Gorfyddyd –, hogy elfogadd ezeket a feltételeket?
– Nem, felséges uram, csak arra, hogy megérdeklődjem, milyen feltételeket kínálsz, és
mik a szándékaid Mordreddel, Dumnonia királyával, kinek védelmére Tewdric felesküdött.
Gorfyddyd vonásain tettetett bántódottság áradt szét. – Hát olyan embernek gondolnak, ki
háborút visel egy gyermek ellen? – kérdezte, majd a trónemelvény széle felé indult. –
Összetűzésem Arthur ellenébe fordít – mondta, nemcsak nekünk, de az egész
csarnoknak –, ki szívesebben vette el azt a Henis Wyren-i lotyót leányom helyett. Milyen
férfi az, ki ily gaztettet megbosszulatlan hagy? – A csarnok felmorajlott válaszként. –
Arthur egy feltörekvő senki – kiáltotta Gorfyddyd –, egy ribanc fattya, és most ím, egy
ribanchoz is tért vissza! Ameddig Gwent egy ribanc szeretőjét védelmezi, addig Gwent az
ellenségünk. Ameddig Dumnonia egy ribanc szeretőjét védelmezi, addig Dumnonia az
ellenségünk. És ellenségünk bőséggel ellát majd bennünket arannyal, rabszolgákkal,
étellel, földdel, asszonyokkal és dicsőséggel! Arthurt mi magunk fogjuk megölni, hogy
szajháját kaszárnyáinkban fogjuk munkára. – Kivárt, amíg az üdvrivalgás elült, majd
dölyfösen fordult Galahad felé. – Mondd el mindezt Tewdricnek, Benoici Galahad, és
azután mondd el Arthurnak is.
– Derfel is elmondhatja Arthurnak – zendült egy hang a csarnokban, és én felé fordulva
Ligessacot láttam, az áruló Ligessacot, Norwenna egykori testőrségének parancsnokát,
ma Gundleus talpnyalóját. Egyenesen rám mutatott. – Ez itt Arthur felesküdött embere,
felséges uram. Esküszöm az életemre.
A csarnok belefúlt a hangok kavalkádjába. Hallottam, hogy a férfiak azt üvöltözik, kém
vagyok, míg mások a halálomat követelték. Tanaburs átható tekintettel méregetett,
próbálván hosszú szőke szakállam és tömött bajszom mögé pillantani, majd hirtelen
felismerésében ő is sikoltozni kezdett. – Megölni! Megölni!
Gorfyddyd őrei, kik egyedül viselhettek fegyvert a csarnokban, felém rohantak. Gorfyddyd
megtorpanásra késztette lándzsásait felemelt kezével, majd a zajos tömeget is
elcsendesítette. – Esküd köt hát a kurvapecérhez? – kérdezte tőlem a király,
veszedelmes hangon.
– Derfel az én szolgálatomban áll, felséges uram – erősködött Galahad.
Gorfyddyd rám mutatott. – Te válaszolsz – mondta. – Esküd köt Arthurhoz?
Nem hazudhattam eskümet illetően. – Igen, felség – ismertem el.
Gorfyddyd döngő léptekkel visszatért az emelvényre, és megmaradt karját kinyújtotta az
őrök felé, de még mindig rám meredt. – Tudod, te kutya, mit tettem Arthur legutóbbi
küldöncével?
– Megölted, felség – feleltem.
– Elküldtem férgek járta koponyáját a te kurvapecér uradnak, azt tettem. Gyerünk, siess!
– förmedt rá a legközelebbi őrre, ki nem tudta mire vélni a király kinyújtott karját. – A
kardodat, ostoba! – mondta Gorfyddyd, mire az őr kapkodva elővonta fegyverét és
markolatával előre átadta urának.
– Felség – lépett előre Galahad, ám Gorfyddyd széles ívben meglendítette a kardot, mely
csak hüvelykekre kerülte el Galahad szemét.
– Vigyázz, mit beszélsz a csarnokomban, Benoici Galahad – mordult rá Gorfyddyd.
– Könyörgöm Derfel életéért – mondta Galahad. – Ő itt nem kémként van jelen, de a béke
k ö v e t e k é n t .
– Nem akarok békét! – üvöltött Gorfyddyd Galahadre. – A béke nekem nem okoz örömet!
Látni akarom Arthurt zokogni, ahogyan egykor leányomat láttam. Megérted te ezt? A
könnyeit akarom látni! Azt akarom, hogy könyörögjön, ahogy egykor lányom tette. Látni
akarom, ahogy előttem fetreng, látni akarom a halálát és ahogy embereim kedvüket töltik
a szajháján. Arthur követe itt nem szívesen látott vendég, és Arthur tudja ezt. És te is
tudtad! – Az utolsó négy szót már úgy kiáltotta, hogy a kardot felém fordította.
– Öld meg! Öld meg! – Tanaburs, rongyos öltözékében, fel-le ugrált izgalmában, hogy a
hajába fűzött csontok zörögtek, akár a szárított bab a bödönben.
– Ha csak egy ujjal hozzáérsz, Gorfyddyd – szólt egy eddig nem hallott hang –, életed az
enyém. Caerldion trágyadombja alá temetem, és odacsődítem a kutyákat is, hogy
vizeljenek sírodra. A szellemgyermekeknek adom lelkedet, játékszer gyanánt.
Sötétségben tartalak, míg csak el nem jő az utolsó nap, és addig köpködlek, míg az új kor
meg nem kezdődik, s hidd el, ez még csak alig kezdete a szenvedéseidnek.
Éreztem, ahogy a feszültség elfolyik belőlem, akárha gyors patak lenne. Csakis egyetlen
ember mert így beszélni egy királlyal. Merlin volt az. Merlin! Merlin, ki most lassan és
méltóságteljesen lépkedett végig a csarnok központi folyosóján, Merlin, ki elhaladt
mellettem, majd oly felséges mozdulattal, melyhez Gorfyddyd még csak hasonlót sem lett
volna képes előadni, fekete botjával félretolta a király kardját. Merlin, ki most odalépett
Tanaburshöz, és belesúgott valamit a fülébe, amitől az alantasabb druida sikoltozva
rohant ki a csarnokból.
Merlin, ki úgy tudta változtatni alakját, mint senki más. Imádott színlelni, tettetni,
megtéveszteni. Könnyedén lehetett hirtelen, álnok, türelmes vagy kimért, ám azon a
napon erőteljes, sötét fensőbbséget öltött magára. Nem csillant mosoly azon a komor
arcon, sem huncutság a mélyen ülő szemekben, csak dölyfös felsőbbrendűség, hogy a
közelében álló emberek alázatosan térdre potyogtak, még Gorfyddyd király is, ki egy
pillanattal elébb még kész volt fejemet venni, leeresztette a pengét. – Te szót emelsz
ezért az emberért, Lord Merlin? – kérdezte hitetlenkedve Gorfyddyd.
– Süket vagy, Gorfyddyd? – förmedt rá Merlin. – Derfel Cadarn élni fog. Tisztességben
tartott vendéged lesz. Ételedet fogja enni, s borodat inni. Ágyadban alszik majd, és
bármelyik rabszolgádat ágyasának fogadja, ha úgy tetszik neki. Derfel Cadarn és Benoici
Galahad a védelmem alatt állanak. – A csarnok felé fordult, kihíva maga ellen bárkit, ki
ellenkezni merne. – Derfel Cadarn és Benoici Galahad a védelmem alatt állanak! –
ismételte, ezúttal a magasba emelve fekete botját, s szinte érezni lehetett, miként rogynak
meg a harcosok a fenyegetés súlya alatt. – Derfel Cadarn és Benoici Galahad nélkül –
mondta Merlin – örökre elveszett volna Britannia Bölcsessége. Meghaltam volna
Benoicban, és ti már valamennyien a szászok igája alatt nyögnétek. – Visszafordult
Gorfyddyd felé. – Ételre van szükségük. És ne bámulj rám így, Derfel – tette hozzá
anélkül, hogy felém fordult volna.
Valóban bámultam, legalább oly elképedéssel, mint megkönnyebbüléssel, ugyanakkor
azon is eltűnődtem, mit kereshet Merlin az ellenség fellegvárában. A druidák
természetesen szabadon utaztak, ahová csak akartak, még az ellenség földjén is, ám az
ő jelenléte Caer Swsben és épp ebben az időpontban különösnek, sőt veszélyesnek
tetszett, és noha Gorfyddyd emberei megjuhászodtak a druida láttán, éppúgy nehezteltek
is közbeavatkozása miatt, sőt egyesek, a csarnok túlsó végének biztonságában, máris
morogni kezdtek, hogy a varázslónak a saját dolgával kellene törődnie.
Merlin most feléjük fordult. – Az én dolgom – mondta, az elégedetlenkedők torkára
forrasztva a szót – vigyázni a lelketekre, és ha majd azzal törődöm, hogy a nyomorúságba
taszítsam, kívánni fogjátok, bár soha ne láttátok volna meg ezt a világot. Ostobák! – Az
utolsó szót már fennhangon kiáltotta és fekete botjának oly mozdulatával kísérte, hogy a
nehéz páncélba öltözött férfiak térdre küzdöttek magukat. A királyok egyike sem mert
közbeavatkozni, amint Merlin botjával leverte az oszlopokra felkötött koponyák egyikét. –
Győzelemért imádkoztok! – mondta Merlin. – De ki felett? Saját véreteken, és nem
ellenségeteken! A ti ellenségeitek a szászok. Évekig szenvedtünk a római uralom alatt,
míg végül az istenek elérkezettnek látták az időt, hogy elűzzék a római férgeket, és erre ti
mit tesztek? Magatok közt viszálykodtok, és engeditek, hogy új ellenségeink vegyék el
földünket, tegyenek erőszakot asszonyainkon, arassák le termésünk. Hát harcoljátok a
magatok háborúját, ostobák, harcoljatok és győzzetek, és mindannyitoknak jut majd a
d i c s ő s é g b ő l .
– De a lányom miatt bosszút kell vennem – szólalt meg Gorfyddyd Merlin háta mögött.
– A leányod, Gorfyddyd – szólt Merlin felé fordulva –, maga vesz bosszút sérelmén.
Akarod tudni a végzetét? – tette fel a kérdést gúnyosan, majd megválaszolta józan
higgadtsággal, hangjában a jövőbelátók bizonyosságával. – Sohasem lesz előkelő és
sohasem lesz alantas, ám boldog lesz. A lelke, Gorfyddyd, áldott lélek, és ha cseppnyi
jóérzés szorult volna beléd, ennyivel beérnéd.
– Csak Arthur koponyájával érem be – felelt Gorfyddyd csökönyösen.
– Akkor hát menj és szerezd meg – mondta Merlin megvetően, majd megragadta
könyökömet. – Jöjj, Derfel, s élvezd ellenséged vendégszeretetét.
Kivezetett bennünket a csarnokból, higgadt egykedvűséggel lépkedve az ellenséges
sorok között. A harcosok neheztelve nézték elhaladtunkat, mégsem tehettek semmit,
amivel meggátolhatták volna távozásunkat, vagy visszatarthattak volna attól, hogy
elfoglaljuk Gorfyddyd egyik vendéglakját, melyet eddig szemmel láthatóan maga Merlin
használt. – Szóval Tewdric békét akar, igaz-e? – kérdezett minket.
– Igen, uram – feleltem.
– Tewdric ilyen. Keresztény, aki azt gondolja, többet tud az isteneknél.
– És te magad ismered az istenek esze járását, uram? – kérdezte Galahad.
– Hiszem, hogy az istenek gyűlölnek unatkozni, s mindent megteszek, hogy
elszórakoztassam őket. így mindig mosolyogva fordulnak felém. A te istened – tette hozzá
Merlin keserűen –, lenézi a szórakozást, ehelyett porban fetrengő alázatot követel.
Rendkívül nyomorúságos teremtmény lehet. Valószínűleg Gorfyddydre hajazik: folyton
gyanakszik és féltékeny a hírnevére. Hát nem vagytok szerencsések mindketten, hogy itt
vagyok? – vigyorodott el hirtelen és pajkosan, és én most láttam csak meg, mennyire
élvezte Gorfyddyd nyilvános megalázását. Merlin hírnevét részben épp az ilyen előadások
erősítették; egyes druidák, mint például Iorweth, mindig csendben tevékenykedtek, míg
mások, így Tanaburs, baljóslatú megjelenésükben bíztak, ám Merlin uralkodni és
elkápráztatni szeretett, s egy becsvágyó király lealacsonyítása a számára végtelen
örömökkel kecsegtetett.
– Ceinwyn valóban áldott? – kérdeztem tőle.
Láthatóan elképesztette a váratlan kérdés. – Mit számít az neked? De aranyos kislány, és
meg kell vallanom, mindig az aranyos kislányok voltak a gyengéim, így hát áldott bűvkört
szövök köré. Valaha veled is ezt tettem, Derfel, noha nem a szépséged miatt. –
Felnevetett, majd keresztülnézett az ablaknyíláson, hogy megítélje az árnyékok hosszát.
– Hamarosan útra kell kelnem.
– Mi hozott ide, uram? – kérdezte Galahad.
Beszélnem kellett Iorweth-tel – felelte Merlin, körülnézve, nern hagyja-e itt véletlenül
valamely tulajdonát. – Lehet, hogy ügyefogyott idióta, de birtokában van a régi tudás
néhány morzsájának, melyet mintha valahogy elfelejtettem volna. Egész talpraesettnek
bizonyult Eluned Gyűrűjével kapcsolatban. Itt van valahol. – Végigtapogatta a köntöse
anyagához varrt zsebeket. – Nos, itt volt valahol – mondta könnyedén, bár gyanítottam,
hogy csak megjátssza közömbösségét.
– És mi lenne Eluned Gyűrűje? – kérdezte Galahad.
Merlin homlokát ráncolta barátom tudatlanságán, majd úgy döntött, elnézi neki. – Eluned
Gyűrűje – jelentette be felsőbbséggel – egyike Britannia Tizenhárom Kincsének. Mindig is
tudtunk a Tizenhármak létezéséről, természetesen, legalábbis azok, kik felismerik az igaz
isteneket – tette hozzá epésen, Galahadre pillantva –, noha egyikünk sem volt bizonyos
benne, hogy mekkora hatalom birtokosai.
– És a tekercsből sikerült mindent megtudnod? – kérdeztem.
Merlin arcán zord mosoly villant meg. Hosszú, fehér haja fekete szalaggal takaros
lófarokba volt kötve a tarkóján, szakálla vékonyra befonva. – A tekercs – mondta – igazolt
mindent, amit csak gyanítottam vagy tudtam, és a bölcsesség egy-két új morzsájával is
megajándékozott. Á, itt van. – Idáig zsebeiben kutakodott a Gyűrű után, melyet most
elénk tárt. Az én szememben a kincs éppúgy festett, mint egy közönséges, vasból
kovácsolt harcosgyűrű, ám Merlin úgy tartotta tenyerében, mintha Britannia legdrágább
ékszere lenne. – Eluned Gyűrűjét – közölte Merlin – a túlvilágon kovácsolták, az idő
kezdetén. Egy darabka fém valójában, semmi egyéb. – Odalökte nekem, én pedig
kapkodva nyúltam érte. – Önmagában véve – folytatta Merlin – a gyűrű nem bír
hatalommal. Önmagában véve egyik kincs sem bír hatalommal. A Láthatatlanság Leple
éppúgy nem tesz láthatatlanná, miként Bran Galed Kürtje sem szól jobban egy
közönséges vadászkürtnél. Jut eszembe, Derfel, elmentél Nimuéért?
– Igen.
– Jól tetted. Gondoltam, hogy így lesz. Érdekes hely az a Holtak Szigete, nem találod?
Akkor megyek oda, ha inspiráló társaságra van szükségem. Hol is tartottam? Ó igen, a
Kincsek. Értéktelen vackok, nem többek. Padarn Köpenyét még egy koldusra se adnád
rá, ha szorult beléd jóérzés, mégis, egyike a Kincseknek.
– Akkor hát mi hasznuk? – kérdezte Galahad. Átvette tőlem a gyűrűt, de mindjárt vissza is
adta Merlinnek.
– Parancsolnak az isteneknek, mi más – förmedt rá Merlin, mintha a válasz magától
kínálkozna. – Önmagukban ízléstelen semmiségek, de ha összeteszed őket, az istenek
békákként ugrándoznak a parancsodra. Na persze nem elég csak összegyűjteni a
kincseket – tette hozzá sietve –, egy-két rítust is végre kell azért hajtani. És ki tudhatja,
hogy ezek után működni fog-e az egész?
– Soha senki nem próbálkozott vele, amennyire én tudom. Nimue jól van? – kérdezte
őszinte érdeklődéssel.
– Most már igen.
– Neheztelést érzek a hangodban. Azt hiszed, talán nekem kellett volna érte mennem?
Drága Derfel, épp elég elfoglalt vagyok anélkül is, hogy Britannia-szerte Nimuét
hajkurásszam! Ha egy lány nem képes egyedül boldogulni a Holtak Szigetén, ugyan mi
hasznát vehetné az ember?
– Meg is halhatott volna – vádaskodtam, a Sziget vadállataira és kannibáljaira gondolva.
– Hát persze! Mi értelme lenne a megpróbáltatásnak veszély nélkül? Micsoda gyerekes
ötleteid vannak, Derfel – rázta a fejét Merlin szánakozva, majd egyik hosszú csontos
ujjara húzta a gyűrűt. Ünnepélyesen tekintett ránk, és mi mindketten a természet feletti
hatalmak valamely csodás megnyilatkozását vártuk, ám egy baljóslatú pillanat után Merlin
hangosan kacagni kezdett arckifejezésünkön. – Megmondtam! – kiáltotta –, nincs semmi
különös a Kincsekben.
– Mennyi kincs van a birtokodban? – kérdezte Galahad.
– Több – kerülte meg Merlin a válaszadást –, de ha tizenkettő meg is lenne a
tizenháromból, akkor is gondban lennék, míg a tizenharmadikát meg nem találom. És ez
az, Derfel, a hiányzó Kincs. Clyddno Eiddyn Üstje. Az Üst nélkül elvesztünk.
– Mindenképp elvesztünk – szóltam keserűen.
Merlin egy hosszú pillanatig úgy meredt rám, mintha a szokásosnál is bárgyúbb '6Cennék. –
A háború? – kérdezte. – Ezért jöttetek ide? Békéért könyörögni? Micsoda bolondok
vagytok mindketten! Gorfyddyd nem akar békét. Az a fickó egy vadbarom. Annyi esze
van, mint egy nyomtató ökörnek, és nem is az okosabbik fajtából. Király akar lenni a
királyok felett, ami azt jelenti, hogy uralnia kell Dumnoniát.
– Azt mondja, meghagyja Mordredet a trónon – mondta Galahad.
– Hát persze hogy ezt mondja! – kiáltott Merlin gunyorosan. – Mi mást mondana? De
abban a pillanatban, hogy a nyomorék gyerek nyakára teheti a kezét, kitekeri neki, mint
egy csirkéét, ami nem is lenne olyan nagy baj.
– Azt akarod, hogy Gorfyddyd győzzön? – kérdeztem elszörnyülködve.
Felsóhajtott. – Derfel, Derfel – mondta –, mennyire hasonlítasz Arthurra. Azt hiszitek, a
világ ilyen egyszerű; a jó az jó, a rossz az rossz, a fent az fent, a lent az lent. Azt kérded,
mit akarok? Megmondom, mit akarok. A Tizenhárom Kincset akarom, és a segítségükkel
visszahozni az isteneket Britanniába, mert akkor megparancsolnám nekik, hogy állítsák
vissza azt az áldott állapotot, melyet a rómaiak eljövetele előtt élvezhettünk. Ne többet
keresztényeket – mutatott Galahadre –, és ne többet Mithras-hívőket se – mutatott rám –,
csak az istenek hívőit az istenek országában. Ez az, Derfel, amit én akarok.
– Akkor mi lesz Arthurral? – kérdeztem.
– Mi lenne? Férfiember, van kardja, tud vigyázni magára. A végzet megkerülhetetlen,
Derfel. Ha a végzet azt akarja, hogy Arthur győzzön a háborúban, akkor nem számít, ha
Gorfyddyd a világ minden harcosát is kiállítja ellene. Ha nem akadna jobb dolgom,
megvallom, segíteném Arthurt, mert kedvelem, ám a végzet úgy határozott, hogy
öregember vagyok, egyre erőtlenebb, olyan hólyaggal, mint egy szivárgó bőrtömlő, és
ezért bölcsen kell sáfárkodnom kihunyó erőmmel. – Életteli hangon tette ezt a
szívszaggató kijelentést. – Még én sem nyerhetem meg a háborút Arthurnak, adhatom
vissza Nimue ép értelmét, és kutathatom fel a Kincseket ugyanabban az időben. Persze
ha úgy találom, hogy Arthur életének megmentése közelebb visz a Kincsekhez, akkor
bizton számíthattok rám a csatában. De amúgy? – Vállat vont, mintha a háború a
legcsekélyebb jelentőséggel sem bírna számára. Nem is bírt, gyanítom. Az apró
ablakszemhez fordult, és kikukucskált az udvaron felállított három karóra. – Itt maradtok a
szertartáson is, remélem?
– Maradnunk kellene? – kérdeztem.
– Persze hogy kellene, ha Gorfyddyd engedi. Minden tapasztalat hasznos, legyen bármily
rettenetes. Én magam épp elégszer elvégeztem már a rítust ahhoz, hogy ne maradjak itt
kiélvezni, de biztosíthatlak róla benneteket, hogy biztonságban lesztek. Csupasz csigává
varázsolom Gorfyddydet, hacsak ostoba fejetek egyetlen haja szálát is meggörbíti, de
most már mennem kell. Iorweth úgy gondolja, hogy egy vénasszony a demetiai határ
közelében emlékezhet valami hasznosra. Ha még életben van, persze, és tud emlékezni.
Utálok vénasszonyokkal társalogni; oly hálásak a társaságomért, hogy be nem áll a
szájuk, és képtelenek egy témánál megmaradni. Micsoda kilátások! Mondd meg
Nimuénak, alig várom már, hogy találkozhassam vele! – És e szavakkal már kívül is került
az ajtón, és öles lépteivel átszelte a kinti belső udvart.
Az ég elfelhősödött azon a délutánon, és a szürkén szemetelő eső még szürkület előtt
eláztatta az egész erődöt. Iorweth, a druida jött el hozzánk, hogy bizonygassa,
biztonságban vagyunk, bár taktikusan azt is hozzátette, hogy visszaélnénk Gorfyddyd
kierőszakolt vendégszeretetével, ha mi is részt vennénk az esti szertartáson, mely az
utolsó összejövetelt jelentette Gorfyddyd szövetségesei és törzsfői számára, mielőtt a
Caer Swsben állomásozó katonák megindulnának dél felé, hogy csatlakozzanak a
Branogeniumban állomásozó sereghez. Biztosítottuk róla Iorwethet, hogy amúgy sem állt
szándékunkban részt venni az ünnepségen. A druida köszönetképpen elmosolyodott,
majd leült a padra az ajtó mellett. – Akkor hát Merlin barátai lennétek? – kérdezte.
– Lord Derfel az – felelt Galahad.
Iorweth fáradtan dörzsölte a szemét. Öregember volt, barátságos, nyájas arccal, és tar
koponyáján a füle felett tonzúra nyomaival. – Valamiért úgy érzem – szólalt meg –, hogy
az én Merlin testvérem túlságosan is sokat vár az istenektől. Hiszi, hogy a világot újjá
lehet kovácsolni, a történelmet pedig el lehet törölni, mint a porba húzott vonalat. De nem
így van. – Kivakart egy tetvet a szakállából, majd felnézett Galahadre, ki keresztet viselt a
nyakában. Megrázta a fejét. – Irigylem ezt a te keresztény istenedet. Három és mégis
egy, halott és mégis él, mindenhol van és sehol, megköveteli, hogy imádd, ugyanakkor
állítja, hogy semmi sem érdemes az imádatra. Az ellentmondások elegendő teret kínálnak
az embernek, hogy mindenben higgyen, vagy éppen semmiben, csak az istenekben nem.
Az istenek, akár a királyok, változékonyak és hatalmasak, s ha meg akarnak bocsátani
nekünk, megteszik. Nem számít, miben hiszünk, csak az, mit akarunk. A varázslatunk
csakis akkor működik, ha az istenek is úgy akarják. Merlin ebben nem ért velem egyet,
természetesen. Azt hiszi, ha elég hangosan kiáltozunk, magunkra vonhatjuk a
figyelmüket, pedig hát mit teszünk mi egy körülöttünk kiáltozó gyermekkel?
– Odafigyelünk rá – vetettem fel.
– Megütjük, Lord Derfel – felelte Iorweth. – Addig ütjük, míg el nem csendesedik. Attól
tartok, Lord Merlin túl hangosan és túl soká kiáltozik. – Felállt, magához véve botját. –
Bocsánatotokat kérem, amiért nem étkezhettek a harcosokkal ma este, de Helledd
hercegnő azt mondja, szívesen lát benneteket ma este a házában.
Elmeti Helledd Cuneglas felesége volt, s meghívása nem szükségszerűen
megtiszteltetés. A felkérés éppoly valószínűen lehetett választékos sértés is Gorfyddyd
részéről, ki ezzel akarta kifejezésre juttatni, csak arra tart bennünket alkalmasnak, hogy
asszonyokkal és gyermekekkel együnk, ám Galahad máris közölte, hogy tisztességnek
veszi a meghívást.
És ott, Helledd apró csarnokában, találkoztam megint Ceinwynnel. Újra akartam őt látni,
azóta akartam ezt, mióta csak Galahad előhozakodott az ötlettel, hogy viseli a powysi
követséget, és ezért tettem meg minden erőfeszítést azért, hogy elkísérhessem. Nem
azért jöttem Caer Swsbe, hogy békét kössek; de hogy újra lássam Ceinwyn arcát, és
most, Helledd csarnoknak pislákoló fényeinél, újra láthattam őt.
Az évek mit sem változtattak rajta. Arca éppoly édes maradt, modora éppoly tartózkodó,
haja éppoly fényes, és mosolya éppoly bájos. Amikor a csarnokba léptünk, épp egy
kisgyermek körül serénykedett, próbálván megetetni őt néhány almadarabkával. A
gyermek nem volt más, mint Cuneglas fia, Perddel. – Mondtam neki, hogy ha nem eszi
meg az almát, a rémséges dumnorjik elviszik magukkal – szólalt meg mosolyogva. – Úgy
látszik, veletek akar menni, mert csak nem eszik egy falatot sem.
Elmeti Helledd, Perddel anyja, magas asszony volt, súlyos állkapoccsal és fakó szemmel.
Üdvözölt bennünket, intett a szolgáknak, hogy töltsenek nekünk mézsört, majd bemutatott
bennünket két nagynénjének, Tonwynnek és Elselnek, kik neheztelve néztek fel ránk.
Szemmel láthatóan megzavartuk őket társalgásukban, és a nénik pillantásai azt sugallták,
hogy legjobban tennénk, ha elmennénk, ám Helledd már kedvesebben bánt velünk. –
Ismeritek Ceinwyn hercegnőt? – kérdezte tőlünk.
Galahad mélyen meghajolt felé, majd lekuporodott Perddel mellé. Mindig is kedvelte a
gyermekeket, kik cserébe bizalmukkal ajándékozták meg. Néhány pillanat múlva a két
herceg már együtt játszadozott az almadarabokkal, mintha azok rókák lennének, és
Perddel szája lenne a rókalyuk, Galahad ujjai pedig a rókát üldöző vadászkutyák. Az alma
darabkái hamarosan eltűntek. – Hogy én miért nem gondoltam erre? – kérdezte Ceinwyn.
– Mert téged nem Galahad édesanyja nevelt, hercegnő – feleltem –, ki kétségkívül
ugyanígy etette őt. A mai napig nem tud addig enni, míg meg nem hallja a vadászkürt
s z a v á t .
Ceinwyn felnevetett, majd szeme megakadt a melltűn, melyet viseltem. Lélegzete elakadt,
a szín kiszaladt az arcából, és én egy pillanatra azt hittem, súlyos hibát vétettem. Azután
elmosolyodott. – Emlékeznem kellett volna rád, Lord Derfel.
– Nem, úrnőm, nagyon fiatal voltam.
– És mégis megtartottad? – kérdezte, láthatóan meglepődve azon, hogy bárki is ekkora
becsben tartja ajándékát.
– Megtartottam, úrnőm, mikor minden másomat elveszítettem is.
Helledd hercegnő szakított félbe bennünket, azután érdeklődve, mely ügy szólított
bennünket Caer Swsbe. Biztos vagyok benne, hogy jól tudta a választ, ám a jó modor
hercegnők esetében megkívánta, hogy azt színleljék, kívül állnak a férfiak tanácsán. Azt
feleltem, azért küldtek bennünket, hogy kiderítsük, elkerülhetetlen-e a háborúság. – És
az? – kérdezte a hercegnő érthető aggodalommal, hisz reggel az ő urának éppúgy dél és
az ellenség felé kellett indulnia.
– Sajna, úrnőm – feleltem –, úgy tűnik, az.
– Ez mind Arthur hibája – szólt Helledd hercegnő határozottan, és a nénik szorgalmasan
bólogatni kezdtek.
– Úgy hiszem, Arthur is egyet értene veled ebben, úrnőm – mondtam –, és ő maga bánja
a leginkább.
– Akkor miért harcol ellenünk? – akarta tudni Helledd.
– Mert megesküdött rá, hogy megtartja Mordredet a trónusán, úrnőm.
– Apósom sohasem törne Uther örökösére – tiltakozott Helledd.
– Lord Derfel kis híján elveszítette a fejét ma reggel, ahogy ezt felvetette – jegyezte meg
pajkosan Ceinwyn.
– Lord Derfel – szólt közbe Galahad, felnézve az utolsó róka vadászatból – azért tartotta
meg a fejét, mert az istenek kegyelik.
– De nem a te istened, herceg, igaz? – kérdezte Helledd élesen.
– Az én istenem mindenkit szeret, úrnőm.
– Különbség nélkül, úgy érted? – Felnevetett.
Libát, csirkét, nyulat és őzhúst ettünk, majd hitvány seprűs bort szolgáltak fel hozzá, mely
iszonyú régóta savanyodhatott már. Étkezés után lehúzódtunk a párnázott heverőkre, és
hárfások játszottak nekünk. A heverők az asszonyok csarnokát szolgálták, és mind
Galahad, mind jómagam kényelmetlenül feszengtünk az alacsony, puha ágyakon, noha
engem kimondhatatlanul boldoggá tett, hogy bölcs előrelátással a Ceinwyn melletti helyre
ültem. Egy ideig egyenes derékkal ültem, majd előrekönyököltem, hogy halkan néhány
szót válthassak vele, szerencsét kívánva neki eljegyzéséhez Gundleusszal.
Szórakozott pillantást vetett rám. – Ez úgy hangzik, mintha egy udvaroncot hallanék –
m o n d t a .
– Némelykor muszáj udvaroncként viselkednem, úrnőm. Jobban szeretnéd, ha inkább
harcos lennék?
Ő is előrehajolt, hogy beszédünkkel ne zavarjuk a zenészeket és a közelléte miatt
kezdtem úgy érezni, mintha érzékeimet füstköd borítaná el. – Az én uram, Gundleus –
mondta halkan – a kezemet kérte cserébe a hadseregéért.
– Akkor ez a had, úrnőm – mondtam –, a legdrágább egész Britanniában.
Nem mosolyodott el a bókon, de tekintetét határozottan az enyémbe fúrta. – Igaz az –
kérdezte nagyon halkan –, hogy megölte Norwennát?
A kérdés kéretlen egyenessége kizökkentett nyugalmamból. – Ő mit mond, úrnőm? –
kérdeztem ahelyett, hogy válaszoltam volna kérdésére.
– Azt mondja – és hangja annyira elhalkult, hogy szinte alig értettem szavait –, hogy
emberei a várra támadtak, és Norwenna a kavarodásban halt meg. Baleset történt, azt
m o n d j a .
A fiatal lány felé sandítottam, aki a hárfán játszott. A nénik átható pillantásokkal
méregettek, de Helleddet szemmel láthatóan nem zavarta beszélgetésünk a
műélvezetben. Galahad szintúgy a zenére figyelt, átkarolva az alvó Perddelt. – Én ott
voltam a Toron azon a napon, úrnőm – fordultam újból Ceinwyn felé.
– És?
Úgy döntöttem, egyenes kérdésre egyenes válasz jár. – Norwenna letérdelt elé, úrnőm,
hogy üdvözölje – mondtam –, ő pedig saját kezével ölte meg. Láttam, amikor tette.
Arca megmerevedett egy pillanatra. A pislákoló fáklyák fénye izzani tetszett sápadt bőrén,
lágy árnyakat vetve arcán és alsó ajka alatt. Fakókék kelméből való gazdagon díszített
ruhát viselt, melyet ezüstróka feketén pettyezett prémjével szegtek. Ezüstlánc fonta körül
a nyakát, fülében ezüstgyűrűk függtek, és én arra gondoltam, milyen remekül illik az ezüst
fénylő hajához. Apró sóhajt hallatott. – Féltem meghallani az igazat – mondta –, ám
hercegnőnek lenni annyit jelent, hogy úgy kell házasodnom, ahogy országomnak a
legjobb, s nem ahogyan én szeretném. – Egy időre a zenész felé fordította tekintetét,
majd visszahajolt hozzám. – Atyám szerint – suttogta – ez a háború a becsületem
védelmét szolgálja. így igaz?
– Számára, úrnőm, feltétlenül, bár annyit mindenképpen el kell mondanom, hogy Arthur
mélyen megbánta, amiért így megbántott.
Ceinwyn finoman elfintorodott. A téma nyilvánvalóan fájdalmas volt a számára, ám
mégsem kerülhette meg, hisz Arthur döntése sokkal mélyebben változtatta meg Ceinwyn
életét, mint Arthurét. Arthur eltűnt a boldogság felhőjében, míg neki nem maradt egyéb,
mint a véget nem érő megbánás, és olyan fájdalmas válaszok keresése, melyeket soha
nem találhat meg. – Te megérted őt? – kérdezte egy idő után.
– Akkor nem értettem meg, úrnőm – válaszoltam. – Azt gondoltam, elveszítette az eszét.
Mindannyian így hittük.
– És most? – kérdezte, kék szemét felém fordítva.
Ezen elgondolkodtam néhány pillanatig. – Azt gondolom, úrnőm, hogy egyszer az életben
olyan téboly vett erőt Arthuron, melyet képtelen volt lebírni.
– Szerelem?
Ránéztem, és azt mondtam magamnak, nem, nem vagyok belé szerelmes, és melltűje
sem egyéb talizmánnál, melyet véletlenszerűen tettem azzá. Azt mondtam magamnak,
hogy ő hercegnő, én pedig egy rabszolga fia vagyok. – Igen, úrnőm – feleltem.
– Te magad megérted ezt a tébolyt? – kérdezte most.
Nem voltam tudatában semminek a csarnokban, Ceinwynt kivéve. Helledd hercegnő, az
alvó herceg, Galahad, a nagynénik, a hárfás, egyikük sem létezett számomra jobban,
mint a mécsek bronztartói a falakon. Csak Ceinwyn hatalmas, szomorú szemét láttam, és
saját szívem dobbanását hallottam.
– Megértem, hogy belenézünk valakinek a szemébe – hallottam azután saját hangomat is
–, és hirtelen tudjuk, hogy az élet elképzelhetetlen nélküle. Tudjuk, hogy a hangja hallatán
szívünk félrever, hogy a társasága a legtöbb, mit az élettől kaphatunk, és hogy hiánya
magányra kárhoztatja lelkünket.
Ceinwyn egy ideig nem szólt, csak kissé zavart tekintettel nézett rám. – Történt ilyen már
veled is, Lord Derfel? – kérdezte végül.
Habozni kezdtem. Tudtam a szavakat, melyet lelkem kimondani vágyott, és tudtam a
szavakat, melyet helyzetemhez illően választanom kellene, ám ekkor azt mondtam
magamnak, egy harcos sohasem futamodhat meg, és hagytam, hogy lelkem vezesse
nyelvemet. – Soha nem történt meg velem, egészen eddig a pillanatig, úrnőm – feleltem.
Több bátorságra volt szükségem ehhez a kijelentéshez, mint korábban bármikor egy
pajzsfal áttöréséhez.
Ceinwyn azonnal félrefordította tekintetét és felült, én pedig átkozni kezdtem magam,
amiért otrombaságommal megbántottam. Ott maradtam a heverőn, elvörösült arccal és
sajgó lélekkel, zavartságommal küzdve, mialatt Ceinwyn lelkesen megtapsolta a hárfást,
néhány ezüstpénzt hajítva hangszere mellé a szőnyegre. Kérte, hogy játssza el neki
Rhiannon dalát is.
– Azt hittem, nem is figyelsz – jegyezte meg az egyik néni gonoszkodva.
– Figyeltem, Tonwyn, figyeltem, és nagy örömömet leltem abban, amit hallottam – mondta
Ceinwyn, én pedig úgy éreztem magam, mint amikor az ellenfél pajzsfala összeomlik
előttem. De nem mertem bízni szavaiban. Akartam, ám nem mertem. A szerelem téboly, s
az elragadtatás egyetlen vad pillanat alatt vált kétségbeesésbe.
A zene újra felhangzott, a háttérben pedig ideszüremlett a nagy csarnokból a háború
beköszöntét ünneplő harcosok üdvrivalgása. Amennyire lehetett, elvesztem a párnák
közt, még mindig vöröslő arccal, miközben próbáltam kitalálni, hogy Ceinwyn utolsó
szavai beszélgetésünkre vagy a zenére vonatkoznak-e, ám ekkor Ceinwyn hátradőlt és
újra közel hajolt hozzám. – Nem akarom, hogy miattam háborúzzanak – mondta.
– Elkerülhetetlennek tűnik, úrnőm.
– A fivérem is egyetért velem.
– Ám atyád uralja Powyst, úrnőm.
– Így igaz – mondta színtelen hangon. Összevonta szemöldökét, majd felnézett rám. – Ha
Arthur győz, kihez adna feleségül?
Kérdésének közvetlensége ezúttal is megdöbbentett, ám most is igazat feleltem. – Azt
akarja, hogy Siluria királynője légy, úrnőm – feleltem.
Hirtelen támadt rémülettel nézett rám. – Gundleushoz adna?
– A Benoici Lancelot királyhoz, úrnőm – feleltem, elárulva Arthur titkos reményét.
Figyeltem, milyen hatással lesznek rá szavaim.
Mélyen a szemembe nézett, láthatóan próbálva eldönteni, hogy hihet-e nekem. – Azt
mondják, Lancelot nagy harcos – mondta egy idő után, a lelkesedés oly hiányával, mely
megmelengette szívemet.
– Tényleg azt mondják, úrnőm, igen – mondtam.
Újra elnémult. Előrehajolt könyökére, s figyelte, miként rebbennek a hárfás kezei a
húrokon, én pedig őt figyeltem. – Mondd meg Arthurnak – szólt idővel anélkül, hogy felém
fordult volna –, hogy nincs harag a szívemben. És mondj el neki még valamit. – Hirtelen
e l h a l l g a t o t t .
– Igen, úrnőm? – bátorítottam.
– Mondd meg neki, hogy ha győz – fordult felém és hidalta át keskeny ujjaival a kettőnk
ülőhelyét elválasztó hasadékot, hogy kezemet érintse, s nyomatékot adjon
mondanivalójának –, hogy ha győz – ismételte –, könyörögni fogok a védelméért.
– Megmondom neki, úrnőm – szóltam, majd csordultig telt hívvel tettem hozzá. – És
eskümmel ígérem a sajátomat.
Ujjait megtartotta kezemen, s érintése oly könnyű volt, akar az alvó herceg lélegzete. –
Talán lesz alkalmad beváltanod ígéreted, Lord Derfel – suttogta, tekintetét egybefűzve az
e n y é m m e l .
– Az idők végezetéig tartom, és még azon is túl, úrnőm.
Elmosolyodott, majd elvonta kezét és felült.
És azon az éjjelen a zavar, reménység, téboly, balsejtelem, félelem és öröm furcsa
elegyével tértem meg ágyamba. Akárcsak Arthur, eljöttem Caer Swsbe, és rám is
lecsapott a szerelem.
ÖTÖDIK RÉSZ
A pajzsfal
Hát ő volt az? – olvasta rám Igraine. – Ceinwyn hercegnő volt az, ki füstté változtatta a
véredet, Derfel testvér?
– Igen, úrnőm, ő volt az – vallottam meg, ahogyan most azt is megvallom, könnyek
csillogtak szememben, amint visszaemlékeztem Ceinwynre. Vagy talán a csípős időjárás
volt az, mely vizenyőssé tette látásom, hiszen az ősz megint eljött Dinnewracra, és a
hideg szél lassan visszalopakodott ablakomon keresztül. Hamarosan szüneteltetnem kell
az írást, mert valamennyiünknek azzal kell foglalatoskodnunk, hogy elraktározzuk
élelmünket télire, és felhalmozzuk a hasábfákat, melyek el nem égetésében az áldott
Szent, Sansum oly nagy élvezetét leli, amiért osztozhatunk drága Megváltónk
szenvedéseiben.
– Nem csoda, hogy ennyire gyűlölöd Lancelotot! – szólt Igraine. – Vetélytársak voltatok.
Tudta, miként érzel Ceinwyn iránt?
– Idővel – feleltem – megtudta.
– És mi történt? – kérdezte mohón.
– Miért ne haladhatnánk annak rendje s módja szerint a történettel, úrnőm?
– Azért, mert én nem így akarom, ez csak természetes.
– Én viszont így akarom – mondtam –, és én vagyok a mesemondó, nem te.
– Ha nem kedvelnélek ennyire, Derfel testvér, már rég lecsapattam volna a fejedet, és a
testedet odavetettem volna a kutyáknak. – Összeráncolta a homlokát, mélyen
elgondolkodva. Nagyon gyönyörű ma, vidraprémmel szegélyezett szürke
gyapjúköpenyében. Nem terhes, tehát a csecsemőürülék vagy nem működött, vagy
Brochvael túlságosan sok időt tölt el Nwylle-lel. – Uram családjában mindig is járta a
szóbeszéd egy Ceinwyn nevű távoli nagynéniről – mondta –, bár azt nem tudja senki, mi
volt oly botrányos vele kapcsolatban.
– Én soha senkit nem ismertem – szóltam szigorúan –, ki nálánál kevésbé lett volna
b o t r á n y o s .
– Ceinwyn sohasem ment férjhez – mondta Igraine –, ennyit tudok.
– És ez annyira botrányos? – kérdeztem.
– Az, ha úgy viselkedett, mintha asszony lenne – felelte Igraine méltatlankodva. – Ezt
prédikálja az egyházad is. A mi egyházunk – javította ki magát sietve. – Tehát, mi történt?
Mondd el!
Rávontam barátcsuhám ujját kezem csonkjára, mely mindig elsőként érezte meg a csípős
téli szelet. – Ceinwyn története túl hosszú ahhoz, hogy most felidézzem – feleltem,
megtagadva, hogy többet eláruljak, bármily követelőzésekkel álljon elő királynőm.
– Akkor hát Merlin megtalálta az Üstöt? – akarta most tudni Igraine.
– Majd rátérünk a maga idejében – erősködtem.
Égnek lökte a karját. – Most már valóban felbőszítesz, Derfel. Ha úgy viselkednék, miként
egy királynéhoz illik, már rég a fejedet követeltem volna.
– Ha nem lennék vén és erőtlen szerzetes, úrnőm, magam adnám neked.
Felnevetett, majd elfordult, hogy kikémleljen az ablakon. A levelek az apró tölgyfákon,
melyeket még Maelgwyn testvér plántált szélfogó gyanánt, korán megbarnultak, és a
cserjék az alant elterülő völgyteknőben bogyóktól terhesek – mindkét jel arra utal, hogy
csikorgóan kemény tél közeleg. Sagramor egykor mesélt nekem olyan helyekről, ahová a
tél soha nem ér el, és a Nap egész évben melegen fénylik, bár talán, miként a tengeri
nyulak léte, ez sem több mesénél. Egykor még élt bennem a remény, hogy a
keresztények mennyországa meleg hely lehet, ám Szent Sansum lehűtötte reményeimet,
erősködve, hogy a menny minden bizonnyal hideg, ha a pokol oly tüzesen forró,
amilyennek mondják, és a szentnek valószínű igaza is lehet. Oly kevés dolog maradt,
amit érdemes várni. Igraine megborzongott és visszafordult felém. – Még soha senki nem
csinált nekem lugast Lughnasára – szólt epekedve.
– Dehogyisnem! – mondtam. – Minden évben kapsz egyet!
– De az csak a Caer lugasa. A rabszolgák csinálják, mert muszáj nekik, és én meg persze
ott ücsörgők alatta, de hát ez mégsem ugyanaz, mint ha egy szemrevaló ifjú készít egyet
gyűszűvirágból és fűzfavesszőből, csak neked. Merlin dühös volt, amiért te és Nimue
s z e r e l m e s k e d t e t e k ?
– Soha nem kellett megvallanom neki – feleltem. – Ha tudta is, soha nem adta jelét. Nem
is számított volna. Ő nem volt féltékeny. – Nem úgy, mint mi többiek. Nem úgy, mint
Arthur; nem úgy, mint én. Mennyi vér áztatta földünket esztelen féltékenységünk miatt! És
az élet végéhez közeledvén, mindez ugyan mit számít? Megöregszünk és a fiatalok
elnéznek bennünket, ám soha nem gondolnák, hogy egykor királyságok sorsa
pecsételődött meg szerelmünkkel.
Igraine alattomos pillantást vetett rám. – Azt mondod, Gorfyddyd ringyónak nevezte
Guinevere-t. Az is volt?
– Nem szabadna használnod azt a szót.
– Jó, akkor Guinevere az volt, amit Gorfyddyd állított róla, s amit nekem nem szabad
elismételnem, nehogy sértsem ártatlan füleidet?
– Nem – válaszoltam –, nem volt az.
– De hűséges maradt Arthurhoz?
– Csak várd ki – feleltem.
Kinyújtotta rám a nyelvét. – Lancelot végül Mithras híve lett? – kérdezte.
– Várj és meglátod – erősködtem.
– Utállak!
– Én pedig a te legalázatosabb szolgád vagyok, drága úrnőm – mondtam –, ám
ugyanakkor el is fáradtam, és a tinta is kezd becsomósodni a hidegtől. Meg fogom írni a
történetet, megígérem neked.
– Ha Sansum hagyja – mondta Igraine.
Hagyni fogja. – A szent manapság boldogabbnak tűnik, hála megmaradt novíciusunknak,
ki nem is novícius többé, de felszentelték pappá és szerzetessé, s maga is, miként
Sansum állítja, kész szent már. Szent Tudwal, így is kell neveznünk őt, és a két szent
még mindig ugyanazon a cellán osztozik, s együtt dicséri az Urat. Az egyetlen dolog,
melyet zavarónak találok ebben az áldott kapcsolatban, hogy a Szent Tudwal, ki most
tizenkét esztendős, újra nekirugaszkodott, hogy megtanuljon olvasni. A szász nyelvet
persze nem beszéli, de tartok tőle, hogy néhány nem helyénvaló szót már így is ki tud
majd betűzni írásaimból. Ám ezzel a félelmemmel ráérek várni, míg Szent Tudwal
elsajátítja a betűket – ha valaha is sikerül neki –, és most, ha Isten is úgy akarja, inkább
szentelem magam a feladatnak, hogy kielégítsem királyném, Igraine kíváncsiságát,
tovább jegyezvén Arthur történetét, drága elveszett uram és barátom életét.
Másnap mintha csukott szemmel jártam volna a világban. Ott álltunk Galahaddel, mint
ellenségünk, Gorfyddyd két hívatlan s nemkívánatos vendége, míg Iorweth engesztelő
áldozatot mutatott be az isteneknek, és amennyire én figyeltem a ceremóniára, a druida
akár pitypangfüvet is fújhatott volna. Leöltek egy bikát, három foglyot kötöztek a három
karóhoz, megfojtották őket, majd elvégezték a kötelező jóslást, bordái közt megdöfve egy
negyedik szerencsétlent. Elénekelték Manopos harci indulóját, mialatt körbetáncolták a
holtakat, azután a királyok, hercegek és törzsfők lándzsáik hegyét a tetem vérébe
merítették, majd lenyalták a vért a pengéről és összemaszatolták vele az arcukat.
Galahad a kereszt jelét rajzolta magára, mialatt én Ceinwynről ábrándoztam. Ő maga
nem vett részt a szertartáson. Miként egyetlen asszony sem. Az előjelek, tolmácsolta
Galahad, kedvezőnek mutatkoztak Gorfyddyd ügyében, de engem ez mit sem érdekelt.
Még mindig Ceinwyn ujjainak ezüstkönnyű érintése bizsergett a kezemen.
Lovainkat, fegyvereinket és pajzsainkat hiánytalanul visszaadták, s maga Gorfyddyd
kísért el bennünket Caer Sws kapujáig. Fia, Cuneglas is velünk tartott; ő talán az
udvariasság jegyében cselekedett így, ám Gorfyddyd már korántsem ezért. – Mondd meg
annak a kurvapecérnek – kezdte a király, arcán még mindig a vér rászáradt nyomaival –,
hogy a háborút már csak egyféleképpen kerülheti el. Mondd meg Arthurnak, ha elém áll a
Lugg Vale-ben és fejére vonja ítéletemet, úgy veszem, hogy kiköszörülte a lányom
tisztességén esett csorbát.
– Megmondom neki, felség – mondta Galahad.
– Arthur még most sem hord szakállt? – kérdezte Gorfyddyd úgy, mintha egy válogatott
sértést vágna a fejünkhöz.
– Nem, felség – felelt Galahad.
– Akkor nem fonhatok rabszolgáimnak pórázt a szakállából – morogta Gorfyddyd –, ezért
mondd meg neki, hogy vágja le a ribanc vörös haját, mielőtt eljönne, és fonássá meg saját
póráza gyanánt. – Gorfyddyd szemmel láthatóan élvezte ellenségei legmélyebb
megalázását, noha Cuneglas herceg vonásai kínzó zavart tükröztek atyja gorombaságai
hallatán. – Mondd ezt el neki, Benoici Galahad – folytatta Gorfyddyd –, és mondd meg
neki, ha aláveti magát akaratomnak, kopaszra borotvált szajhája szabadon elmehet, ha
azonnal elhagyja Britanniát.
– Guinevere hercegnő szabadon távozhat – ismételte Galahad az ajánlatot.
– A ribanc! – üvöltött fel Gorfyddyd. – Háltam vele épp elégszer, hogy tudjam. Mondd ezt
meg Arthurnak – köpte követelését Galahad arcába. – Mondd meg neki, hogy
szíves-örömest jött ágyamba, ahogy tucatnyi más férfi ágyába is!
– Megmondom neki – hazudta Galahad, visszafojtva keserűségét. – Ésmi légyen, felség –
kérdezte – Mordreddel?
– Arthur nélkül – válaszolt Gorfyddyd – Mordred új oltalmazóra szorul. Én vállalom
magamra a felelősséget Mordred jövőjéért. Most menj.
Meghajoltunk, nyeregbe szálltunk, és ellovagoltunk. Utoljára még visszanéztem, remélve,
hogy láthatom Ceinwynt, ám csak férfiak sorjáztak Caer Sws sáncain. Az erősség körüli
tábort lassan lebontották, és a katonák felkészültek, hogy a legrövidebb úton elinduljanak
Branogenium felé. Megegyeztünk, hogy mi nem azt az utat használjuk, de Caer Lud felé
kerülőt teszünk, hogy ne is láthassuk Gorfyddyd gyülekező seregét.
Galahad komornak tűnt, mialatt kelet felé lovagoltunk, ám én képtelen voltam kordában
tartani boldogságomat, és amint eltávolodtunk a nyüzsgő táboroktól, rázendítettem
Rhiannon dalára.
– Mi az ördög ütött beléd? – kérdezte Galahad megütközve.
– Semmi. Semmi! Semmi! Semmi! – kiáltottam vidáman, és oly erővel rúgtam hátra
bokámmal, hogy lovam levetett magáról, és én egy csalánbokorban értem földet. –
Semmi a világon – mondtam, mikor Galahad visszahozta nekem a lovamat. – Az égadta
világon semmi.
– Te megháborodtál, barátom.
– Igazad van – mondtam, amint esetlenül újra felkapaszkodtam lovamra. Valóban
megháborodtam, de miután nem szándékoztam még Galahaddel sem megosztani
tébolyom okát, próbáltam egy kissé józanabbul viselkedni. – Mennyit mondunk el
Arthurnak? – kérdeztem tőle.
– Guinevere-ről semmit – felelte Galahad határozottan. – Amúgy Gorfyddyd nyilvánvalóan
hazudott. Uramisten! Hogyan képes ilyesmiket állítani Guinevere-ről?
– Csak provokálni akar bennünket – mondtam. – De mit mondjunk Arthurnak Mordredről?
– Az igazat. Mordred biztonságban van.
– De ha Gorfyddyd hazudott Guinevere-rel kapcsolatban – mondtam –, miért mondta
volna az igazat Mordredről? És Merlin sem hisz neki.
– Minket nem Merlin válaszáért küldtek – torkolt le Galahad.
– Azért küldtek, hogy megtudjuk az igazat, barátom, és én azt mondom, hogy Merlin jól
b e s z é l t .
– Csakhogy Tewdric – vágta rá Galahad – Gorfyddydnek fog hinni.
– Ami azt jelenti, hogy Arthur elveszett – szóltam komoran, de nem akartam a vereségről
beszélni, ehelyett inkább kikértem Galahad véleményét Ceinwynről. Engedtem, hogy a
téboly újra a markába szorítson, s hallani akartam Galahadet, amint őt dicséri és kijelenti,
hogy Ceinwyn a leggyönyörűbb teremtés a kerek világon, ám ő csak vállat vont. –
Aranyos kislány – szólt könnyedén –, és elég jóarcú is, ha valaki az ilyen törékeny
szépségeket szereti. – Megállt, elgondolkodva. – Lancelot kedvelni fogja – folytatta. –
Tudtad, hogy Arthur össze akarja őket házasítani? Bár most már nem hiszem, hogy sor
kerül rá. Gyanítom, hogy Gundleus szilárdan üli meg trónját, és Lancelotnak másutt kell
feleséget kerítenie magának.
Nem is hoztam többet szóba Ceinwynt. Azon az úton lovagoltunk vissza, amelyiken
érkeztünk, és a második éjjelen elértük Magnist, hol, miként azt Galahad előre látta,
Tewdric Gorfyddyd ígéretének hitt, míg Arthur Merlinben bízott. Gorfyddyd, ébredtem rá,
arra használt bennünket, hogy éket verjen Arthur és Tewdric közé, s számomra úgy tűnt,
számítása be is vált, hisz mialatt a két vezér huzakodását hallgattuk Tewdric szállásán,
egyre nyilvánvalóbbá lett, hogy Gwent királyának semmi kedve a közelgő háborúhoz.
Galahad és jómagam ott is hagytuk kettőjüket vitatkozni, és tettünk egy sétát Magnis
sáncain, melyet elárasztott vizesárkok szegélyeztek és szinte áthatolhatatlan cölöpsor
védelmezett. – Tewdric győz majd a vitában – szólt Galahad komoran. – Nem bízik meg
A r t h u r b a n .
– Dehogyisnem – tiltakoztam.
Galahad a fejét rázta. – Tudja, hogy Arthur tisztességes ember – engedte meg –, ám
Arthur egyben kalandor természet is. Földnélküli, erre még sohasem gondoltál?
Becsületét védi, nem birtokait. Mordred kora révén birtokolja a hatalmat, nem születésétől
fogva. Hogy Arthur sikeresebb lehessen más férfiaknál, bátrabbnak kell lennie, ám
Tewdricnek épp most nem bátorságra van szüksége. Ő biztonságot akar. Elfogadja
Gorfyddyd ajánlatát. – Elnémult egy időre. – Talán az a végzetünk, hogy gazdátlan
katonák legyünk – folytatta borongósan –, megfosztva földjeinktől, és új ellenségeink
egyre hátrébb vessenek vissza bennünket a Nyugati-tenger felé.
Megborzongtam és szorosabbra vontam magamon köpenyemet. Sötét fellegek
tornyosultak az éjszakai égbolton, és az újonnan támadt nyugati szél fagyos eső
fenyegetését sodorta felénk. – Azt mondod, Tewdric elhagy bennünket?
– Már el is hagyott – felelt Galahad kéretlen egyszerűséggel.
– Most épp az a legnagyobb gondja, miként szabaduljon meg Arthurtól, a lehető
legelegánsabban. Tewdricnek túl sok a veszítenivalója, és nem vállalhat fel újabb
kockázatot, míg Arthur mást sem veszíthet, csak a reményeit.
– Ti ketten! – szólított meg egy nyers hang a hátunk mögül, és megfordulva Culhwcht
láttuk felénk robogni a rámpán. – Arthur látni akar benneteket.
– Miért? – kérdezte Galahad.
– Mégis mit gondolsz, herceg? Kockajátékhoz keres társakat? – vigyorgott Culhwch. –
Ezeknek a fattyaknak talán nincs gyomra a harchoz – intett az erőd felé, melyben Tewdric
takaros uniformisba öltözött emberei gyülekeztek –, de nekünk annál inkább van.
Gyanítom, a saját erőnkből fogunk támadni. – Meglátta elképedésünket, és felnevetett. –
Hallottátok Agricolát múlt este. Kétszáz ember vígan megtartja a Lugg völgyét egy
hadsereg ellen is. Hát akkor? Van kétszáz lándzsásunk, és Gorfyddydnek is ott a serege,
akkor meg mit várunk Gwenttől? Ideje megetetni a dögmadarakat!
Az eső első cseppjei lehulltak, felszisszenve a kovácsok kohóin, és úgy tűnt, ideje harcba
i n d u l n u n k .
Néha úgy gondolom, ez volt Arthur legbátrabb döntése. Isten a tanúja, hozott döntést,
nem is egyet, hasonlóan kétségbeejtő helyzetben is, ám Arthur sohasem volt oly gyenge,
mint azon az eső verte éjszakán Magnisban, amikor Tewdric kiadta a parancsot előrevont
emberei visszavonulására, s kezdett felkészülni a békekötésre Gwent és az ellenség közt.
Arthur ötünket hívott össze egy katona szállásán. Az eső lankadatlan dobolt a tetőn, míg
a zsúpszalma alatt hasábfából rakott tűz pattogott, hogy kísérteties izzásával kirajzolja
alakunkat. Sagramor, Arthur legmegbecsültebb parancsnoka, Morfans mellett ült az apró
fapadon, Culhwch, Galahad és jómagam a földön kuporogtunk, mialatt Arthur beszélt.
Meurig herceg, engedte meg Arthur, a számunkra kellemetlen valót mondta ki, hogy a
háborút magunknak köszönhetjük. Ha ő nem hagyta volna faképnél Ceinwynt, most nem
lenne széthúzás Powys és Dumnonia között. Gwent Powys ősellenségeként és Dumnonia
régi barátjaként keveredett bele az ügybe, ám többé nem állt Gwent érdekében folytatni
az ellenségeskedést. – Ha én nem jövök Britanniába – jelentette ki Arthur –, Tewdric
királynak most nem kellene szembenéznie azzal, hogy erőszakot tesznek országán. Ez az
én háborúm, s minthogy én kezdtem, nekem is kell befejeznem. – Itt kivárt. Olyan ember
volt, kinél könnyen áradnak az érzelmek, s ezek most is túlcsordulással fenyegettek. –
Holnap elmegyek a Lugg Vale-be – mondta ki végül, és egy rettenetes pillanatra már arra
gondoltam, azért teszi, hogy átadja magát Gorfyddyd szörnyű bosszújának, ám ekkor
Arthur arcán megcsillant az a hamisítatlan, nyílt mosoly –, és nagyon szeretném, ha ti is
velem tartanátok, ám nincs jogom ezt megkövetelni tőletek.
Néma csend ereszkedett a viskóra. Gyanítom, mindannyian arra gondoltunk, hogy a
völgyszorosban megküzdeni még Gwent és Dumnonia egyesített hadainak is kockázatos
vállalkozás lett volna, mi hát az esélye annak, hogy Dumnonia harcosai maguk
boldoguljanak? – Jogod van követelni, hogy veled tartsunk – törte meg a csendet
Culhwch –, hisz eskünk kötelez bennünket szolgálatodra.
– Feloldalak benneteket nekem tett eskütök alól – jelentette be Arthur –, és csak kérlek,
segítsetek beváltani ígéretem, hogy Mordredet felcseperedve királyunkká emelem.
Újra csend állott be. Úgy gondolom, egyikünk hűsége sem ingott meg, csak épp nem
tudtuk hogyan kifejezésre juttatni, míg Galahad fel nem szólalt. – Én magam nem tettem
esküt – mondta Arthurnak –, ám most teszek. Ahol te harcolsz, uram, én is ott harcolok, a
te ellenséged az én ellenségem is, s barátommá fogadom barátodat. Megesküszöm
Jézus Krisztus urunk kiontott vérére. – Előrehajolt, megragadta Arthur kezét, és
megcsókolta. – Életemmel lakoljak, ha megszegném szavam.
– Minden eskü kettőn áll – fűzte hozzá Culhwch. – Te feloldozhatsz, uram, ha én nem
oldozom fel magam.
– Ahogy én sem – toldottam meg.
Sagramort untatta a ceremónia. – Én a te embered vagyok – mondta Arthurnak –, nem
m á s é .
– Hagyjuk már a fogadkozást – szólt a rút Morfans. – Harcolni akarok.
Arthur szemében könnyek csillantak. Sokáig nem tudott szólni, ehelyett hasznossá tette
magát, s öles hasábokkal táplálta a kihunyó tüzet, mígnem sikerült megfeleznie a meleget
és megkétszereznie a füstöt. – Az embereiteket nem köti esküje – mondta elfátyolosodott
hangon –, és holnap csakis olyanokat akarok Lugg Vale-ben, kik önszántukból '76annak ott.
– Miért holnap? – kérdezte Culhwch. – Miért nem azután? Minél több időnk van
felkészülni, annál jobb, nem?
Arthur a fejét rázta. – Nem leszünk jobban felkészülve, ha egy évig várunk is. Amellett
Gorfyddyd kémei máris útban vannak észak felé a hírrel, hogy Tewdric elfogadja
Gorfyddyd ajánlatát, tehát addig kell támadnunk, míg a kémek fel nem fedik azt is, hogy
mi, dumnoniaiak nem adjuk meg magunkat. Holnap hajnalban támadunk. – Felém fordult.
– A te embereid támadnak elsőként, Lord Derfel, tehát még ma este el kell menned
embereidhez, és beszélned kell velük. Ha vonakodnak a szolgálattól, ám legyen, de ha
készek a harcra, Morfans elmondja, mit kell tennetek.
Morfans, Arthur páncélzatában feszítve, korábban az egész ellenséges vonalat
végiglovagolta, s közben alaposan felderítette elhelyezkedésüket is. Most maréknyi
gabonát vett az egyik edényből, és egy kiterített köpenyen halmokat formált belőle,
felrajzolva a Lugg Vale elnagyolt modelljét. – Nem túl hosszú völgy – mondta –, de az
oldalai igen meredekek. A torlasz itt emelkedik, a déli végében. – Egy pontra mutatott a
völgy hevenyészett térképén. – Kidöntött fatörzsek, kerítéssé rendezve. Elég nagyok
ahhoz, hogy megállítsák a lovakat, de nem tarthat soká, míg néhány ember arrébb
dobálja őket. Itt a gyenge pontjuk – intett a nyugati domb felé. – A völgy északi fala
nagyon meredek, de ahol felvonták a torlaszt, ott könnyedén le lehet jutni a lankán.
Sötétben másszátok meg a dombot, pirkadatkor zúduljatok lefelé és szórjátok szét a
kerítést, míg alszanak. Azután már a lovak is átjutnak. – Elvigyorodott, magában kéjesen
ízlelgetve a gondolatot, mily meglepettek lesznek ellenségeink.
– A te embereid hozzászoktak már, hogy éjszaka meneteljenek – mondta Arthur –, így
holnap hajnalra elfoglalhatod a torlaszt, lerombolhatod, és utána már csak addig kell
tartanod a völgyet, míg a lovasok oda nem érnek. Sagramor parancsol a lándzsásoknak a
völgyben, míg én az ötven lovassal Branogeniumra támadok. – Sagramor nem mutatta
jelét érzelemnek a döntés hallatán, mely kezébe adta Arthur seregének javát.
Mi többiek azonban képtelenek voltunk véka alá rejteni megrökönyödésünket, melyet
nemcsak Sagramor kinevezése, de Arthur stratégiája felett is éreztünk. – Ötven lovas
támad rá Gorfyddyd egész seregére? – kérdezte Galahad hitetlenkedve.
– Nem fogjuk tudni bevenni Branogeniumot – ismerte el Arthur –, talán a közelébe sem
kerülünk, de magunk után csaljuk őket és üldözésünk során fognak beszorulni a völgybe.
Sagramor a völgy északi végében várja be az üldözőket, ahol az út keresztezi a folyót, és
amikor ők támadnak, ti visszavonultok. – Végignézett rajtunk, megbizonyosodva róla,
hogy megértettük utasításait. – Visszavonulni – ismételte –, mindig csak visszavonulni.
Hadd higgyék, hogy győztek! És amikor már mélyen a völgyben járnak, rájuk támadok.
– Honnét? – kérdeztem.
– Hátulról, természetesen! – Arthur, belelovallva magát a csata kilátásaiba, kezdte
visszanyerni régi lelkesedését. – Amikor a lovasaimmal visszavonulunk Branogeniumból,
nem megyünk be a völgybe, hanem megbújunk az északi vége mellett. Azon a helyen
sűrűn nőnek a fák. Amint beszippantottuk az ellenséget a völgybe, hátulról nekik rontunk.
Sagramor a magokból emelt halomra révedt. – A fekete pajzsos írek Coel's Hillnél –
mondta, gyalázatos kiejtéssel –, a domboktól délre haladva könnyedén a hátunkba
kerülhetnek – s átfurakodott ujjával a völgy déli végét jelképező elszórt szemek között,
hogy értsük, mire gondol. Ezek az írek, ezt mindannyian jól tudtuk, Demetia királyának,
Oengus mac Airemnek rettegett harcosai voltak, s a mi szövetségeseink, míg Gorfyddyd
aranya meg nem rendítette hűségüket. – Azt akarod, hogy elölről egy sereget tartsunk,
hátulról meg a fekete pajzsosokat? – kérdezte Sagramor.
Tudod – felelt Arthur mosolyogva –, ezért ajánlottam fel, hogy megszabadítalak
benneteket eskütök alól. De amint Tewdric megtudja, hogy csatába indultunk, ő is
csatlakozni fog. Ahogy a nap múlik, Sagramor, úgy fog erősödni pajzsfalunk is. Tewdric
emberei elbánnak a Coel's Hill felől jövő támadással.
– És ha nem így lesz? – kérdezte Sagramor.
– Akkor valószínűleg kudarcot vallunk – ismerte el Arthur nyugodtan –, de a halálommal
eljön Gorfyddyd győzelme és Tewdric békéje. A fejem Ceinwynhez vándorol, menyegzői
ajándék gyanánt, és ti, barátaim, már a túlvilágon ünnepeltek, ahol, legalábbis remélem,
meghagytok egy helyet nekem is asztalotoknál.
Megint néma csend borult ránk. Arthur láthatóan bízott benne, hogy Tewdric harcolni fog,
noha biztos ebben egyikünk se lehetett. Számomra úgy tetszett, hogy Tewdric talán
szívesebben veszejt el valamennyiünket a Lugg Vale-ben és szabadul meg egy számára
kényelmetlen kötelemtől, ám ugyanakkor azt mondtam magamnak, hogy az ilyen magas
politika miatt ne nekem fájjon a fejem. Nekem elég volt fejfájásnak, hogy túléljem a
holnapi napot, ám amint letekintettem Morfans elnagyolt modelljére, a nyugati domboldal
miatt is aggódni kezdtem, melyet pirkadatkor támadni fogunk. Ha mi támadhatunk ott,
gondoltam, miért ne tehetné ezt az ellenség is? – Körbezárják majd a pajzsfalat –
mondtam, kifejtve aggodalmaimat.
Arthur a fejét rázta. – A domboldal túlságosan meredek ahhoz, hogy egy vértezetbe
öltözött harcos leereszkedjék az északi végében. A legrosszabb, amit tehetnek, ha
odaküldik a gyülevész hadat, ami leginkább íjászokat jelent. Ha teheted, Derfel, küldj
elébük egy maréknyi embert, de egyébként imádkozz, hogy Tewdric odaérjen időben. Ami
pedig téged illet, herceg – szólt Galahad felé fordulva –, bármennyire is fáj azt kérnem
tőled, hogy maradj távol a pajzsfaltól, akkor leszel a legértékesebb a számomra, ha
holnap követségbe mégy Tewdric királyhoz. Királyi vérből származol, a tekintély nyelvén
szólasz, és mindenkinél inkább alkalmas vagy rá, hogy meggyőzd Tewdricet, használja
előnyére győzelmemet, melyet engedetlenségemmel kívánok megadni neki.
Galahad zavartnak tűnt. – Inkább harcolnék, uram.
– Miként én – mosolygott Arthur –, szívesebben győznék, mint veszítenék. Ehhez
azonban szükségem van arra, hogy Tewdric emberei még napnyugta előtt odaérjenek, és
te, herceg, te vagy az egyetlen alkalmas követ, kit elküldhetek egy neheztelő királyhoz.
Érvelned kell előtte, hízelegned kell neki, könyörögnöd kell hozzá, ám mindenekelőtt arról
kell őt meggyőznöd, hogy vagy megnyerjük holnap a csatát, vagy egész hátralévő
életünkben háborúzhatunk.
Galahad elfogadta a választást. – De arra azért kapok engedélyt, hogy visszatérjek és
harcoljak Derfel oldalán, amint átadtam az üzenetet? – kérdezte.
– Örömmel látunk – felelte Arthur. Elhallgatott, s a búzaszemek halmaira meredt. –
Kevesen vagyunk – mondta egyszerűen –, és ők rengetegen, ám az álmok soha nem
válnak valóra elővigyázatossággal, csupán a veszélyt vállalva. Holnap a békét hozhatjuk
el a britonoknak. – Hirtelen elhallgatott, s talán az a gondolat ötlött fel benne, hogy a béke
vágya Tewdricben is éppúgy munkál. Talán Arthur is azon töprengett, kell-e egyáltalán
harcolnia. Visszaemlékeztem rá, hogy miután Aelle-lel találkozott és a tölgyfa mellett
fogadalmat tett, miként érzett rá kísértést, hogy feladja a küzdelmet, s félig arra
számítottam, hogy most is feltárja lelkét, ám azon az esős éjjelen a becsvágy lova ina
szakadtából húzta előre lelke szekerét, és nem fogadott volna el oly békét, melynek
halála vagy száműzetése lett volna az ára. Békét akart, de még jobban akarta maga
diktálni a béke feltételeit. – Bármilyen istenhez is imádkoztok – fejezte be csendesen –,
legyen veletek holnap a csatatéren.
Újfent lovagolnom kellett, ha időben akartam embereimhez érni. Siettem, ahogy csak
tudtam, és útközben háromszor is leestem a lóról. Biztató előjelként értékeltem, hogy a
zuhanások szörnyűek voltak, ám az út puha a latyaktól, s így büszkeségemen kívül
máson nem esett sérelem. Arthur velem lovagolt, de visszafogta lovamat, amint
lándzsahajításnyira értünk onnét, hol embereim tábortüze pislákolt a lankadatlan esőben.
– Tedd ezt meg nekem, Derfel – mondta –, és saját lobogót hordozhatsz, saját pajzsot
festhetsz magadnak.
Ezen a világon, vagy már a következőn, gondoltam magamban, de nem mondtam ki
hangosan is gondolatomat, nehogy megkísértsem az isteneket. Mert holnap, abban a
szürke, komor hajnalban, a világ ellen kell megküzdenünk.
Embereim egyike sem próbált kibújni esküje alól. Néhányan – kevesen – talán szívesen
kerülték volna a csatát, ám egyikük sem akart gyengeséget mutatni harcostársai előtt, így
valamennyien együtt meneteltünk, utat törve magunkat az eső függönyén keresztül a
felázott földeken. Arthur egy darabon elkísért bennünket, majd visszatért oda, hol saját
lovasai táboroztak.
Nimue ragaszkodott hozzá, hogy velünk tartson. Bűbájt ígért, mellyel elrejt bennünket, és
ezután már semmi sem győzhette meg róla embereimet, hogy hagyjuk magunk mögött.
Mielőtt útnak indultunk volna, végre is hajtotta a szertartást, egy bárány koponyáját
használva, melyet fáklyafénynél, egy közeli vizesárokban lelt. Kirángatta a rothadó
tetemet a bokrok közül, hová a farkas hurcolta csemegézni, lecsapta a fejet, lehántotta
róla a féregtől hemzsegő bőrt, majd lekuporodott a földre, köpenyével eltakarva önmagát
és a bűzlő koponyát egyaránt. Hosszú ideig guggolt ott, belélegezve a rothadó fej
kísérteties bűzét, majd felállt és megvetően arrébb rúgta a koponyát. Figyelte, hol
állapodik meg, majd megfellebbezhetetlen fensőbbséggel kijelentette, hogy az ellenség
félre fog nézni, amint elhaladunk mellette az éjszakában. Arthur, kit teljesen lenyűgözött
Nimue ténykedése, megborzongott, amint elhangzott a megnyugtató kijelentés, majd
átölelt. – Adósoddá tettél, Derfel.
– Nem tartozol nekem semmivel, uram.
– Ha mással nem is – mondta –, köszönettel mindenképp, amiért elhoztad nekem
Ceinwyn üzenetét. – Elmondhatatlan örömöt nyert Ceinwyn bocsánatából, majd vállat
vont, amikor átadtam azon szavait is, melyekben az oltalmát kérte. – Nincs félnivalója
Dumnonia egyetlen lakójától sem – mondta akkor. Most nagyot csapott hátamra, majd
figyelte, miként nyel magába bennünket a sötétség.
Füves kaszálókon és frissen learatott mezőkön vágtunk keresztül, nem találkozván egyéb
akadállyal, mint a felázott talajjal, a sötéttel és a szüntelen szakadó esővel. A szél bal
felől, nyugatról hordta ránk a vízpermetet, és fáradhatatlannak bizonyult; a metszően
fagyos eső utat talált magának ujjasunk alá is, jéggé dermesztve testünket. Kezdetben
közel húzódtunk egymáshoz, hogy senki se találhassa egyedül magát a sötétségben,
noha így is állandóan azt kérdezgettük egymástól, merre lehetnek a többiek. Néhányan
próbálták kézben tartani az előttük haladó köpenyének szegélyét, de így a lándzsák
folyton egymásba gabalyodtak és embereim felbukdácsoltak, míg meg nem állítottam
őket, és két egyes sort nem formáltam belőlük. Mindenkinek fel kellett kötnie a hátára
pajzsát, majd megmarkolnia az előtte haladó lándzsájának nyelét. Cavan maradt hátra
utóvédnek, megbizonyosodva róla, hogy senki sem marad le, míg Nimue és én az élen
haladtunk. Egész úton fogta a kezem, bár nem ragaszkodásból, de azért, nehogy
elkeveredjünk egymástól a koromsötét éjszakában. Lughnasa mostanra nem lett egyéb
múló álomnál, ám nem az idő koptatta azzá, hanem Nimue csökönyös ragaszkodása
ahhoz, hogy a lugas alatt valójában semmi sem történt. Azok az órák, miként a Holtak
Szigetén eltöltött hónapok, megszolgálták a maguk célját, és mostanra értelmüket
v e s z í t e t t é k .
Elértük a fákat. Habozni kezdtem, majd megindultam lefelé a meredek, csatakos
domboldalon, és a sötétség oly sebesen ölelt körül, hogy kezdtem kétségbeesni, miként
fogom végigvezetni embereimet a szurokfeketeségben, ám ekkor Nimue halkan
dudoraszni kezdett, s hangja jelzőtűzként vezette keresztül embereimet az éjszakán.
Mindkét lándzsalánc megszakadt, de Nimue hangját követve valahogy mindannyiunknak
sikerült keresztülbotorkálnia az erdőn, hogy a túlsó oldalon végre kiérjünk egy újabb
kaszálóra. Itt megálltunk, míg Cavan és jómagam számba vettük az embereket, mialatt
Nimue ott keringett körülöttünk, varázsigéket sziszegve a sötétben.
Lelkesedésem, átitatva az esővel és félhomállyal, egyre alább hagyott. Korábban úgy
gondoltam, jól magam elé tudom idézni a tájat, mely embereim táborától északra fekszik,
ám ahogy ott botorkáltunk, a kép egyre többet veszített hiteléből. Fogalmam sem volt róla,
merre járhatunk, vagy hogy merre kellene tovább haladnunk. Eddig azt hittem, északnak
tartunk, ám vezérlő csillag vagy holdvilág híján félelmeim gyorsan maguk alá gyűrték
m e g g y ő z ő d é s e m e t .
– Mire várunk? – Nimue ért oda mellém és suttogta nekem a szavakat.
Nem válaszoltam, vonakodva bevallani, hogy eltévedtem. Vagy tán vonakodtam bevallani,
hogy megrémültem.
Nimue megérezte tanácstalanságomat és átvette az irányítást. – Egy jókora legelő
terpeszkedik előttünk – mondta embereimnek. – Birkákat legeltettek itt, de a nyájat
máshová terelték, úgyhogy se a pásztorok, se a kutyáik nem láthatnak minket. Az út
egész végig emelkedik, de nem túl nehéz, ha együtt maradunk. A legelő végén egy
erdősávhoz érünk, ahol kivárjuk a hajnalt. Már nem járunk messze, és túl vagyunk az út
nehezén. Tudom, hogy átáztatok és fáztok, de holnap megmelegedhettek ellenségünk
tüzei mellett. – Végtelen magabiztossággal beszélt.
Nem hiszem, hogy végig tudtam volna vezetni embereimet az éjszakán, de Nimuénak
sikerült. Állította, hogy megmaradt szemével úgy látott a sötétben, ahogy halandó ember
szeme nem, és ez talán igaz is volt – vagy egyszerűen csak jobban fel tudta mérni az
előtte elterülő vidéket, mint jómagam –, ám akárhogyan is csinálta, sikerült véghez vinnie.
Az utolsó órán végighaladtunk egy domb gerincén, s a menet hirtelen könnyebbé vált,
hisz már a Lugg Vale nyugati meredélyén jártunk, és ellenségünk őrtüzei ott parázslottak
alattunk az éjszakában. Még a kidöntött fenyőtörzsekből emelt torlaszt is ki tudtam venni,
s mögötte a Lugg-folyó megcsillanó tükrét. A völgyben a katonák hatalmas hasábokat
vetettek a tűzre, hogy megvilágítsák az utat, ahonnét a dél felől támadó csapatok
é r k e z h e t t e k .
Elértük az erdőt, és lekuporodtunk a nedves talajra. Néhányan rémálmokkal átszőtt,
sekélyes szunnyadozásba szédültek, mely egyáltalán nem is tűnik alvásnak, s meghagyja
az embert fáradtnak, hidegnek és minden ízében sajgónak, ám Nimue végig ébren
maradt, varázsigéket mormolva és azokkal beszélgetve, akik nem tudtak aludni. Nem
csak afféle könnyű időtöltés volt ez, hisz Nimue arra használta fel az időt, hogy kifejtse
embereimnek, miért is harcolunk valójában. Nem Mordredért, mondta Nimue, de
Britanniáért, megőrizvén azt mentesnek az idegenektől s idegen eszméktől. Még
keresztény harcosaim is figyelemmel hallgatták.
Nem vártam meg a pirkadatot a támadással. Amikor az eső áztatta égbolton feltűnt a kelő
Nap első sápadt visszfénye, felkeltettem az alvókat, és ötven lándzsásomat levezettem az
erdősáv pereméig. Itt várakoztunk, a füves domboldal felett, mely oly meredeken zuhant
alá a völgybe, akár Ynys Wydryn Tora. Bal karomra erősen felszíjaztam pajzsomat,
Hywelbane ott függött a derekamon, és keményen megmarkoltam jobbommal lándzsám
nyelét. Vékony ködpára mutatta, hol tör elő a folyó a völgyből. Egy fehér bagoly röppent el
alacsonyan a fák mellett és felbukkanását embereink baljós előjelnek vélték, ám ekkor
egy vadmacska sziszegése hallatszott, és Nimue közölte, hogy ez semlegesítette a
bagoly balvégzetű feltűnését. Imát mondtam Mithrasnak, neki szentelve az
elkövetkezendő órák minden dicsőségét, majd tudattam embereimmel, hogy a frankok
sokkal ádázabb ellenfelek voltak ezeknél az álomittas powysiaknál odalent a völgyben. Ez
ugyan nem volt egészen igaz, ám embereimnek a csata küszöbén nem az igazságra volt
szükségük, hanem önbizalomra. Magamhoz hívtam Issát és egy másik emberemet, s
utasítottam őket, hogy maradjanak közel Nimuéhoz, mert jól tudtam, hogy ha valami baja
esik, embereim magabiztossága úgy foszlik szét, akár a nyári köd.
Az eső a hátunk mögül szakadt, csúszóssá áztatva a füves lejtőt. Az égbolt a völgy túlsó
vége felett tovább világosodott, felrajzolva az első árnyékokat az égen úszó felhők közé.
A világ mindenfelé szürkeségbe és feketeségbe burkolózott, s maga a völgy megmaradt
szurokfeketének, míg az erdősáv pereménél fokozatosan egyre világosabb lett, ami azt a
félelmet ültette belém, hogy az ellenség megláthat bennünket, míg mi nem láthatjuk őt. A
tüzek még mindig izzottak odalent, ám sokkal erőtlenebbül, mint a mögöttünk álló
kísérteties éjjelen. Nem küldtem ki őrszemeket. Ideje volt indulni.
– Lassan mozogjatok – utasítottam embereimet. Korábban eszeveszett rohamot
képzeltem lezúdulni a domboldalon, ám azóta meggondoltam magam. A felázott fű
ellenségünknek szegődhet, és ezért jobb, döntöttem el, ha lassan és némán kúszunk
végig a lejtőn, akárha hajnali szellemek lennénk. Én haladtam elöl, egyre óvatosabban,
ahogy a lejtőn meredekebb lett. Még a szegekkel kivert csizmák is csak alig tapadtak meg
a csúszós gyepen, ezért oly lassan lopakodtunk, mint a cserkésző macskák, és a
leghangosabb zaj a borongós hajnal előtti sötétben saját lélegzetvételünk volt.
Lándzsáinkat botként használtuk. Embereim közül néhányan kétszer is súlyosan
elvágódtak, egymásnak csördítve pajzsukat és lándzsájukat vagy kardhüvelyüket, s mi
mind a kétszer mozdulatlanná merevedtünk, várva, hogy feltartóztassanak. Senki sem
próbált kihívni bennünket.
A lejtő legutolsó szakasza volt a legmeredekebb, ám a meredély széléről végre
beláthattuk az egész alant fekvő völgyteknőt. A folyó sötét árnyként futott a katlan túlsó
szélén, míg a római út alattunk zsúpfedeles viskók mellett tört előre, melyekben
ellenségünk húzta meg magát éjszakára. Mindössze négy embert láttam. Ketten a tüzek
mellett kuporogtak, harmadik társuk az egyik kunyhó eresze alá húzódott be, míg egy
negyedik fel-le lépkedett a cölöpkerítés mellett. A keleti égbolt alján szárba szökkentek a
közelgő hajnal első élénk színvirágai, és elérkezett az ideje, hogy farkasaimat az
ellenségre szabadítsam. – Az istenek legyenek pajzsfalaink – mondtam nekik –, és öljetek
g y o r s a n .
Nekivetettük magunkat a meredély utolsó néhány méterének. Néhányan inkább a
hátukon csúsztak le, ahelyett hogy próbáltak volna talpon maradni, mások messze
előrerohantak, és nekem, vezérükként, velük kellett tartanom. A félelem szárnyakat adott
nekünk és harci üvöltésként tört fel torkunkból. Mi voltunk Benoic farkasai, akik eljöttünk
Powys határvidékére, halált kínálva ellenségeinknek, és hirtelen, ahogy a csatában
mindig, diadalmámor áramlott szét tagjaimban. A túláradó harci kedv elsöpörte az összes
gátat, az összes megfontolást a lelkűnkben, kiégetve belőlünk mindent, a gyilkos ösztön
kivételével. Végigrohantam az utolsó néhány métert, átbotorkálva a szederbokrokon,
félrerúgva egy üres vödröt, majd megláttam az első rémült katonát előtűnni az egyik közeli
kunyhóból. Nadrágot és ujjast viselt, lándzsát hordozva és hunyorogva az esős hajnalban,
s így is halt meg, amint lándzsámmal felökleltem. Torkom szakadtából üvöltöttem, kihíva
ellenségeimet, hogy jöjjenek és találkozzanak végzetükkel.
Lándzsám bent ragadt a haldokló ember belei közt. Ott is hagytam, és elővontam
Hywelbane-t. Újabb férfi kémlelt ki a kunyhóból, hogy lássa, mi történik, én pedig a szeme
közé vágtam, visszavetve helyére. Embereim ott vágtattak mellettem, üvöltve és harci
kiáltásokat hallatva. Az őrszemek menekültek.. Egyikük a folyónak szaladt, majd habozni
kezdett és visszafordult, de máris két lándzsa járta át testét. Egyik emberem hasábot
kapott ki egy közeli tűzből, és a csóvát a kunyhó nedves zsúpszalmájára vetette. Többen
is üszköket hajítottak a viskóra, míg a szalma nagy nehezen lángot fogott, kiűzve a
kunyhó lakóit, egyenesen várakozó lándzsásaim elé. Egy asszony sikoltott, amint a
lángoló tető a nyakába szakadt. Nimue kardot vett magához egy holt ellenségünktől, és
belemártotta azt egy elesett férfi nyakába. Különös, hátborzongató sikolyt hallatott, mely
új borzadállyal töltötte meg a véres hajnalt.
Cavan ordítani kezdett az emberekkel, hogy kezdjék félredobálni a farönköket. Magam is
hátrahagytam néhány életben maradt ellenséget embereim könyörületére, hogy a
segítségükre siethessek. A kerítést jó kéttucatnyi, egymásra döntött fatörzs alkotta, és
minden törzset csak húsz erős férfi tudott arrébb tenni. Jó negyven láb széles hasadékot
sikerült vágnunk a torlaszba, ott, hol az út belétorkollt, amikor meghallottam Issa
figyelmeztető kiáltását.
A férfiak, kiket lemészároltunk, nem egyedül őrizték a völgyet, de sokkal inkább csak a
torlaszt vigyázták, és most az egész csapat kezdett megmutatkozni a völgy árnyékos
északi végében, felriadva a zűrzavarra.
– Pajzsfalat! – kiáltottam –, pajzsfalat!
A lángoló viskóktól északra formáltunk arcvonalat. Két emberem kitörte a bokáját a
meredélyen lefelé jövet, míg egy harmadikat az összecsapás első pillanataiban vágtak le,
de mi többiek fürgén egy vonalba rendeződtünk és összeérintettük pajzsaink peremét,
hogy megbizonyosodjunk róla, szorosan zár a fal. Mostanra visszaszereztem lándzsámat,
így visszadugtam Hywelbane-t a hüvelyébe és előretoltam lándzsámat, hogy az egy
vonalba kerüljön a többiekével, ötlábnyira a pajzsfal előtt. Féltucatnyi emberemnek
megparancsoltam, hogy Nimuéval maradjanak hátra, hátha az ellenség még mindig ott
bujkál az árnyak között, majd várnunk kellett, míg Cavan kicserélte pajzsát. Sajátjának a
szíja szakadt el, így felvette egy powysi pajzsát és gyorsan lehasította róla a bőrborítást a
sasjelvénnyel együtt, majd felvette helyét a pajzsfal jobb kéz felőli végében, a
legsebezhetőbb ponton – egy jobbkezes embernek a sorban a bal oldala mellett álló
embert kell védenie pajzsával, és ezáltal védtelenné teszi saját jobb oldalát az ellenfél
számára. – Kész, uram! – kiáltott oda nekem Cavan.
– Előre! – üvöltöttem. Jobb lassan előrehaladni, gondoltam, mint engedni az ellenséget
felfejlődni és támadni.
A völgy oldalfalai egyre meredekebbek és magasabbak lettek, ahogy előremeneteltünk. A
lankát a jobbunkon a folyó túloldalán sűrűn egymásba nőtt fák borították, míg a balunkon
kezdetben füves domboldal emelkedett, majd egyre inkább kiterjedt rajta a bozótos. A
völgy keskenyedett, ahogy előrébb értünk, bár ahhoz soha nem volt elég szűk, hogy
szurdoknak nevezhette volna az ember. Akadt viszont elegendő hely ahhoz, hogy egy
csapat szabadon manőverezhessék, noha az ingoványos folyópart jócskán korlátozta a
száraz talajt, mely a csatához szükségeltetett. Az első felhőn átszüremlő fények ekkor
kezdték bevilágítani a nyugati dombokat, de a fény még mindig nem jutott el a völgy
mélységeibe, ahol mostanra nagy nehezen elállt az eső, noha a szél metszőn és
nyirkosán tört ránk, felszítva a völgy felső részében gyújtott tábortüzeket. A tábortüzek
fényénél római épület mellett sorakozó újabb zsúpfedeles kunyhókat pillantottunk meg.
Sietősen haladó emberek árnyékai villództak a tüzek előtt, egy ló felnyihogott, majd
hirtelen, hogy a pirkadat fénye végre-valahára végigömlött az úton, egy formálódó
pajzsfalat láttam meg magunk előtt.
Láttam, hogy a pajzsfal legalább száz embert tömörít magába, és egyre újabbak
csatlakoznak hozzájuk. – Megállj! – kiáltottam embereimnek, majd belefúrtam tekintetem
a félhomályba és immár úgy becsültem, legalább kétszáz ember alkotja az előttünk
felállott pajzsfalat. A szürke hajnali fény megcsillant lándzsáik hegyén. Ez volt hát az elit
sereg, melyet Gorfyddyd a völgyben állított fel.
A völgy láthatóan túl széles volt ahhoz, hogy ötven ember meg tudja tartani. Az út a
nyugati lanka közelében húzódott és széles kaszálót hagyott jobbunkon, hol az ellenség
könnyedén megkerülhette sorainkat, ezért gyorsan hátrébb rendeltem embereimet. –
Lassan hátra! – kiáltottam. – Lassan és biztosan! Vissza a kerítéshez! – Meg tudtuk
tartani a széles hasadékot, melyet korábban a torlaszba vágtunk, noha itt is csak percek
kérdése volt, míg az ellenség átmászik a megmaradt rönkökön, és körbevesz bennünket.
– Lassan hátra! – kiáltottam újra, majd mozdulatlanná merevedtem, mialatt embereim
hátrébb húzódtak. Várakoztam, mert egy lovas elvált az ellenség soraitól és egyenesen
felénk vágtázott.
Az ellenség fullajtára magas férfi volt, ki feltűnően jól lovagolt. Vassisakját hattyútollak
ékesítették, és hajítólándzsát meg kardot hordozott magával, ám pajzsot nem. Mellvértet
viselt, lovának nyerge birkabőrből készült. Jó vágású férfiú volt, sötét szemű és fekete
szakállú, s volt valami ismerős a vonásaiban, ám csak amikor magzabolázta lovát
előttem, akkor ismertem meg. Valerin volt az, a törzsfő, ki eljegyezte Guinevere-t, mielőtt
az még találkozott volna Arthurral. Szúró tekintettel meredt rám, majd lassan megemelte
lándzsáját, mígnem az egyenest torkomra mutatott. – Reméltem – szólt –, hogy Arthur
lesz az.
– Uram az üdvözletét küldi, Lord Valerin – mondtam.
Valerin pajzsom felé köpött, mely magán viselte Arthur medvéjét. – Add át neki te is
üdvözletemet – mondta –, és annak a ringyónak is, kit feleségül vett. – Itt szünetet tartott,
megemelve a lándzsát, hogy az most szememhez kerüljön közel. – Messze elcsavarogtál
otthonról, kisfiú – mondta. – Anyád tudja, hogy nem vagy az ágyadban?
– Az anyám – feleltem – épp most izzítja a tüzet az üst alatt, amiben a csontjaidat főzi
majd, Lord Valerin. Enyvre lenne szükségünk, és úgy hallottam, a birka csontjaiból készül
a legjobb.
Látható elégedettséggel töltötte el, hogy nevén nevezem, hírnevének tudva be
felismerésemet. Már nem emlékezett rá, hogy oly sok évvel ezelőtt én is elkísértem
Arthurt Caer Swsbe. Elemelte a lándzsa hegyét arcomról, és végignézett embereimen. –
Nem vagytok sokan – mondta –, mi annál többen. Nem akarjátok már most megadni
m a g a t o k a t ?
– Sokan vagytok – feleltem –, ám embereim ki vannak éhezve a csatára, ezért örülnek,
hogy sok ellenségükkel csillapíthatják étvágyukat. – Egy vezetőtől elvárták, hogy
talpraesettnek mutatkozzék az ilyen csata előtti inzultusokban, és én mindig nagyon
élveztem az ilyen alkalmakat. Arthur sohasem volt túl jó a szóváltásban, s még az
öldöklés előtti utolsó pillanatokban is megpróbálta megkedveltetni magát ellenségeivel.
Valerin félig elfordította lovát. – Neved? – kérdezte, mielőtt ellovagolt volna.
– Lord Derfel Cadarn – mondtam ki büszkén, és úgy hittem, vagy még inkább úgy
reméltem, hogy felismerést láttam megcsillanni Valerin szemében, mielőtt lova
véknyájába vágva sarkát északnak lovagolt volna.
Ha Arthur nem jön, gondoltam, valamennyien halott emberek vagyunk, ám mire újra
csatlakoztam embereimhez a torlasz mellett, már Culhwcht is ott találtam, amint épp rám
várakozott. Hatalmas csatalova zajosan legelte a füvet mellettünk. – Nem vagyunk
messze, Derfel – biztatott –, és amikor az a féreg rád támad, az a dolgod, hogy elszaladj
előle. Megértetted? Hagyd, hogy üldözőbe vegyenek. Azzal szétszórod őket, és amikor
látod, hogy közeledünk, csak húzódj gyorsan félre. – Megragadta a karomat, majd
mackós ölelésével magához vont. – Mennyivel jobb ez, mint békéről lamentálni, mi? –
kérdezte, majd visszasietett lovához és felküzdötte magát nyergébe. – Legalább néhány
percre próbáljatok gyávák lenni! – kiáltotta embereimnek, majd üdvözlésre emelte kezét,
és elnyargalt dél felé.
Elmagyaráztam embereimnek, mit akartak jelenteni Culhwch búcsúszavai, majd
elfoglaltam helyem a pajzsfal közepében, hogy kitölthessük a rést, melyet a torlaszon
ütöttünk. Nimue mögöttem állt, még mindig kezében tartva véres kardját. – Páni félelmet
színlelünk – kiáltottam a pajzsfalnak –, amint először ránk támadnak. És meg ne
botoljatok rohanás közben, a lovak útjából pedig kerüljetek ki. – Kirendeltem négy
emberemet, hogy a két törött bokájú katonát vonszolják be a bozótosba a kerítés mögött,
ahol elrejtőzhettek.
Várakozni kezdtünk. Egyszer magam mögé tekintettem, de nyomát sem láttam Arthur
embereinek, kikről feltételeztem, elrejtőztek ott, ahol az út jó háromnegyed mérföldnyire
innét beért a rengetegbe. Jobbomon a folyó sötét vize örvénylett, tetején két hófehér
hattyúval. Egy szürke gém halászott a folyóparton, majd lustán széttárta szárnyait és
észak felé vitorlázott – abban az irányba, melyet Nimue feltétlenül kedvező előjelként
értékelt, hiszen a madár magával vitte rossz szerencséjét az ellenség felé.
Valerin lándzsásai lassan haladtak előre. Csatára kellett ébredniük és még mindig
álmosan mozogtak. Néhányuknak csupasz volt a feje is; gyanítottam, vezéreik oly
sietséggel rángatták fel őket szalmaágyaikról, hogy még vértezetüket sem volt idejük
összeszedni. Nem láttam mellettük druidát, tehát legalább az átkoktól biztonságban
voltunk, noha embereimhez hasonlóan a biztonság kedvéért magam is gyors imádságot
mormoltam. Az én imáim Mithrashoz és Belhez szálltak. Nimue Andrastét, az öldöklés
istennőjét hívta, míg Cavan ír isteneitől kérte, ajándékozzák meg ellenségei halálával.
Láttam, hogy Valerin elhagyta lovát, és gyalogosan vezette embereit az arcvonal
közepén, bár felfigyeltem arra is, hogy egy szolgáló közvetlenül a fal mögött kantárán
vezeti a törzsfő lovát.
A nyirkos szél hirtelen lökései az út fölé sodorták a lángoló viskók fojtogató füstjét, félig
elrejtve előlünk ellenségeinket. Halott bajtársaik teteme bizonyára felébreszti majd a
lándzsásokat, gondoltam, és már hallottam is a dühödt kiáltozást, amint belebotlottak a
friss holttestekbe, majd amikor egy újabb széllökés elsodorta utunkból a füstöt, az
ellenséges vonal már sokkal gyorsabban haladt és válogatott szidalmakkal illetett
bennünket. Csendben várakoztunk, mialatt a szürke hajnali fény lassan bevilágította a
völgy felázott földjét is.
Az ellenséges lándzsások tőlünk ötvenlépésnyire torpantak meg. Valamennyien Powys
sasát viselték pajzsaikon, tehát egyikük sem jött Siluriából vagy más egyéb, Gorfyddyddel
együtt harcoló királyságból. Ezek a lándzsások, feltételeztem, Powys válogatott harcosai
lehettek, ezért ha bármelyiküket megöltük, csak magunknak segítettünk vele a
későbbiekben, és az istenek a megmondhatói, mennyire rászorultunk a segítségre.
Eleddig a legjobb formánkat nyújtottuk, és emlékeztetnem kellett rá magamat, hogy ezek
az első pillanatok csak azt a célt szolgálták, hogy Gorfyddydet és szövetségeseit Arthur
néhány megmaradt hűséges embere elé hajtsuk.
Két harcos rohant előre Valerin sorából és hajította el dárdáit, melyek jócskán a fejünk
felett zúgtak el, hogy mögöttünk a gyepbe fúródjanak. Embereim gúnyos kiáltozásba
kezdtek, s néhányan szándékosan leengedték pajzsaikat, mintha arra kérnék az
ellenséget, próbálkozzon újra. Néma köszönetet rebegtem Mithrashoz, hogy Valerinnek
nincsenek íjászai. Akkoriban csak kevés harcos hordott íjat, hisz egyetlen nyílvessző sem
tudta átjárni a pajzsot vagy a kemény mellvértet. Az íj vadászfegyver volt, legjobb a
vadkacsák és a kistestű vadmadarak ellen, ám egy gyülevész had, a pajzsfal mögé
lekuporodva, már ily módon felfegyverkezve is komoly fenyegetést jelenthetett.
Két újabb harcos hajította el dárdáját. Az egyik fegyver tompán egy pajzsba fúródott és ott
is ragadt, míg a másik ismét a fejünk fölött repült el. Valerin figyelt bennünket, mérlegelte
eltökéltségünket, és talán mert nem viszonoztuk a hajítódárdákat, úgy döntött, vert sereg
vagyunk. Felemelte a karját, lándzsájával ütni kezdte pajzsát, rohamra szólítva embereit.
A harcosok ordítani kezdtek, s erre mi, miként Arthur meghagyta, felszakadoztunk és
rohanni kezdtünk. Egy pillanatig káosz uralkodott, amint a pajzsfalat alkotó harcosok
egymást akadályozták, de azután szétszóródtunk és mindannyian rohanni kezdtünk lefelé
az úton. Nimue, repkedő fekete köpenyében, előttünk szaladt, de folyton
visszaforgolódott, hogy lássa, mi történik. Az ellenség diadalát ünnepelte, és rohanni
kezdett, hogy utolérjen, míg Valerin, meglátván az esélyt, hogy megülheti lovát a gyáván
menekülő csőcselék közt, szolgájáért kiáltott.
Nehézkesen szaladtunk, akadályoztatva köpenyünktől, pajzsunktól, lándzsánktól.
Jómagam is kifáradtam, és a szívem majd kiugrott mellkasomból, ahogy követtem
embereimet dél felé. Hallottam magam mögött az ellenséget, és kétszer visszafordulva is
egy magas, vörös hajú férfit láttam, ki engem vett célba. Gyorsabb futó volt nálam, és már
kezdtem azt gondolni, hogy meg kellene állnom és végeznem kellene vele, amikor
meghallottam Arthur kürtjének mindennél édesebb zengését. Kétszer szólalt meg, és
akkor, a borongós erdőségből, Arthur emberei törtek elő.
Elsőként maga Arthur jött, fehér tollasán, fénylő vértezetben és tükörfényes pajzzsal,
fehér köpenye csak úgy repkedett mögötte, akárha szárnya nőtt volna. Leeresztett
lándzsája nyomában hirtelen ötven embere is feltűnt előttünk, páncélba öltöztetett lován;
arcuk fémsisak mögött, lándzsájuk hegye csillogó. A medvével és sárkánnyal ékes
zászlók fennen lobogtak, s a föld is megrázkódott a vasalt paták nyomában, melyek vizet
és sarat fakasztottak a földből, amint a hatalmas paripák gyorsulni kezdtek. Embereim
félrerohantak az útból, két csapatot formálva, melyek fürgén védekező alakzatot vettek
fel, pajzzsal és lándzsával kifelé. Én balra tértem ki, és visszafordulva láthattam, hogy
Valerin emberei kétségbeesetten próbálnak pajzsfalba rendeződni. Valerin a lova hátáról
üvöltötte embereinek, hogy vonuljanak vissza a kerítéshez, de már elkésett. A csapda
bezárult és a Lugg Vale védői halálra voltak ítélve.
Arthur elvágtázott mellettem Llamreien, kedvenc csatalován. A lópokróc alsó széle és
Arthur köpenyének vége máris csupa sár volt. Egy katona még elhajította dárdáját, mely
lepattant Llamrei vértezetéről, azután Arthur beledöfte lándzsáját az első ellenséges
harcosba, benne hagyta fegyverét és elővonta Excaliburt. A többi csataló is elviharzott
mellettünk, vízpermet és dübörgő zaj kíséretében. Valerin emberei felsikoltottak, amint a
roppant bestiák szétszóródó soraik közé rontottak. Kardok csaptak le, összegörnyedt és
vérző testeket hagyva maguk után, míg a lovak bőszen törtettek előre, vasalt patáik alá
gyűrve a rémülten menekülő embereket. A szétszóródott lándzsások nem vehették fel a
versenyt a lovakkal szemben, és ezeknek a powysi katonáknak még hevenyészett
pajzsfal felállítására sem maradt esélyük. Csak a menekülés maradt, és Valerin, látván a
helyzet reménytelenségét, megeresztette könnyű lova kantárját és elvágtázott észak felé.
Néhány embere próbálta követni, de a gyalogos katonák könnyű prédát jelentettek a
nehéz csatalovak számára. Mások kitértek, és a folyó vagy a dombok felé rohantak; őket
egyesével vadásztam le lándzsásaimmal. Néhányan ledobták pajzsukat és lándzsájukat,
majd magasba emelték kezüket – ezeket meg is hagytuk életben, ám aki bármilyen
ellenállást is mutatott, körbevettük, akár a csapdába esett vadkant, és halálra döfködtük.
Arthur lova eltűnt a völgyben, bezúzott és levágott fejű tetemek szörnyű sorát hagyva
maga után. Más ellenségeink ott botorkáltak, majd rogytak össze előttünk, és Nimue,
látván pusztulásukat, diadalittasan sikoltott fel.
Közel ötven foglyot ejtettünk. Legalább ennyien haltak meg vagy haldokoltak éppen.
Néhánynak sikerült elszöknie a dombon, melyen a pirkadat első szürke fényében
lecsúsztunk; mások vízbe fúltak, mialatt megpróbáltak átvágni a Luggon, ám a többi
katona vérzőn, botorkálva, öklendezve és legyőzötten várta sorsát. Sagramor emberei,
százötven elsőrangú lándzsás, épp akkor tűntek fel, amikorra becserkésztük '56alerin
utolsó embereit is. – Nincs szabad emberünk, hogy a foglyokat őrizze – üdvözölt
S a g r a m o r .
– Tudom.
– Akkor öld meg őket – parancsolta, és Nimue lelkesen helyeselt.
– Nem – feleltem. Sagramor a parancsnokom volt a nap hátralévő részében, és én
egyáltalán nem élveztem, hogy szembeszálljak vele, ám Arthur békét akart a britonok
közt, és tehetetlen foglyok leölésével aligha nyerhettük meg Powyst e békének. Amellett
az én embereim ejtették a foglyokat, tehát sorsuk is az én kezemben volt, és én ahelyett,
hogy megöltem volna őket, megparancsoltam nekik, hogy vetkőzzenek le, majd
egyenként Cavan elé vezették őket, ki kalapácsként egy súlyos követ fogott, s egy jókora
görgetegkövet használt üllő gyanánt. Minden egyes harcos kezét feltettük a sziklára, majd
két legkisebb ujját szétzúztuk a nehéz kővel. Egy férfi két szétpasszírozott ujjal még elélt,
és egy napon tán még lándzsát is viselhetett, de aznap már bizonyosan nem. És még jó
sokáig nem. Azután délnek küldtük őket, mezítelenül és vérezve, de előtte közöltük velük,
hogy ha napnyugta előtt még egyszer látjuk a pofájukat, nem ússzak meg ennyivel.
Sagramor megvetően mordult fel, engedékenységemet látva, de nem próbálta erővel
érvényesíteni akaratát. Embereim kiválogatták az ellenség jobb ruhadarabjait és csizmáit,
pénzdarabokat keresve végigkutatták az elhagyott öltözeteket, majd a még mindig lángoló
kunyhók közé vetették a maradékot. A zsákmányolt fegyvereket az út mellett halmoztuk
f e l .
Azután északnak meneteltünk, hogy felfedezzük, Arthur a gázlónál bevégezte az
üldözést, majd visszatért a faluba, mely a jókora római építmény mellett húzódott. A ház
Arthur szerint egykor pihenőhely lehetett az észak felé tartó utazók számára, s most
rémült asszonyok tömege kuporgott mellette őreink felügyelete alatt, gyermekeiket és
nyomorúságos tulajdonaikat magukhoz szorítva.
– Az ellenséged – mondtam Arthurnak – Valerin volt. Beletelt néhány pillanatba, míg
helyére tette a nevet, azután elmosolyodott. Levette sisakját, és leszállt lováról, hogy
üdvözöljön bennünket. – Szegény Valerin – mondta –, megint veszített. – Azután átölelt,
és köszönetet mondott embereimnek. – Olyan sötét volt az éjjel – mondta –, hogy azt
hittem, ide se találsz.
– Én nem is. Nimue volt az.
– Akkor hát köszönettel tartozom neked – szólt Nimuéhoz.
– Köszönd azzal – mondta Nimue –, hogy győzelemre viszed ezt a napot.
– Az istenek segedelmével így teszek. – Elfordult, és Galahadre nézett, aki maga is részt
vett a rohamban. – Eredj délnek, herceg, add át Tewdricnek üdvözletem, s könyörögve
kérd, adja lándzsásait mellénk. Az Isten ruházzon fel ékesszólással. – Galahad lova
véknyájába lökte sarkát, és visszalovagolt a vértől bűzlő völgybe.
Arthur elfordult és a dombtetőre meredt, egymérföldnyire északra a gázlótól. Egy öreg
földerőd emelkedett ott, még a régiek hagyatéka, mely mostanra elhagyatottá vált. – Balul
ütne ki – szólt mosolyogva –, ha bárki meglátná, merre rejtezünk. – Biztos rejtekhelyet
akart találni, hogy ott hagyja a lovak nehéz vértezetét, mielőtt északra lovagol,
kicsalogatni Gorfyddyd embereit branogeniumi táborukból.
– Nimue majd álcának varázsködöt sző körétek – mondtam.
– Megteszed, úrnőm? – kérdezte Arthur.
Nimue elindult keresni egy koponyát. Arthur kedélyesen újra a vállamra csapott, majd
szolgáját, Hygwyddet hívta, hogy segítse lerángatni róla súlyos páncélzatát. A feje fölött
húzta le, összeborzolva vele csapzott haját. – Viselnéd? – kérdezte tőlem.
– Én? – képedtem el.
Amikor majd az ellenség támad – mondta –, arra számítanak, hogy itt találnak, és ha nem
leszek itt, csapdára gyanakszanak majd. – Elmosolyodott. – Sagramort kérném, de az ő
arca valahogy sokkal jellegzetesebb, mint a tiéd, Lord Derfel. A hajadból azért le kellene
vágni valamennyit. – A sisakperem mögül kibukkanó szőke hajzat kétségkívül elárulta
volna, hogy nem Arthur vagyok. – És talán kissé megnyírhatnád a szakállad is – tette
h o z z á .
Elvettem a páncélzatot Hygwyddtől, és megdöbbentem súlyától. – Tisztességnek veszem
– mondtam.
– Nehéz darab – figyelmeztetett. – Nagyon meleged lesz benne, és nem látsz majd
oldalra, amikor a sisakot viseled, ezért két jó emberednek mindig melletted kell lennie. –
Megérezte vonakodásomat. – Valaki mást kérjek meg, hogy viselje?
– Nem, nem, uram – feleltem. – Én viselem.
– Veszélyes lehet – óvott.
– Nem is számítottam nyugodalmas napra, uram – válaszoltam.
– Itthagyom neked a zászlókat is – folytatta. – Ha Gorfyddyd ideér, bizonyosnak kell
lennie benne, hogy minden ellensége egy helyütt gyűlt össze. Nehéz harc lesz, Derfel.
– Galahad majd hoz segítséget – biztosítottam.
Elvette mellvértemet és pajzsomat, ideadta saját fénylő páncélzatát és fehér köpenyét,
majd elfordult és megragadta Llamrei kantárját. – Ez volt – mondta, miután felsegítették a
nyeregbe – a feladat könnyebbik része. – Magához intette Sagramort, és mindkettőnkhöz
egyszerre szólt. – Az ellenség délre itt lesz. Tegyetek meg mindent, ami csak tőletek telik,
és úgy harcoljatok, ahogy korábban soha. Ha látjuk még egymást, győztünk. Ha nem,
köszönök mindent, legyetek üdvözölve, és várjatok meg az ünnepléssel a túlvilágon. –
Embereiért kiáltott, majd ellovagolt észak felé.
És mi várakozni kezdtünk, hogy megkezdődjék az igazi ütközet.
A pikkelypáncél döbbenetesen nehéz volt, és úgy lenyomta a vállamat, mint a csöbörrúd,
mellyel az asszonyok minden reggel a vizet viszik. Még emelni is nehéz volt kardforgató
karomat, bár sikerült egy kicsit könnyíteni magamon, amikor szorosabbra vontam övemet
a pikkelyek körül, levéve ezzel a vértezet alsó részének súlyát vállamról.
Nimue, bevégezvén a varázslást, egy késsel levágta a hajamat. Elégette a levágott hajat,
nehogy egy ellenség találja meg, és gonosz varázslatot bocsásson rám, majd Arthur
pajzsát tükörként használva eléggé lenyírtam szakállam, hogy a maradékot elrejthessék a
sisak arcvédő lemezei. Azután felvettem a sisakot, áterőltetve a bőrbélést koponyámon,
míg a sisak egész fejemet be nem burkolta. Hangom fojtottnak tűnt, a fültájon a fémbe
vágott apró lyukak dacára is. Felvettem a nehéz pajzsot, engedtem, hogy Nimue
felerősítse a sárpettyes fehér köpenyt vállamra, majd próbáltam magam hozzászoktatni a
vértezet otromba tömegéhez. Issával vívtunk egyet, lándzsánk nyelét használva
furkósbotként, és úgy találtam, hogy sokkal lassabb lettem a szokásosnál. – Majd a
félelem felgyorsít, uram – mondta Issa, amikor már tizedszer kerülte meg védelmemet, és
mért hosszan visszhangzó csapást a fejemre.
– Nehogy leverd a tollakat – mondtam. Titokban azt kívántam, bárcsak soha ne fogadtam
volna el az esetlen páncélzatot. Lovasnak való viselet volt ez, úgy megalkotva, hogy
tömeggel és tekintéllyel ruházza fel a lovon ülő harcost, kinek utat kell törnie magának az
ellenség sorai közt, de mi lándzsások sokkal inkább függtünk fürgeségünktől és
gyorsaságunktól – már ha nem feszítettünk vállt vállnak a pajzsfalban.
– Pedig csodálatosan festesz, uram – szólt Issa elismerően.
– Csodálatos külsejű hulla lesz belőlem, ha nem vigyázol rendesen az oldalamra –
mondtam neki. – Olyan, mintha egy vödröt húztam volna magamra – rángattam le
magamról a sisakot, meg könnyebbülve, amint a nyomás engedett a koponyámon. –
Amikor először láttam ezt a páncélt – mondtam Issának –, a világon bármit megadtam
volna érte, hogy viselhessem. Most gondolkodás nélkül odaadnám egy tisztességes
b ő r v é r t é r t .
– Minden rendben lesz, uram – mondta Issa vigyorogva.
Sok feladatunk volt még. A Valerin emberei által hátrahagyott asszonyokat és
gyermekeket délnek vezettük ki a völgyből, majd felkészültünk a védekezésre a
cölöpkerítés maradványainak közelében. Sagramor attól tartott, hogy az elsöprő túlerő
hamarább kiszorít bennünket a völgyből, mint ahogy Arthur lovasai a segítségünkre
siethetnének, ezért minden erőfeszítését a megfelelő előkészületekre összpontosította.
Embereim legszívesebben aludni tértek volna, ám ehelyett keskeny árkot vájtunk
keresztbe a völgyben. Az árok közel sem volt elég mély ahhoz, hogy megállítsa az
ellenséget, de rákényszerítette a támadó lándzsásokat a megtorpanásra és talán a
botladozásra is, amint közelebb értek lándzsasorunkhoz. A fatörzsekből emelt torlasz
közvetlenül az árok mögött húzódott, megjelölvén visszavonulásunk déli határvonalát, és
a helyet, melyet halálunkig tartanunk kellett. Sagramor a megmaradt fatörzseket Valerin
hátrahagyott lándzsáival erősítette meg, melyeket mélyen beásatott a földbe, hogy a
rézsútosan álló lándzsák hegye a fenyőtörzsekbe fúródjék. Meghagytuk viszont az
általunk ütött rést, ahol az út keresztezte a torlaszt, hogy visszavonulhassunk a törékeny
akadály mögé, mielőtt védelmezni kezdenénk azt.
Jómagam leginkább a meredek és nyílt domboldal miatt aggódtam, melyen hajnalban
embereim is leereszkedtek. Gorfyddyd harcosai kétségkívül egyenesen a völgyre
rohannak majd, ám a gyülevészhadat valószínű felküldik majd, hogy védtelen oldalunkba
próbáljon kerülni, és Sagramor egyetlen embert sem vonhatott el a védelmére, de Nimue
szerint erre nem is volt szükség. Fogott tíz zsákmányolt lándzsát, azután féltucatnyi
emberem segítségével levágta Valerin tíz halott emberének fejét, és a lándzsákkal meg a
véres fejekkel megmászta a dombot. A gerincen először a lándzsákat döfte a felázott
földbe, boldogabbik végével előre, majd belehúzta a véres fejeket a lándzsák hegyébe és
kísérteties fűkoszorúval koronázta azokat, valamennyit külön varázsigével oltalmazva,
azután a szellősen felállított kopjafák közt tiszafaágakat szórt szét. Szellemkerítést
készített: emberi madárijesztők sorát, melyet bűbájjal és varázslattal erősített meg, hogy
egyetlen emberfia se merje áthágni egy druida segítsége nélkül. Sagramor azt akarta,
hogy egy ugyanilyen kerítés védelmezze a gázlótól északra fekvő oldalt is, ám Nimue
leintette. – A harcosok druidákkal jönnek – magyarázta –, és egy szellemkerítés nem
lehet ellenfél egy druidának. Az összetoborzott csőcseléknek azonban nincs druidája. – A
dombról lefelé jövet jókora öl vasfüvet szedett össze, és most egyenként kiosztotta a lila
virágokat a harcosok között, kik mindannyian jól tudták, hogy a vasfű szerencsét hoz a
csatában. Egész füzérnyit gyömöszölt páncélzatom mögé.
A keresztények összegyűltek, hogy elmondják imádságaikat, míg mi, pogányok, az
istenek segítségét kértük. A harcosok pénzeket dobtak a folyóba, majd elhozták
talizmánjaikat, hogy Nimue érintse meg azokat. A legtöbben nyúllábat hordtak maguknál,
de akadtak tündérnyársak és kígyókövek is. A tündérnyársak parányi pattintott kőhegyek
voltak, melyeket a szellemek lőttek ki és amelyeket a katonák igen nagyra tartottak. A
kígyókövek élénk színekben pompáztak, s Nimue a folyóba mártotta a talizmánokat,
mielőtt jó szeméhez érintette volna őket. Én magam addig erőltettem a pikkelypáncélt,
míg meg nem éreztem mellkasomon Ceinwyn melltűjének nyomását, azután letérdeltem,
és megcsókoltam a földet. Homlokomat a nyirkos földön tartva Mithrashoz könyörögtem,
hogy adjon nekem erőt, bátorságot, és ha ez az akarata, jó halált. Embereim közül
néhányan nyakló nélkül itták a mézsört, amit a faluban találtak, én azonban vízen kívül
nem ittam egyebet. Megettük az ételt, melyről Valerin emberei azt hitték, a reggelijük lesz,
azután lándzsásaim egy csoportja segített Nimuénak varangyot és vízi cickányt fogni,
melyeket Nimue egyenként megölt és a gázlón túli útra tett, hogy rontást okozzon az
ellenségnek. Azután újra megfentük fegyvereinket, és várakoztunk tovább. Sagramor
közben talált egy férfit a falu mögötti erdőben rejtezve. A férfi pásztor volt, Sagramor
pedig alaposan kikérdezte a vidék terepviszonyairól, és így megtudta, hogy létezik egy
másik gázló is, feljebb a folyón, ahol az ellenség könnyen az oldalunkba kerülhet, ha
megpróbáljuk védeni a folyópartot a völgy északi végében. A második gázló ugyan még
nem nyugtalanított bennünket, ám eszünkbe kellett vésnünk, hogy ilyen is létezik, hisz az
ellenség kezébe adta a lehetőséget, hogy legészakibb védelmi vonalaink mögé kerüljön.
Aggasztott a közelgő ütközet, ám Nimue láthatóan megőrizte hidegvérét. – Nincs mitől
félnem – mondta nekem. – Elszenvedtem a Három Sebet, ugyan mi történhetne még
velem? – Mellettem ült, közel a völgy északi végében meghúzódó gázlóhoz. Ez lesz első
védelmi vonalunk; a hely, ahonnét megkezdhetjük a lassú visszavonulást, mely a völgybe
és ezzel Arthur csapdájába szippantja ellenségünket. – Amellett – tette hozzá – Merlin
védelme alatt állok.
– Tudja, hogy itt vagyunk? – kérdeztem. Hosszan kivárt, majd bólintott. – Tudja.
– Eljön?
Homlokát ráncolta, mintha kérdésem égbekiáltó ostobaságról tanúskodna. – Ő mindig azt
teszi – mondta lassan –, amit tennie kell.
– Akkor eljön – mondtam izzó reménységgel.
Nimue türelmetlenül rázta fejét. – Merlin csakis Britanniával törődik. Hiszi, hogy Arthur
segíthet megtalálni Britannia Bölcsességét, de ha úgy dönt, hogy Gorfyddyd alkalmasabb
erre, akkor, hidd el nekem, Derfel, Merlin Gorfyddyd oldalára fog állni.
Merlin maga is utalt erre Caer Swsben, de nekem még mindig nehéz volt elhinnem, hogy
törekvése ily messze eshet saját vágyaimtól és reményeimtől. – És mi a helyzet veled? –
kérdeztem Nimuét.
– Engem csak egyetlen szál köt ehhez a sereghez – felelte –, és ha azt elkötöttem,
szabadon segédkezhetem Merlinnek.
– Gundleus – mondtam ki.
Bólintott. – Add nekem Gundleust élve, Derfel – mondta, mélyen a szemembe nézve –,
add nekem élve, könyörgöm. – Megérintette a bőr szemkötőt, és elnémult, mintha erőt
gyűjtene magában forrongó bosszújához. Arca még mindig csontfakó volt, és fekete haja
fejéhez tapadt. A lágyság, melynek Lughnasakor tanúbizonyságát adta, mostanra valami
jeges zordságnak adta át helyét, s ez elgondolkodtatott, érteni fogom-e őt valaha is.
Szerettem, noha nem azzal a szerelemmel, mellyel, úgy hiszem, Ceinwynt szerettem,
inkább úgy, ahogy egy férfi egy nemesen vad teremtményt, egy sólymot vagy vadmacskát
szerethet, és tudtam, soha nem fogom megismerni sem őt, sem álmait. Hirtelen kegyetlen
fintort vágott. – Gundleus lelke az idők végezetéig sikoltozni fog – mondta. – A mélybe
űzöm lelkét, a nemlét felé, Derfel, ám ő sohasem fogja elérni a nemlétet, de ott fog
gyötrődni a küszöbén, torkaszakadtából üvöltve.
Megborzongtam Gundleus helyett.
Egy kiáltás riasztott meg a folyó túlfeléről. Hat lovas vágtázott felénk. Felállt a pajzsfal és
a pajzsok rései mögül meredezni kezdtek a lándzsák, ám ekkor megláttam, hogy a csapat
élén Morfans lovagol. Kétségbeesetten hajszolta habtól csatakos lovát, és én máris attól
tartottam, hogy csak ez a hat ember maradt meg Arthur lovasai közül.
A lovak átcsörtettek a gázlón, mialatt Sagramor és én előrébb léptünk. Morfans csak a
folyó partján fogta vissza lovát. – Kétmérföldnyire – zihálta. – Arthur küldött, hogy
segítsünk. Istenek, ezek a fattyúk százával özönlenek! – Letörölte a verítéket homlokáról,
majd elvigyorodott. – Ezer embernek is lenne elég préda! – Nehézkesen lecsusszant
lováról, és én láttam, hogy ezüstkürtöt hoz magával, mellyel adott pillanatban magához
hívhatja Arthurt.
– Merre van Arthur? – kérdezte Sagramor.
– Biztonságban elrejtőzött – nyugtatott meg Morfans, majd végigmérte páncélzatomat és
féloldalas mosoly hasította ketté rút ábrázatát. – Van súlya ennek a páncélnak, igaz?
– Hogyan tud egyáltalán harcolni benne? – kérdeztem.
– Nagyon is jól, Derfel, nagyon is jól. És te is úgy fogsz. – A vállamra csapott. – Bármi hír
Galahad felől?
– Semmi.
– Agricola nem hagy bennünket magunkban harcolni, bármit is akar az a keresztény király
meg a pipogya fiacskája – mondta Morfans, majd lovasaival megkerülte pajzsfalunkat. –
Adjatok néhány percet, míg a lovak kipihenik magukat – kiáltott.
Sagramor felhúzta sisakját. A numídiai páncélinget viselt, fekete köpenyt és hosszú szárú
csizmát. Vassisakja szurokkal feketére lett festve, és felül éles hegyben végződött, ami
teljességgel idegen jelleget kölcsönzött neki. Rendszerint lóhátról harcolt, ám nem
zsörtölődött amiatt, hogy ma gyalogos szerepre kárhoztatták. Nem mutatta jelét
nyugtalanságnak sem, amint fel s alá járkált pajzsfalunk előtt, bátorító szavakat kiáltozva
e m b e r e i n k n e k .
Felvontam Arthur merev sisakját, és állam alatt megkötöttem szíját. Azután, uram
szerepében tündökölve, magam is ellépdeltem a sorok előtt, figyelmeztetve embereimet,
hogy a csata heves lesz, de a győzelmet semmi sem veheti el tőlünk, amíg egyben tudjuk
tartani pajzsfalunkat. Veszedelmesen vékonyka volt ez a fal, némely helyeken mindössze
három ember mély, ám ugyanakkor minden ízében jó embereink alkották. Egyikük most
előlépett a sorból, amint közeledtem a helyhez, ahol Sagramor lándzsásai közrefogták az
enyémeket. – Emlékszik rám, uram? – kérdezte.
Egy pillanatra azt gondoltam, összetévesztett Arthurral, és elhúztam csuklópánton forduló
arcvédőmet, hogy láthassa arcomat, ám azután végre felismertem. Griffid volt az, Owain
kapitánya, az a férfi, ki Lindinisben megpróbált megölni, mielőtt Nimue közbeavatkozva
megmentette az életemet. – Griffid ap Annán – üdvözöltem.
– Ha valaha harag volt közöttünk, uram – mondta, és térdre zuhant –, kérlek, bocsáss
m e g .
Felhúztam a földről és magamhoz öleltem. Szakálla őszbe csavarodott már, de még
mindig ugyanaz a hosszú csontú, szomorú arcú férfi volt, akinek megismertem. – Rád
bízom lelkemet – mondtam neki –, és boldogan teszem.
– Miként én is, jó uram – válaszolt.
– Minac! – ismertem fel másik régi bajtársamat. – Megbocsátotok?
– Hát van bármi is, amit meg kellene bocsátanunk, uram? – kérdezte, zavartan
k é r d é s e m t ő l .
– Nem volt mit megbocsátanotok – biztosítottam róla. – Soha eskümet meg nem szegtem.
Minac előrelépett, és magához ölelt. A pajzsfal mentén mindenfelé hasonló módon tettek
pontot a régi civódások végére. – Hogy éltetek? – kérdeztem Griffidet.
– Keményen harcoltunk, uram. Jobbára Cerdic szászai ellen. Ma is könnyű szívvel
vesszük fel a harcot azok ellen a fattyak ellen, kivéve egy dolgot. – Habozni kezdett.
– Nos? – sürgettem.
– Visszaadja nekünk a lelkünket, uram? – kérdezte Griffid, Nimue felé pillantva. Még
mindig a szörnyűséges átokra emlékezett, melyet Nimue azon a napon bocsátott rá s
e m b e r e i r e .
– Hát persze – feleltem, és odaintettem Nimuét, ki megérintette Griffid homlokát, és
összes életben maradt emberének homlokát, kiknek életét elátkozta azon a távoli napon,
Lindinisben. Ezáltal levette róluk a rontást, és ők illően meg is köszönték ezt,
megcsókolva kezét. Újra megöleltem Griffidet, majd megemeltem hangomat, hogy
valamennyien hallhassanak. – Ma _ szóltam – hőstetteinkkel ezer esztendőre ellátjuk a
bárdokat témával! És ma újra gazdag emberek leszünk!
Üdvrivalgás tört ki. Az érzelmek annyira túláradtak az emberek soraiban, hogy többen is
zokogni kezdtek. Ma már tudom, hogy nincs különb öröm, mint a mi Jézus urunkat
szolgálni, de mennyire hiányzik még mindig az ilyen harcosok társasága! Nem voltak
korlátok közöttünk azon a reggelen, csak a mindent betöltő szeretet egymás iránt,
miközben az ellenségre várakoztunk. Testvérek voltunk, lebírhatatlanok, és még a
szófukar Sagramor-nak is könnyek csillantak a szemében. Egy lándzsás énekelni kezdte
Béli Mawr harci énekét, Britannia legnagyobb csatadalát, és az erős férfihangok ösztönös
harmóniában forrtak össze végig a sor mentén. Mások körbetáncolták kardjukat, esetlenül
mozogva nehéz vértezetükben, a penge egyik oldaláról a másikra ugorva. Keresztényeink
szélesre tárták karjukat éneklés közben, mintha a dal pogány imádság lenne saját
Istenükhöz, míg mások lándzsáik nyelével ütögették pajzsukat a zene ütemére. Még
mindig ellenségeink vérének kiontásáról énekeltünk, amikor az ellenség valóban feltűnt.
Rendíthetetlenül énekeltünk tovább, mialatt lándzsás csapat lándzsás csapat után
bukkant elő, és áradt szét a távoli mezőkön királyaik zászlai alatt, melyek élénk színekben
villantak a felhős félhomályban. És mi tovább énekeltünk, miként győzzük le Gorfyddyd
seregét, annak a királynak a harcosait, kinek lányába, úgy hiszem, szerelmes voltam.
Ezért harcoltam, nemcsak Arthur kedvéért – mert egyedül a győzelem adta meg nekem
az esélyt, hogy visszatérhessek Caer Swsbe és így újra láthassam Ceinwynt. Nem
akartam tőle semmit, és reményeim sem lehettek, hisz egy rabszolga fia voltam, ő pedig
hercegnő, ám valamiért azon a napon mégis úgy éreztem, több a veszítenivalóm, mint
valaha, amikor még valóban birtokoltam valamit.
Több mint egy órájába telt az ormótlan hordának, míg csatavonalba sorakozott a folyó
túlsó partján. A folyón csakis a gázlón keresztül lehetett átkelni, ami időt adott nekünk,
hogy belekezdjünk a visszavonulásba, amint elérkezik az ideje, ám mostanra az ellenség
feltétlenül megbizonyosodhatott róla, hogy utolsó emberünkig tartani akarjuk a folyópartot,
hiszen középen vonták össze legjobb embereiket. Maga Gorfyddyd is ott volt. Zászlajáról
az eső leoldotta a festéket, amitől az úgy nézett ki, mintha máris vérünkbe mártották
volna. Arthur lobogói, a fekete medve és a sárkány, vonalunk közepénél repkedett, hol
magam is álltam, szemben a gázlóval. Sagramor mellettem állt, az ellenséges zászlókat
számlálgatva. Ott volt Gundleus rókája és Elmet vörös lova, meg egy sor másik zászló,
melyet nem ismertem. – Hatszáz ember? – találgatott Sagramor.
– És még mindig jönnek – toldottam meg.
– Valószínű – köpött egyet a gázló felé. – És láthatják, hogy Tewdric bikája hiányzik. –
Felvillantotta ritka mosolyai egyikét. – Emlékezetes harc lesz, Lord Derfel.
– Örülök, hogy megoszthatom veled, uram – feleltem buzgón, és így is éreztem. Nem volt
nagyobb harcos Sagramornál, egyetlen férfit sem féltek inkább ellenségei. Még Arthur
jelenléte sem ébresztett akkora rettegést, mint a numídiai szenvtelen arca és sebes
pengéje. Különös görbe kardot viselt és szemfényvesztő sebességgel tudta azt forgatni.
Egyszer megkérdeztem Sagramort, miért esküdött hűséget Arthurnak. – Mert amikor nem
volt semmim – felelt kurtán –, Arthur nekem adott mindent.
Lándzsásaink végre felhagytak az énekléssel, amint két druida lépett elő Gorfyddyd
seregéből. Mi csupán Nimuét állíthattuk ki ellenük, aki át is gázolt a sekélyen, hogy
találkozzék a férfiakkal, kik ugrándozva közeledtek az úton, egyik karuk felemelve, fél
szemük lehunyva. A druidák egyike Iorweth volt, Gorfyddyd varázslója, míg a másik
Tanaburs, holdsarlókkal és nyulakkal kivarrt hosszú köntösében. A két férfi csókot váltott
Nimuéval, egy ideig elbeszélgettek, majd Nimue visszatért hozzánk. – Azt akarják, hogy
adjuk meg magunkat – mondta gúnyosan –, és én arra kértem őket, hogy tegyenek
h a s o n l ó k é p p e n .
– Helyes – mordult Sagramor.
Iorweth esetlenül ugrándozott a gázló túlsó felén. – Az istenek üdvözletét tolmácsoljuk! –
kiáltott át nekünk, de egyikünk sem szólt vissza neki. Lezártam az arcvédő lemezeket,
nehogy felismerhessenek. Tanaburs a folyóparton ugrándozott, botját használva arra,
hogy megtartsa egyensúlyát. Iorweth feje felé emelte saját varázsbotját, hogy tudassa
velünk, újfent szólni kíván. – Királyom, Powys királya és Britannia legfelségesebb ura,
Gorfyddyd ap Cadell ap Brychan ap Laganis ap Coel ap Béli Mawr, megkíméli mindenre
elszánt lelketeket a túlvilági utazástól. Nem kell mást tennetek, merész harcosok, csak
nekünk adnotok Arthurt! – Felém mutatott botjával, és Nimue rögvest védelmező
imádságba kezdett, két marék földet szórva a levegőbe.
Nem szóltam semmit, és hallgatásom volt a visszautasítás. Iorweth megperdítette botját,
és háromszor felénk köpött, majd ugrándozni kezdett a folyó partján, hogy szitkaival
erősítse Tanaburs rontását. Gorfyddyd király fia, Cuneglas és szövetségese, Gundleus
oldalán előrelovagolt félútig, hogy figyelje druidái ténykedését. A varázslók megátkozták
éltünket a nappallal, lelkünket az éjjellel. Férgeknek adták vérünket, bestiáknak a
húsunkat, gyötrelemnek csontjainkat. Megátkozták asszonyainkat, gyermekeinket,
földjeinket és állatainkat. Nimue felvette a harcot a rontással, ám embereink így is
megborzongtak. A keresztények kiáltozni kezdtek, hogy nekik nincs mitől tartaniuk, de
még ők is a kereszt jelét hányták magukra, amint az átkok a sötétség szárnyain
átreppentek a folyó tükre felett.
A druidák egy teljes órán keresztül szitkozódtak, és reszkettünk, mire végeztek. Nimue
végigsétált a sor előtt, megérintve a lándzsahegyeket és biztosítva embereimet arról,
hogy a rontás nem működött, ám azok legalább annyira tartottak az istenek haragjától,
mint az ellenségtől, mely végre megindult felénk. – Pajzsokat fel! – üvöltött fel Sagramor.
– Lándzsák előre!
Az ellenség ötvenlépésnyire a folyótól torpant meg, míg egy ember gyalogosan még
közelebb jött hozzánk. Valerin volt az, a törzsfő, kit hajnalban kivertünk a völgyből, s aki
most pajzzsal és lándzsával haladt tovább egészen a gázló északi pereméig. Hajnalban
súlyos vereséget szenvedett, és büszkesége arra indította, hogy most köszörülje ki a rajta
esett csorbát. – Arthur! – ordított felém. – Egy ringyót vettél feleségül!
– Maradj csendben, Derfel – figyelmeztetett Sagramor.
– Egy ringyót! – ismételte Valerin. – Már akkor az volt, amikor hozzám eljött. Akarod tudni
szeretőinek számát? Egy óra, Arthur, annyi sem lenne elég valamennyit felsorolni! Mit
gondolsz, kivel kurválkodik most is, míg te a halálodat várod? Azt hiszed talán, hogy rád
vár? Ismerem a ribancát! Egy férfi köré fonja a lábait, de az is lehet, hogy két férfi köré
egyszerre! – Valerin széttárta karját, és trágár mozdulatokkal dobálni kezdte csípőjét, mire
embereim ordítani kezdtek, de Valerin ügyet sem vetett sértéseikre. – Egy ringyó! –
kiáltott újra –, egy megavasodott, lekoszlott ribanc! Azért a ringyóért harcolsz, Arthur?
Vagy már el is ment a kedved a harctól? Védd csak azt a ribancot, te féreg! – Átgyalogolt
a gázlón, ahol a víz combközépig ért és meg vetette lábát a mi partunkon, talán ha
tucatnyi lépésre tőlünk.
Egyenesen belebámult sisakom kémlelőnyílásának sötétjébe. – Egy ringyó, Arthur –
ismételte. – A feleséged egy ringyó. – Kiköpött. Hajadonfőtt volt, és hosszú, fekete hajába
magyalágakat font, a gonosz ellen védekezve. Mellvértet viselt, de egyéb páncélzatot
nem, míg pajzsára Gorfyddyd kitárt szárnyú sasát festette. Nagyot nevetett, majd
felemelve hangját, az embereimhez szólott. – A vezéretek nem harcol a ribancáért, akkor
ti miért harcolnátok érte?
Sagramor morogva óvott tőle, hogy elfogadjam a kihívást, ám Valerin szavai még inkább
nyugtalanná tették embereimet, kiket amúgy is jeges rémületbe dermesztettek a druidák
szavai. Kivártam, míg Valerin újból ringyónak nevezi Guinevere-t, és amikor megtette, felé
hajítottam lándzsámat. Esetlen dobás volt, és még esetlenebbé tette a nehéz páncélzat, s
a lándzsa messze elkerülve ellenfelemet a folyóba csapódott. – Egy ringyó! – kiáltott
Valerin újból, és előreszegezett lándzsával rám rontott, mialatt én elővontam Hyvvelbane-t
a hüvelyéből. Felé léptem, és nem maradt időm, csak két mozdulatra, mielőtt Valerin
elvakult haragjától torz üvöltéssel felém döfött volna.
Fél térdre ereszkedtem, és döntve feltartottam a felfényezett pajzsot, hogy az a fejem fölé
térítse el a lándzsa hegyét. Láttam Valerin lábát és hallottam üvöltését, amint
előreszúrtam Hywelbane-nel a pajzs pereme alatt. Fölfelé toltam a pengét, és éreztem,
hogy elakad, mielőtt még a rám rohanó test elérte volna pajzsomat és levetett volna a
földre. Ellenségem immáron sikoltott üvöltés helyett, mert a perem mögül felfelé döfő kard
egyenesen a belei közé hatolt, és én tudtam, hogy jó mélyen megmárthattam benne
Hywelbane-t, mert amint lerogyott pajzsomra, éreztem, hogy testsúlya lefelé rántja a kard
pengéjét. Minden erőmmel nekiveselkedtem, hogy levessem pajzsomról, és kirántsam
kardomat húsa szorításából. Vér ömlött lándzsájára, melyet elejtett a földre zuhantában,
és ott feküdt véresen, görcsösen vonagló tagokkal, szörnyű kínokat elszenvedve. Mégis
megpróbálta kivonni kardját, mialatt talpra keveredtem és mellkasára tettem csizmámat.
Arca kezdett elsárgulni, megborzongott, és szemét máris a halál fátyolozta el. –
Guinevere úrhölgy – mondtam neki –, és enyém a lelked, ha mást állítasz.
– Ribanc – sikerült valahogy kinyögnie összeszorított fogai között, majd fuldoklani kezdett,
és erőtlenül megrázta a fejét. – A bika vigyáz rám – tudta még megtoldani, én pedig
megtudtam ebből, hogy ő is Mithras híve, és keményen előredöftem Hywelbane-nel. A
penge hegye beleütközött a szívós torok ellenállásába, majd sebesen elvágta életét.
Vérforrás tört fel az acél mellett, és azt hiszem, Valerin még csak nem is sejtette, hogy
nem Arthur küldte el lelkét a kardok hídján át Cruachan barlangjába.
Embereink üdvrivalgásban törtek ki. Szellemük, mely annyira megszenvedte a druidákat
és Valerin sértéseit, újra fennen ragyogott, hisz mi ontottuk az első vért. Odaléptem a
folyó partjára, ahol ellejtettem a győztes harcosok táncát, mialatt megmutattam az
elképedt ellenségnek Hywelbane véres pengéjét. Gorfyddyd, Cuneglas és Gundleus,
bajnokuk legyőzetvén, elfordították lovaikat, míg embereim mindenféle gyávának és
puhánynak elmondták őket ezért.
Sagramor bólintott, amint visszatértem a pajzsfalba. A bólintás a maga módján nyilván
elismerését volt hivatott kifejezni a jól megvívott küzdelem felett. – Mit akarsz csinálni
vele? – kérdezte, Valerin tetemére mutatva.
Issával leszedettem a halottról az ékszereket, majd két másik emberem a folyó vizébe
taszította a testet, én pedig imádságot mondtam magamban, hogy a folyó szellemei
juttassák el testvéremet Mithrasban az őt megillető helyre. Issa elhozta nekem Valerin
fegyvereit, aranyláncát, két fibuláját, és egy gyűrűjét. – A tiéd, uram – ajánlotta nekem a
zsákmányt. Visszahozta folyóba vetett lándzsámat is.
Elvettem a lándzsát és Valerin fegyvereit, de mást nem. – Az arany a tiéd, Issa – szóltam,
visszaemlékezve, miként próbálta nekem adni saját aranyát, miután visszatértünk Ynys
T r e b e s b ő l .
– De nem ez, uram – mondta, és megmutatta nekem Valerin gyűrűjét. Nehéz aranyból
kovácsolt darab volt, gyönyörűen elkészítve és egy fogyó hold alatt szaladó szarvasbika
képével ékesítve. Guinevere jelvényére ismertem ebben, és valóban, a gyűrű belső
oldalán, durván, ám mélyen az aranyba metszve, egy keresztet is találtam. Szerelmi zálog
volt ez, és Issa, gondolom, volt olyan agyafúrt, hogy ezt felismerje.
Elvettem hát a gyűrűt, és Valerinre gondoltam, ki ennyi fájdalmas esztendőn át viselte.
Vagy talán, reméltem, megpróbált úgy bosszút venni a büszkeségén esett csorbán, hogy
hamis keresztet vésett a gyűrűbe, hogy az emberek azt higgyék, Guinevere a szeretője
volt. – Arthur soha nem tudhatja meg – figyelmeztettem Issát, majd belehajítottam a
nehéz gyűrűt a folyóba.
– Mi volt az? – kérdezte Sagramor, amint csatlakoztam hozzá.
– Semmi – feleltem –, semmi. Csak talizmán, ami mindannyiunkra balszerencsét
hozhatott volna.
Ezután tülökszó harsant a folyó túlpartján, mely megtakarította nekem a mélázást a gyűrű
üzenete felett.
Közeledett az ellenség.
A bárdok a mai napig éneklik e csatát, noha az istenek a megmondhatói, mennyi részletet
találnak ki csak azért, hogy meséjüket kiszínezzék, hisz őket hallgatva úgy
gondolhatnánk, egyikünk sem élhette túl a Lugg Vale-t, és talán egyikünk sem tehetett
volna így. Reménytelen küzdelem volt. És, bár ezt a bárdok éppúgy vonakodnak
elismerni, vereség volt Arthur részéről.
Gorfyddyd első támadása a lándzsások eszelős előrerohanása volt, keresztül a gázlón.
Sagramor előreparancsolt bennünket, és mi a folyóban találkoztunk velük, hol az
egymásnak csattanó páncélok robajlása égzengésként visszhangzott a katlan falai közt.
Az ellenség oldalán állt a nyomasztó túlerő, viszont a gázló adta keretek leszűkítették az
arcvonal szélességét, és még azt a fényűzést is megengedhettük, hogy oldalsó
embereinket középre vonjuk erősítésnek.
Nekünk, az első sorban, csak egyetlen döfésre maradt időnk, azután lekuporodtunk
pajzsaink mögött és egyszerűen csak toltuk magunk előtt az ellenséget, míg a második
sorban küzdők megvívták a fejünk felett a harcot. A kardpengék csengése, pajzsgombok
csattogása, a lándzsák összecsörrenése fülsiketítő volt, ám figyelemre méltóan kevesen
haltak meg, hisz nem könnyű ölni a kavarodásban, amikor két ellenséges pajzsfal
egymásnak feszül. Küzdelem helyett egyre inkább a tolás került előtérbe. Az ellenség
megkapta lándzsahegyeinket, így azokat nem lehetett visszavonni, kardot rántani vajmi
kevés hely kínálkozott, és az ellenség második sora megállás nélkül zúdította sisakjainkra
és pajzsainkra kard-, bárd- és lándzsacsapásait. A legrosszabb sérüléseket a pajzsvonal
alatti alattomos döfések okozták, és a két arcvonal előtt fokozatosan lenyomorodott
emberekből álló torlasz képződött, mely csak tovább nehezítette az öldöklést. Csak ha az
egyik oldal visszahúzódott, fért hozzá a másik, hogy végezzen a csata folytatását
nehezítő sebesültekkel. Az első támadásnál mi kerültünk fölénybe, noha nem annyira
merészségünk révén, mint inkább azért, mert Morfans hat lovasát beékelte embereink
közé, és azok hosszú lándzsáikkal az ellenség első sorait ritkították. – Pajzsokat!
Pajzsokat! – hallottam Morfans üvöltését, amint a hat csataló roppant súlya egyre előrébb
tolta pajzsvonalunkat. Az utóvéd magasba emelte pajzsait, hogy védje a lovakat az
ellenség lándzsáinak záporától, míg mi az első sorban a folyó vizében kuporogva
próbáltunk végezni azokkal, kiket a lovasok döfései kibillentettek helyzetükből. Én magam
Arthur fényes pajzsa mögött bújtam meg, és előredöftem Hywelbane-nel, valahányszor
rés keletkezett az ellenséges vonalon. Két hatalmas csapást is kaptam a fejemre,
melyeket a kipárnázott sisak könnyedén csillapított, noha a fülem még órák múltán is
csengett. Egy lándzsahegy pikkelyes páncélomba fúródott, de nem tudta átjárni. A férfit,
ki a lándzsát előrelökte, Morfans ölte meg, és az ő halálát követően alább hagyott az
ellenség lelkesedése, és a katonák csörtetve visszavonultak a folyó északi oldalára.
Magukkal vitték sebesültjeiket is, kivéve azt a tucatnyi katonát, aki túlságosan közel volt
arcvonalunkhoz és akiket nekünk kellett megölnünk, mielőtt visszahúzódtunk a saját
felünkre. Hat emberünket engedtük át a túlvilágnak, és kétszer ennyit a különféle
sebesüléseknek. – Nem lenne szabad az első vonalban harcolnod – mondta Sagramor,
mialatt sérültjeinket arrébb vonszolták. – Látni fogják, hogy nem te vagy Arthur.
– Látni fogják, hogy Arthur harcol – feleltem –, nem úgy, mint Gorfyddyd vagy Gundleus.
– Az ellenséges királyok közel voltak a csatához, de soha nem annyira közel, hogy
fegyvereiket is használniuk kellett volna.
Iorweth és Tanaburs Gorfyddyd embereivel ordítozott, öldöklésre bátorítva őket és az
istenek jutalmát ígérve számunkra, s mialatt Gorfyddyd újrarendezte sorait, egy csapatnyi
gazdátlan fegyveres gázolt a vízbe, hogy saját erejéből támadjon. Az ilyen úr nélküli
harcosok csakis bátorságuk megcsillogtatásával remélhettek rangot és dicsőséget, s ez a
harminc kétségbeesett ember máris támadásba lovalta magát, amint maga mögött hagyta
a folyó legmélyebb részét. Vagy részegek voltak, vagy a csata részegítette meg őket,
amiért harmincan támadtak rá egész hadunkra. Siker esetén a jutalmuk föld és arany
lehetett volna, bocsánat bűneikért és úrnak kijáró tisztelet Gorfyddyd udvarában, ám
harminc ember így sem volt elég a támadásra. Kárt okozhattak nekünk, de meghaltak
eközben. Valamennyien kiváló lándzsások voltak, pajzstartó kezükön számtalan
harcosgyűrűvel, ám mindannyiuknak három-négy ellenséggel is szembe kellett néznie. Az
egész csapat felém rohant, páncélomban és fehér tollaimban meglátva a leggyorsabb
utat a felemelkedésre, de Sagramor és farkasaim már fel is álltak ellenük. Egy hatalmas
férfi roppant szász csatabárdot lóbált. Sagramor megölte görbe fekete pengéiével, majd
kirántotta megdermedő kezéből a bárdot, és egy másik lándzsás felé hajította, mindez
alatt saját különös harci énekét kántálva, saját anyanyelvén. Az utolsó ember rám támadt,
én pedig hárítottam kardjának széles csapását Arthur pajzsával, félre ütve az övét
Hywelbane-nel, majd teljes erőből ágyékon rúgtam. A férfi összegörnyedt a kíntól, Issa
pedig a nyakába mártotta lándzsáját. Megcsupaszítottuk halott támadóinkat vértjeiktől,
fegyvereiktől és ékszereiktől, majd a gázló szélén hagytuk tetemüket, torlaszként a
következő támadás ellen.
A támadás pedig hamar érkezett és keményen csapott le ránk. Miként az elsőt, ezt a
harmadik csatát is lándzsások indították, csak ezúttal a közelebbi parton találkoztunk
velük, ahol a hátsó sorok nyomása arra kényszerítette az elöl haladó lándzsásokat, hogy
a holtak közt botorkáljanak. Botladozásuk megnyitotta soraikat ellentámadásunk előtt, és
diadalittasan ordítottunk, amint előredöftünk vértől vöröslő lándzsáinkkal. Azután a
pajzsok ismét összecsattantak, halók sikoltottak és hívták isteneiket, s a kardok fennen
csendültek, miként Magnis üllői. Megint az első sorban harcoltam, oly közel az ellenség
soraihoz, hogy éreztem a mézsört leheletükben. Egyikük megpróbálta lekapni a sisakot a
fejemről, és elveszítette kezét egy kardvágás folytán. Újra megkezdődött a tülekedés, és
megint úgy tűnt, az ellenség tömegével hátrakényszerít bennünket, ám ekkor Morfans újra
elő hozta hatalmas paripáit, és az ellenség újra elhajította lándzsáit, melyek pajzsainkon
csattantak, és Morfans ismét használni kezdte hosszú lándzsáit, megint visszavetve ezzel
az ellenséget. A bárdok szerint a folyó vörösen hömpölygött, pedig ez nem igaz, noha
valóban láttam kisebb vérereket benne, amint a sebesültek hasztalan próbálkoztak
visszafelé botorkálva eljutni saját partjukhoz.
– Egész nap elharcolhatunk így – mondta Morfans. Lova vérzett, ő pedig leszállt
nyergéből, hogy ellássa az állat sebét.
Megráztam fejem. – Feljebb a folyón van még egy gázló – mutattam nyugatra. –
Hamarosan ezen a parton kell küzdenünk a lándzsásokkal.
Az oldalt támadó csapatok hamarabb érkeztek, mint gondol tam volna, hiszen alig tíz perc
múlva bal szárnyunkról kiáltás figyelmeztetett rá, hogy az ellenség egy csoportja nyugatra
valóban átkelt a gázlón és most egyenesen felénk tart a part mentén.
– Ideje hátrálni – mondta Sagramor. Simára borotvált fekete arcát vér és veríték
maszatolta, ám neki mégis öröm csillant fel a szemében, hisz csatánk olyannak bizonyult,
melynek hű leírásához a poétáknak minden tudásukat latba kellett vetniük – olyan harc
lett, melyre a férfiak még sokáig vissza fognak emlékezni a hosszú téli éjszakákon füstös
csarnokaikban, olyan küzdelem, mely, még ha vesztésre áll is, dicsőséges helyet érdemel
ki számunkra a harcosok túlvilági csarnokaiban. – Ideje magunk után csalogatni őket –
mondta Sagramor, majd parancsot adott a visszavonulásra, melyet katonáink lassan és
nehézkesen teljesíteni is kezdtek, míg erőink el nem hagyták az ősi római építményt, és jó
százlépésnyire onnét meg nem állapodtak. Bal oldalunkat most már szilárdan védte a
katlan meredek nyugati oldalfala, míg jobbunkat az ingoványos talaj oltalmazta, mely
egészen a folyópartig húzódott. Mindezekkel együtt is sebezhetőbbé váltunk, mint
amilyenek a gázlónál voltunk, hiszen pajzsfalunk kétségbeejtően vékony volt, és az
ellenség ráadásul teljes hosszában támadhatta.
Gorfyddydnek így is egy órájába telt, míg áthozta embereit a folyón és új pajzsfalba
rendezte őket. Gyanítottam, hogy már délután lehet, és magam mögé kukkantottam,
Galahad vagy Tewdric embereinek nyomát kutatva, de senkit sem láttam közeledni.
Boldogan láttam viszont, hogy a nyugati gerincen, hol Nimue a szellemkerítést felállította,
nem jár senki, bár Gorfyddyd aligha szorult rá újabb emberekre, hisz serege így is
nagyobb volt, mint valaha. Egyre újabb csoportok érkeztek Branogenium felől, és
Gorfyddyd parancsnokai rendre beigazították az újonnan jötteket a pajzsfalba. Figyeltük,
amint kapitányaik hosszú botjaik segítségével egyengetik a sorokat, és szilaj harci
üvöltésünk ellenére mindannyian tudtuk, hogy minden ember helyett, kit a gázlónál
leöltünk, tíz kelt át a folyón. – Itt nem tudjuk megtartani őket – mondta Sagramor,
miközben az ellenséges sorok felduzzadását figyelte. – Vissza kell majd hátrálnunk a
k e r í t é s h e z .
Ám ekkor, mielőtt még Sagramor kiadhatta volna a parancsot a hátrálásra, maga
Gorfyddyd lovagolt előre, hogy kihívjon bennünket. Egy szál maga jött, még fia sem
kísérte el; egyetlen szál hüvelybe tolt karddal és egy lándzsával, pajzs nélkül, nem lévén
karja, amivel megtarthatta volna. Gorfyddyd aranyperemes sisakját, melyet Arthur
Ceinwynnel való eljegyzésére juttatott vissza, most kiterjesztett sastollak díszítették, s a
király fekete köpenye hosszan omlott lova farára. Sagramor odamordult, hogy maradjak,
ahol vagyok, és előrelovagolt, hogy a királlyal találkozzék.
Gorfyddyd nem használt kötőféket, de beszélt lovához, mely engedelmesen meg is állt,
kétlépésnyire Sagramor előtt. Gorfyddyd a földön nyugtatta lándzsája nyelét, majd
felfeszítette sisakja arcvédőjét, hogy megmutassa megkeseredett ábrázatát. – Arthur
fekete démona – förmedt Sagramorra, majd kiköpött, hogy távol tartsa a gonoszt. – Az a
kurvapecér urad a te kardod mögé bújik. – Gorfyddyd újra kiköpött, ezúttal felém. – Miért
nem szólsz, Arthur? – ordította. – Elveszett a nyelved?
– Uram, Arthur – felelt Sagramor vaskos brit hanghordozással –, győzelmi énekére
tartogatja levegőjét.
Gorfyddyd megemelte hosszú lándzsáját. – Fél karom van csak – kiáltotta oda nekem –,
de téged még lebírlak!
Nem szóltam semmit, s nem is mozdultam. Arthur, jól tudtam, sohasem vívott volna
párharcot egy nyomorékkal, noha Arthur csendben sem maradt volna. Mostanra már rég
könyörgött volna Gorfyddydnek, hogy teremtsenek békét.
Gorfyddyd nem akart békét. Öldöklést akart. Fel-le lovagolt arcvonalunk előtt, térdével
irányítva lovát és embereinkkel üvöltözve. – Azért kell meghalnotok, mert uratok nem
tudta megtartóztatni magát egy szajhától! Egy viszkető farú macáért kell meghalnotok!
Egy nyughatatlan lotyóért! Átkozott lesz ezért a lelketek. Halottaim máris a túlvilágon
lakomáznak, de a ti lelketek csak arra lesz érdemes, hogy kockajátékot játsszanak vele.
De miért kell meghalnotok? Azért a vörös hajú rüfkéért? – Lándzsájával felém mutatott,
majd egyenesen rám vezette lovát. Hátrébb húzódtam, nehogy meglássa a sisak
kémlelőnyílásán keresztül, hogy nem vagyok Arthur, és lándzsásaim szoros kört vontak
körém. Gorfyddyd felnevetett szemmel látható gyávaságomon. Lova elég közel volt
embereimhez, hogy azok megérinthessék, ám Gorfyddyd nem mutatott félelmet
lándzsáiktól, amint felém köpött. – Asszony! – kiáltotta, legszörnyűbb sértéseként, majd
bal lábával érintette a lovat, mire a bestia megfordult és elvágtázott a sereg felé.
Sagramor felénk fordult, és felemelte karjait. – Vissza! – kiáltotta. – Vissza a kerítéshez!
Gyorsan! Hátra!
Hátat fordítottunk az ellenségnek és rohanni kezdtünk, az ellenség soraiban pedig
diadalittas üvöltés harsant, amint meglátták zászlóinkat visszakozni. Azt gondolták,
menekülőre fogtuk a dolgot és megtörték soraikat, hogy üldözőbe vegyenek bennünket,
de mi jókora előnyt vettünk rajtuk és mindannyian átszaladtunk a kerítésen tátongó résen,
mielőtt Gorfyddyd egyetlen embere is elérhetett volna bennünket. Vonalunk fürgén felállt
a kerítés mögött, míg én felvettem az Arthurt megillető helyet az alakzat közepén, ahol az
út keresztülhaladt a kidöntött fatörzsek közé ütött hasadékon. Szándékosan hagytuk
mindenféle akadály nélkül a rést, abban a reményben, hogy így könnyebben
odavonhatjuk Gorfyddyd támadását, és ezáltal időt adunk az oldalszár nyaknak a
pihenésre. Arthur két zászlaját is ott állítottam fel, és vártam az ütközetet.
Gorfyddyd üvöltve parancsolta szétszóródott katonáinak hogy rendeződjenek újabb
pajzsfalba. Gundleus király parancsolt az ellenség jobb szárnyának, Cuneglas herceg a
balnak. Az elrendezés arra utalt, hogy Gorfyddyd nem harapott rá a csalinkra, és a vonal
teljes hosszában szándékozott támadni. – Itt maradtok! – kiáltotta Sagramor
lándzsásainknak. – Harcosok vagytok! Most bebizonyíthatjátok, mit tudtok! Itt maradtok, itt
gyilkoltok, és itt győzedelmeskedtek! – Morfans felugrasztotta sérült lovát a nyugati
dombra, ahol elnézett észak felé a völgyben, azt latolgatva, hogy elérkezett-e már a
pillanat a kürt megszólaltatására és Arthur hívására, de az ellenség erősítése még csak
most kelt át a gázlón, így anélkül tért vissza hozzánk, hogy az ezüstöt ajkához emelte
v o l n a .
Gorfyddyd kürtje annál inkább felharsant. Rekedt tülök volt csupán, mely nem is pajzsfal
előreindulását jelezte, mégis arra indított egy tucatnyi meztelen eszelőst, hogy kivágódjon
az ellenség sorai közül és ránk rohanjon. Az ilyen harcosok már korábban az istenek
kegyeibe ajánlották lelkűket, majd mézsör, csattanós maszlag, mandragóra és nadragulya
keverékével tompították érzékeiket, ami éber állapotban is lidércnyomásokat küld az
emberre, még ha el is űzi félelmeit. Az ilyen harcosok lehettek őrültek, részegek és
csupaszok, mindemellett veszélyesek is voltak, mert egyetlen célt ismertek csupán, az
ellenség parancsnokainak elpusztítását. Egyenesen rám rohantak, habzó szájjal a
mágikus keveréktől, melyet most is rágtak, és fejük fölé emelt lándzsájukkal készen arra,
hogy lesújtsanak.
Farkasaim kiugrottak, hogy megütközzenek velük. A meztelen férfiak már nem törődtek a
halállal, úgy vetették magukat lándzsahegyüknek, mintha rég várt barátot üdvözölnének.
Egyik emberem hátrahőkölt, amikor az egyik ilyen bestia karmával a szeme felé kapott, és
beleköpött arcába. Issa megölte a szörnyeteget, de egy másiknak sikerült végezni egyik
legjobb emberemmel, majd sikoltozni kezdett diadalában, szétvetett lábakkal, feltartott
karokkal és véres lándzsával véres kezében, s embereim már kezdték azt gondolni, hogy
az istenek elhagytak bennünket, ám Sagramor kardjával feltépte a férfi hasát, majd
lecsapta fél fejét is, mielőtt a tetem még összerogyhatott volna. Sagramor jóízűt köpött a
csupasz, kizsigerelt hullára, majd újra kiköpött az ellenséges pajzsfal felé. A fal, látván,
hogy vonalunk középső része felbomlott, támadásra lendült.
Kapkodva felállított közepünk megvetemedett, mikor a lándzsások tömege nekirontott. Az
úton keresztbe álló harcosok vékony sora elhajolt, akár a fiatal ág, de valahogy mégis
sikerült ki tartania. Diadalmas kiáltásokkal biztattuk egymást, segítségül hívva az
isteneket, csépelve és vagdalkozva, míg Morfans és lovasai a pajzsfal mentén lovagoltak
fel s alá, bevetve magukat a harcba, ha úgy látták, hogy az ellenség menten áttöri a
vonalat. A szárnyakat védte a kerítés, ezért az ottani katonák megpihenhettek, de
középen végsőkig elkeseredett küzdelem zajlott. Mostanra engem is magával ragadott a
téboly, a harc eszelős élvezete. Egy ellenséges szorítás kitépte a lándzsát kezemből, erre
elővontam Hywelbane-t, ám visszatartottam az első csapást, hogy egy ellenséges pajzs
Arthur fényes ezüstjéhez csapódhassék. A pajzsok nagy robajjal találkoztak, majd
ellenfelem arca egy pillanatra fel bukkant, én pedig előredöftem Hywelbane-nel, és máris
éreztem, hogy a szorítás enged pajzsomon. A férfi elvágódott, akadályt torlaszolva
bajtársai elé, kiknek át kellett rajta bukdácsolnia. Issa megölt egy embert, majd kapott egy
lándzsadöfést pajzstartó karjába, ami pillanatokon belül vérrel áztatta el ingujját. Tovább
harcolt. Vadul hadakoztam a kevéske helyen, melyet elesett ellenségem hagyott maga
után Gorfyddyd pajzsfalában. Egyszer láttam az ellenség királyát magát is, ki lováról
figyelte, merre üvöltök és vagdalkozom, biztatva embereit, törjenek előre és vegyék
lelkemet. Néhányan valóban előretörtek, máris megénekelt vitézeknek látva magukat, ám
ehelyett rövid úton hullát csináltak magukból. Hywelbane úszott a vérben, jobb kezem
ragacsos volt tőle, és a nehéz pikkelypáncél ujját is ez szennyezte, de egy csepp sem volt
belőle az enyém.
Vonalunk közepe a kidöntött törzsek védelme híján egyszer kis híján összeomlott, ám
Morfans két lovasa gyorsan a keletkezett résbe vetette magát. Az egyik lovat ott helyben
leölték – panaszosan nyihogva kapart vaspatkós lábaival, míg halálra nem vérzett.
Pajzsfalunk ezután lassan újra felépítette magát, és visszataszítottuk az ellenséget, mely
lassan, nagyon lassan kezdett már torkig lenni a holtakkal és haldoklókkal, kik a két elülső
sor között rekedve akadályozták előrehaladásukat. Nimue mögöttünk állt, sikoltozva és
szitkokkal ostromolva az ellenséget.
Az ellenség pedig hátrébb húzódott és mi végre fellélegezhettünk. Mindannyiunkat vér- és
sárfoltok borítottak, s zihálva kapkodtunk levegő után. Kardot és lándzsát tartó kezünk
k i f á r a d t .
Bajtársainkról szóló hírek futottak végig sorainkon. Minac meghalt, ez az ember
megsérült, egy másik haldoklik. A férfiak szomszéduk sebeit kötözték, majd
megerősítették esküjüket, hogy a halálig védelmezik egymást. Próbáltam lazítani Arthur
vértezetének szorításán, mely mostanra fájó sebeket dörzsölt vállamra.
Az ellenség elővigyázatosabb lett. Az elcsigázott emberek, kikkel szemben álltunk,
megérezték kardjainkat és megtanulták félni nevünket, ám így is újabb támadásra
indultak. Ezúttal Gundleus királyi gárdája indult sorunk közepe ellen, mi pedig az előző
roham után hátramaradt halottak és haldoklók halmai mellett fogadtuk őket, és épp ez az
iszonyú torlasz mentett meg bennünket, mert az ellenség lándzsásai képtelenek voltak
egy szerre megmászni a hullahegyet és védeni is magukat. Bokáikat törtük, elmetszettük
lábukat, majd lándzsáinkkal döftük őket halálra, amint elzuhantak, még magasabbra
emelve ezzel a véres torlaszt. Fekete hollók köröztek a gázló felett, szárnyuk rongyosan
rajzolódott ki az ólomszürke ég hátterében. Megláttam Ligessacot, a hitszegőt, ki
Gundleus kardjára adta Norwennát, és próbáltam utat vágni magamnak hozzá, ám a harc
újabb hulláma elsöpörte Hywelbane elől. Azután az ellenség újfent hátrébb húzódott, én
pedig sietősen megparancsoltam néhány emberemnek, hogy hozzanak néhány tömlő
vizet a folyóból. Valamennyien szomjasak voltunk, hisz a veríték patakokban folyt rólunk,
vérrel keveredve. Egyetlen karcolás érte csak kardforgató kezemet, amúgy sértetlen
maradtam. Egyszer már a farkasvermet is megjártam, és mindig ennek tulajdonítottam,
hogy szerencsés voltam a csatában.
Az ellenség kipihent embereit kezdte beállítani az első sorokba. Néhányan Cuneglas
sasát hordozták magukon, mások Gundleus rókáját, míg páran saját jelvényüket. Azután
kiáltás harsant mögöttem, és én visszafordulva már Tewdric római uniformisba öltözött
embereire számítottam, ám ehelyett Galahad érkezett, egy szál magában, verítéktől
csatakos lován. Vonalunk mögött parancsolt megálljt lovának, és szinte lezuhant a lóról
sietségében, hogy mielőbb csatlakozzék hozzánk. – Már azt hittem, elkéstem – zihálta.
– Jönnek? – kérdeztem.
Hosszan kivárt, és én tudtam, mielőtt még szóra nyithatta volna száját, hogy magunkra
hagytak bennünket. – Nem – mondta ki végül.
Szitkozódtam, és visszafordultam az ellenség felé. Csak az istenek tudják, miként sikerült
megúsznunk az utolsó rohamot, ahogyan azt is, hogy meddig leszünk képesek még
kitartani. – Senki sem jön? – kérdeztem elkeseredve.
– Néhányan talán – közölte Galahad a szomorú hírt. – Tewdric úgy gondolja, halálra
vagyunk ítélve, Agricola azt mondja, segíteniük kellene, Meurig meg azt, hogy hagyniuk
kell bennünket meghalni. Egymással vitatkoznak, bár Tewdric kijelentette, hogy bárki, aki
itt akar halni, csak bátran kövessen bennünket. Talán azért útnak indulnak néhányan.
Imádkoztam, hogy így legyen, mert Gorfyddyd gyülevész hadának előőrse máris kezdett
felbukkanni a nyugati domb gerincén, noha a rongyos horda mindeddig nem merte
keresztezni a szellemkerítést. Két óráig ha képesek leszünk kitartani, gondoltam, és
azután végünk, bár addig Arthur csak megérkezik. – A fekete pajzsos írek? – kérdeztem
G a l a h a d e t .
– Semmi nyomuk, Istennek hála – felelte, és valami kis áldás valóban érhetett bennünket
azon a megátkozott napon is, mert alig fél órával Galahad jötte után végre némi erősítés
is érkezett. Hét ember gyalogolt észak és megtépázott pajzsfalunk felé, hét ember harci
öltözetben, kezében lándzsával, pajzzsal és karddal, pajzsán ellenségünk, Kernow
sólymával. Pedig ezek az emberek nem voltak ellenségeink. A hat sebhelyes és
csataviselt harcost a királyság örököse, Tristan herceg vezette.
Magyarázatot is adott jelenlétére, amint az üdvözlések sora a végéhez ért. – Arthur
egyszer megküzdött értem, és azóta várom, hogy visszafizethessem a kölcsönt.
– Az életeddel? – kérdezte Sagramor komoran.
– Ő is a sajátját kockáztatta – felelt Tristan kéretlen egyszerűséggel. Magas, jóvágású
férfiként emlékeztem vissza rá, és még mindig az is volt, noha az évek fáradt és
elcsigázott éleket rajzoltak arcára, mintha túlságosan is sok csalódást kellett volna el
szenvednie. – Atyám – tette hozzá gyászosan – talán sohasem bocsátja meg nekem,
hogy ide jöttem, de jómagam sohasem bocsátottam volna meg magamnak, ha távol
m a r a d o k .
– Hogy van Sarlinna? – kérdeztem tőle.
– Sarlinna? – Beletelt néhány pillanatba, míg visszaemlékezett az apró lánykára, aki eljött
Caer Cadarnbe, hogy megvádolja Owaint. – Ó, Sarlinna! Ma már asszony. Egy halászhoz
ment. – Elmosolyodott. – Te adtad neki a cicát, igaz?
Tristant és embereit középre állítottuk be, ami megbecsülést jelent a csatatéren, ám
amikor az ellenség következő támadása megindult, az mégsem erre, de a szárnyainkat
védelmező fakerítés felé irányult. Egy ideig a sekély árok és a kesze-kusza ágak nagy
zűrzavart okoztak soraikban, ám elég gyorsan megtanulták, miként használják a ledöntött
törzseket saját védelmükre, és néhány helyen sikerült is annyira előretörniük, hogy
meghajlítsák sorunkat. Újra megtartottuk őket, és Griffid, néhai ellenségem, azzal szerzett
nevet magának, hogy levágta Nasienst, Gundleus bajnokát. A pajzsok megállás nélkül
csattogtak egymáson. Lándzsák forgácsolódtak szét, kardok törtek szilánkokra, és
pajzsok hasadtak meg, ahogy a fáradtak küzdöttek az elcsigázottakkal. A dombtetőn az
ellenséges csőcselék összegyűlt, hogy Nimue szellemkerítése mögül figyelje
csatározásunkat, mialatt Morfans még egyszer nekifordította kimerült lovát a meredek
oldalnak. Észak felé fordult, és míg figyeltük, magunkban imát rebegtünk, hogy fújná már
meg végre azt a kürtöt. Hosszú ideig mozdulatlanságba merevedett, de bizonyára
megelégedéssel láthatta, hogy az egész ellenséges had csapdába esett a katlanban,
mert ajkához emelte az ezüstkürtöt, és a csatazajt túlharsogva fújni kezdte az áhított
f e l h í v á s t .
Soha kürtszót nem fogadott ily kitörő öröm. Vonalunk előre vetette magát, és megújult
erővel csépelte az ellenséget. Az ezüstkürt oly finoman, oly tisztán csendült fel újra meg
újra, a vadászt szólítva az öldöklésre, és valahányszor megszólalt, embereink egyre
előrébb tolakodtak a fatörzsek ágai felé, hogy vagdalják, hasogassák az ellenséget, mely
megszagolva a csapdát nyugtalanul tekingetett a háta mögé, mialatt próbálta védeni is
magát. Gorfyddyd odaüvöltött embereinek, hogy most törjék át sorainkat, és középen az ő
királyi testőrsége vezette a megújult rohamot. Hallottam, hogy Kernow emberei eleresztik
harci kiáltásukat, amint az utolsó piculáig megfizetik a trónörökös adósságát. Nimue is
lándzsásaink között harcolt, kardot lóbálva mind két kezében. Rákiáltottam, hogy
húzódjék hátrébb, ám a vérszomj már magával ragadta, és úgy harcolt, akár egy démon.
Az ellenség rettenetesen félt tőle, tudván, hogy az istenek vele vannak, és inkább
próbálták kikerülni, mintsem harcba bocsátkozni vele, de mindezzel együtt boldog voltam,
amikor Galahad végre hátrébb vonta az arcvonalból. Lehet, hogy Galahad későn érkezett
a csatába, ám oly ádáz hévvel harcolt, hogy az ellenség rémülten hátrálni kezdett a holtak
és vonagló haldoklók közöttünk magasodó halmától.
A kürt utolsó ízben csendült fel. És Arthur, végre valahára, támadott.
A felpáncélozott lovasok előtörtek a folyótól északra eső rejtekükből, és lovaik most úgy
szelték át a gázlót, mint megannyi vihar korbácsolta hullám. Szétzúzták a korábbi
összeütközések nyomán hátramaradt tetemeket lovaik vasalt patái alatt, és makulátlanul
fénylő lándzsáikkal máris rávetették magukat az ellenség utóvédjére. Pelyvaként szórták
szét maguk előtt az embereket, amint vaspatkós lovaikkal mélyen begázoltak Gorfyddyd
se regébe. Arthur emberei két csoportra váltak szét, melyek mély csatornákat vájtak a
lándzsások tömegébe. Rohamoztak, meghagyták lándzsáikat a földön heverő holtakban,
és még több ellenséget kárhoztattak halálra kardjaikkal.
És egy pillanatra, egyetlen dicsőséges pillanatra úgy gondoltam, az ellenség meg fog
törni, ám ekkor Gorfyddyd is felismerte, ugyanezt a veszélyt, és odaüvöltött embereinek,
hogy formáljanak új, északra néző pajzsfalat. Feláldozta ugyan hátul maradt embereit, ám
elöl harcoló embereinek hátsó soraiból új alakzatot kovácsolt. És az új fal tartott.
Owainnek, oly sok esztendővel ezelőtt, igaza volt abban, hogy még Arthur lovai sem
jelenthetnek fenyegetést egy jól felépített pajzsfalnak. Nem is jelentettek. Arthur rettenetet
és halált hozott Cuneglas seregének jó harmadára, de a többi annak rendje és módja
szerint felállt, s kihívta maga ellen Arthur maréknyi lovasát.
És az ellenség számban még mindig messze felülmúlt bennünket.
A fakerítés mögött vonalunk sehol sem volt két embernél mélyebb, és sok helyre csupán
egy harcos jutott. Arthurnak nem sikerült átvágnia hozzánk, és Gorfyddyd tudta, hogy erre
nem is lesz képes addig, míg a pajzsfal kitart a lovakkal szemben. Felállította azt a
pajzsfalat, seregének elveszett harmadát Arthur könyörületére bízva, majd megmaradt
embereit visszafordította Sagramor pajzsfala felé. Gorfyddyd mostanra kiismerte Arthur
taktikájának lényegét, és sikerült meggátolni működését, tehát megújult önbizalommal
vezényelhette lándzsásait rohamra, noha ezúttal, ahelyett hogy a vonal teljes hosszában
támadt volna, a völgy nyugati peremére összpontosította minden erejét, hogy
megkerülhesse gyenge balszárnyunkat.
Embereink azon a szárnyon elszántan küzdöttek, öltek és haltak, ám kevesen tudták
volna tartani azt a szárnyat, és senki sem azután, hogy Gundleus siluriai harcosai az
oldalunkba kerültek, megmászva az alacsony lankát a borzalmas szellemkerítés alatt. A
támadás gyilkos erejű volt, miként a védekezés is ádáz. Morfans megmaradt lovasai a
siluriaiakra vetették magukat, Nimue szitkokat köpdösött feléjük, és Tristan kipihent
emberei bajnokhoz méltóan harcoltak, de ha kétszer ennyien lettünk volna, se tudtuk
volna meggátolni, hogy az ellenség az oldalunkba kerüljön, és így pajzsfalunk, akár az
összetekeredő kígyó, húzódott vissza a folyópartra, hol védekező félkörben álltunk fel a
két zászló alatt, és néhány sebesült katonát is sikerült magunkkal vonszolni ide.
Szörnyűséges pillanat volt. Láttam pajzsfalunkat megtörni, láttam, ahogy az ellenség
öldösni kezdi a szétszóródott embereket, és majdnem belerohantam túlélőink egy
elkeseredett csapatába. Épp hogy maradt elég időnk hevenyészett pajzsfalat vonni,
azután végig kellett néznünk, miként mészárolják le Gorfyddyd diadalmas katonái
menekülő embereinket. Tristan megmaradt, miként Galahad és Sagramor is, ám mindez
sovány vigasz volt azért, hogy elveszítettük a csatát, és nem maradt számunkra egyéb,
mint hősként, harcban pusztulni. A katlan északi felében Arthurt még mindig távol tartotta
a pajzsfal, míg délre a falunk, mely egész nap ellenállt az ellenség nyomásának,
mostanra összeroppant és túlélőit körülvette az ellenség. Kétszáz erős harcossal
indultunk csatába, és mostanra alig maradtunk többen száznál.
Cuneglas herceg lovagolt előre, hogy megadásra szólítson fel. Atyja az Arthurral
szembeálló hadaknak parancsolt, és Povvys királya rá szándékozta hagyni Sagramor
maradék lándzsásainak lemészárlását fiára és Gundleus királyra. Cuneglas legalább nem
sértegette embereimet. Jó tucatnyi lépésre tőlünk visszafogta lovát, és felemelte üres
kezét, hogy jelezze, békében érkezett. – Dumnonia harcosai! – kiáltott Cuneglas. – Jól
harcoltatok, de a további harc egyet jelent halálotokkal. Én életet kínálok nektek.
– Legalább egyszer használd a kardod, mielőtt bátor harcosokat megadásra hívsz –
kiáltottam vissza.
– Félsz harcolni, igaz? – acsarkodott Sagramor, hisz eleddig sem Gorfyddydet, sem
Cuneglast, sem Gundleust nem lehetett a pajzsfal arcvonalában felfedezni. Nimue rontást
bocsátott rá, de hogy a herceg ennek tudatában volt-e vagy sem, nehéz lett volna
megmondani. Ha tudatában volt sem aggódott, hisz valamennyien csapdába estünk és
halálra voltunk ítélve.
– Vagy küzdj meg velem! – kiáltottam Cuneglasnak. – Férfi a férfival, ha van hozzá
m e r s z e d .
Cuneglas szomorú tekintettel fordult felém. Iszamós voltam a vértől, sártól és verítéktől,
sebek borítottak és minden tagom sajgott, míg ő elegánsan festett rövid
pikkelypáncéljában és sastollakkal ékes sisakjában. Félmosoly csillant arcán. – Tudom,
hogy nem vagy Arthur – mondta –, mert láttam őt a túlsó oldalon, de bárki is vagy,
remekül harcoltál. Az életet kínálom neked.
Lehúztam az izzadságtól csatakos, szoros sisakot a fejemről, és félkörünk közepére
hajítottam. – Ismersz engem, herceg – mondtam.
– Lord Derfel – nevezett meg, megadva a tiszteletet. – Lord Derfel Cadarn – folytatta –,
ha kezeskedem a te és embereid életéért, megadjátok magatokat?
– Herceg – feleltem –, itt nem én parancsolok. Lord Sagramorral kell beszélned.
Sagramor odalépett mellém, és levette csúcsos fekete sisakját, melyet nem is olyan rég
lándzsa járt át, s most bajtársam fekete haja vértől volt csatakos. – Herceg – szólt
törődötten.
– Az életet kínálom nektek – mondta Cuneglas –, ha megadjátok magatokat.
Sagramor görbe kardjával afelé mutatott, ahol Arthur lovasai harcoltak, a katlan északi
végében. – Uram nem adta meg magát – mondta Cuneglasnak –, így én sem tehetem.
Ám annyit tehetek – emelte fel hangját –, hogy feloldozom embereimet esküjük alól.
– Én úgyszintén – kiáltottam.
Bizonyos vagyok benne, hogy többen kísértést éreztek elhagyni sorainkat, ám bajtársaik
morogva bírták őket maradásra, vagy a morgás talán nem is volt egyéb, mint a megfáradt
harcosok ellenszegülése. Cuneglas herceg kivárt néhány pillanatot, majd két vékony vert
arany láncot húzott elő övére fűzött zacskójából. Elmosolyodott. – Légy üdvözölve
bátorságodért, Lord Sagramor. Légy üdvözölve, Lord Derfel. – Eldobta az ékszereket,
hogy azok épp a lábunk előtt érjenek földet. Felvettem az enyémet, és széthajtottam
végét, hogy a nyakamba tehessem. – És Derfel Cadarn – toldotta meg Cuneglas. Kerek,
barátságos arca még mindig mosolygott.
– Herceg?
– Húgom megkért, hogy adjam át üdvözletét. Megtettem. Lelkem, oly közel a halálhoz,
szinte felreppenni tetszett a szavak hallatán. – Add hát át az én üdvözletemet is neki,
herceg – feleltem –, és mondd el neki, alig várom, hogy társaságom legyen a túlvilágon. –
Azután, a vigasztalan gondolat, hogy már soha többé nem látom Ceinwynt, örömöm fölé
kerekedett, és hirtelen sírni lett volna kedvem.
Cuneglas meglátta szomorúságomat. – Nem kell meghalnod, Lord Derfel – mondta. –
Életet ajánlok neked, és kezeskedem érte. Barátságomat is felkínálom mellé, ha
e l f o g a d o d .
– Tisztesség lenne számomra, herceg – feleltem –, ám míg uram harcol, én is harcolok.
Sagramor felvette sisakját, összerándulva, amint a fém újra fejsebének feszült. –
Köszönjük, herceg – mondta Cuneglasnak –, de úgy döntöttünk, tovább harcolunk.
Cuneglas elfordította lovát. Kardomra tekintettem, mely csorba volt és ragacsos, majd
végignéztem embereimen. – Ha mást nem is tettünk – mondtam nekik –,
megbizonyosodtunk róla, hogy Gorfyddyd serege egy napig távol maradt Dumnoniától. És
talán sosem érnek oda! Ki akarna még egyszer kikezdeni ilyen harcosokkal?
– Talán a fekete pajzsos írek – mordult fel Sagramor, és fejével a dombtető felé intett,
ahol a szellemkerítés egész nap meg védte szárnyunkat. És ott, a mágiából szőtt torlasz
mögött, egy csapat várakozott kerek, fekete pajzsaival és az írek hosszú lándzsáival.
Coel's Hill emberei voltak, Oengus mac Airem írjei, kik eljöttek, hogy csatlakozzanak az
ö l d ö k l é s h e z .
Arthur még mindig harcolt. Véres roncsokká szaggatta az ellenség erejének egyharmadát,
ám a maradék már nem engedte közel magához. Újra és újra támadt, hogy áttörje a
pajzsfalat, ám nincs a földön olyan ló, mely keresztülgyalogolna egy emberek, pajzsok és
lándzsák alkotta erős szövevényen. Még Llamrei is cserben hagyta, és nem maradt
számára hátra más, mint mélyen a véráztatta földbe szúrni Excaliburt, és reménykedni,
hogy Gofannon isten a túlvilág mélységeiből előszökkenve a segítségé re siet.
Ám sem az istenség nem jött, sem Magnis emberei. Mint később megtudtuk, néhány
önkéntes azért útnak indult, csak már túl későn érkezett.
Powys gyülevészhada a dombtaréjon maradt, félvén átkelni a szellemkerítésen, míg
mellettük száznál is több ír harcos sorakozott fel. Azok az emberek délnek vették az
irányt, meg szándékozván kerülni a kerítés bosszúálló szellemeit. Fél óra múlva,
gondoltam, ezek a fekete pajzsos írek is csatlakoznak Cuneglas végső rohamához, ezért
még most szakítottam rá időt, hogy odamenjek Nimuéhoz. – Úszd át a folyót – sürgettem.
– Tudsz úszni, igaz?
Feltartotta bal kezét, rajta a sebhellyel. – Ha itt halsz, Derfel – mondta –, én is itt halok.
– Neked...
– Maradj most csendben – vágott közbe –, az lesz a legjobb – és lábujjhegyre állt, hogy
szájon csókoljon. – Öld meg Gundleust a kedvemért, mielőtt meghalnál – könyörgött.
Egyik lándzsásunk belekezdett Werlinna halotti énekébe, és a többiek is becsatlakoztak a
lassú, szomorú melódiába. Cavan, véráztatta köpenyében, egy kővel lándzsahegyét
ütögette, próbálván kiegyengetni kicsorbult élét. – Soha nem gondoltam, hogy erre a
sorsra jutunk – mondtam neki.
– Ahogy én sem, uram – felelt, felnézve munkájából. A farkasfarkat szintúgy vér áztatta,
sisakja behorpadt, bal combja körül rongyos kötés éktelenkedett.
– Azt hittem, szerencsés vagyok – mondtam. – Mindig azt hittem, de talán minden harcos
így gondolja.
– Nem mindegyik, uram, nem, csak a legnagyobb vezérek. Elmosolyodtam köszönetem
jeléül. – Mennyire szerettem volna látni, hogy Arthur álma valóra válik – mondtam.
– Nem lenne munka a harcosoknak, ha úgy lenne – szólt Cavan komoran. –
Valamennyien tintanyalók '6Cennénk, vagy parasztok. Talán jobb is így. Egy utolsó harc,
azután a túlvilág és Mithras szolgálata. Jó időket élhetünk még meg ott, uram. Gömbölyű
asszonyok, jó harcok, erős sörök és arany, míg világ a világ.
– Ott is élvezni fogom a társaságodat – mondtam neki, de az igazat megvallva igencsak
nélkülöztem az örömöt azokban a percekben. Még korántsem akartam a túlvilágra utazni
– nem, amíg Ceinwyn ezen a másik világon élt. Nekipréseltem a vértet mellkasomnak,
hogy erezzem melltűjét, és a tébolyra gondoltam, melynek immár sohasem adhatok
szabad folyást. Hangosan is kimondtam nevét, meglepve Cavant. Szerelmes voltam,
mégis anélkül kellett meghalnom, hogy valaha foghattam volna szerelmem kezét vagy
újra láthattam volna arcát.
Azután erőnek erejével eltereltem gondolataimat Ceinwynről, mert Demetia fekete
pajzsos írjei ahelyett, hogy megkerülték volna a szellemkerítést, vállalták a kockázatot és
egyenesen keresztülvágtak rajta. Azután már azt is láttam, miért. Egy druida vezette őket
keresztül a szellemek vigyázta mezsgyén. Nimue lépett oda mellém és meredt a
domboldalra, ahol a magas, fehér kámzsát és köpenyt viselő alak hosszú lábaival lefelé
lépkedett a meredek lejtőn. Az írek követték, és fekete pajzsaik meg hosszú lándzsáik
mögött ott közeledett Powys gyülevész hada is, íjakkal, csákányokkal, bárdokkal,
lándzsákkal, husángokkal és szénavillákkal felfegyverkezve.
Embereim éneke lassan elhalt. Megmarkolták lándzsáikat és egymáshoz érintették
pajzsuk peremét, hogy megbizonyosodjanak róla, a pajzsfal szorosan zár. Az ellenség,
mely saját pajzsfalát rendezgette, hogy mielébb nekünk ronthasson, most elfordult, és
figyelte, miként vezeti le a druida az íreket a völgybe. Iorweth és Tanaburs rohant
üdvözölni őt, ám az újonnan érkezett druida hosszú botjával rendelte el őket az útból,
majd hátratolta kámzsáját, s mi megláthattuk hosszú, fonott szakállát, és hátul fekete
szalaggal lófarokba megkötött haját. Merlin volt az.
Nimue felsikoltott, amint meglátta Merlint, majd rohanni kezdett felé. Az ellenség
félrevonulva engedett utat neki, miként szétváltak Merlin előtt is, ki Nimue felé indult. Egy
druida még egy csatatéren is oda mehetett, ahová csak kedve tartotta, márpedig ez a
druida volt a leghíresebb és leghatalmasabb e földön. Nimue szaladt, és Merlin széttárta
a karját üdvözlésül, s Nimue még akkor is zokogott, amikor végre újra rátalált a
varázslóra, és ő törékeny fehér karjával átfonta a vállát. Hirtelen boldogság tört még rám
i s .
Merlin megtartotta egyik karját Nimue körül, amint felénk lépkedett. Gorfyddyd látta a
druida érkezését, és most a csatatér felénk eső része felé vágtázott. Merlin felemelte
botját, hogy a királyt üdvözölje, ám ügyet sem vetett kérdéseire. Az ír csapat a domb
lábánál állapodott meg, hol komor fekete pajzsfalat vont.
Merlin tovább haladt felém, és akárcsak azon a napon, ami kor Caer Swsben
megmentette az életemet, hűvös, komor fensőbbséget sugárzott. Nem csillant mosoly
azon a sötét arcon, a jókedvnek még halovány szikrája sem, csak a bősz harag, mialatt
térdre ereszkedtem előtte és lehajtottam a fejem. Sagramor hasonlóképpen tett, majd
hirtelen egész viharvert hadunk letérdepelt a druida közeledtére.
Merlin kinyújtotta felénk fekete botját, és először Sagramort érintette meg a vállán, azután
engem. – Keljetek fel – mondta mély, komoran zengő hangon, mielőtt az ellenség felé
fordult volna. Elvette karját Nimue válláról, és mindkét kezével meg markolva tartotta fel
fekete botját tonzúrás feje fölé. Végigmérte Gorfyddyd seregét, majd lassan leengedte a
botot, és annyi fensőbbség szorult azokba a kortalan, dühtől eltorzult vonásokba, hogy
lassú, magabiztos mozdulatát követve az ellenség mind egy szálig térdre vetette magát
előtte. Csak a két druida maradt állva, és a néhány lovas maradt meg nyergében.
– Hét esztendőn át – szólt Merlin olyan hangon, mely betöltötte a katlant, és tiszta
zengését még Arthur és emberei is hallhatták – kutattam Britannia Elveszett
Bölcsességét. Kutattam őseim hatalma után, melyet elveszítettünk, amikor a rómaiak
leigázták földünket. Kutattam a tárgyakat, melyek visszaadhatják e földet jogos
isteneinek, saját isteneinek, a mi isteneinknek, az isteneknek, kik megteremtettek
bennünket, és kiket rábírhatunk arra, hogy visszatérve segítsenek bennünket. – Lassan
beszélt és egyszerűen, hogy mindenki jól hallhassa és érthesse. – És most – ment tovább
–, segítségre van szükségem. Olyan férfiakra '76an szükségem, kik kardot viselnek, kik
lándzsát viselnek, kiknek nincs félelem a szívében, hogy eljöjjenek velem egy ellenséges
földre, megtalálni Britannia Utolsó Kincsét. Clyddno Eiddyn Üstjét kutatom. Az Üst a mi
erősségünk, elveszett erősségünk, a mi utolsó reményünk, hogy Britanniát újból az
istenek szigetévé emeljük. Nem ígérek egyebet, csak nehézségeket, nem kínálhatok
egyéb jutalmat, csak halált, nem táplálhatlak benneteket egyébbel, csak keserűséggel,
ám én mégis kardotokat és életeteket kérem cserébe. Ki jön hát velem, fellelni elveszett
k i n c s ü n k e t ?
Hirtelen támadt a kérdés. Arra számítottunk, hogy szót ejt az öldöklésről, mely vörösre
festette a zöldellő völgyet, ám ő ügyet sem vetett a csatára, mintha az jelentéktelen
epizód lenne csupán; szinte mintha észre sem vette volna, hogy egy ütközet közepébe
csöppent. – Ki? – kérdezte újból.
– Lord Merlin! – kiáltott Gorfyddyd, mielőtt egyetlen ember is válaszolhatott volna. Az
ellenség királya keresztülfurakodott lovával a térdeplő lándzsások között. – Lord Merlin! –
Hangja dühtől reszketett, arca keserű fintorra húzódott.
– Gorfyddyd! – ismerte fel Merlin.
– Az Üst keresése nem várhatna még legalább egy órácskát? – kérdezte Gorfyddyd
g u n y o r o s a n .
– Várni várhat egy évet is, Gorfyddyd ap Cadell. Várhat öt évet is. Várhat örökké, csak
nem tanácsos várni.
Gorfyddyd kilovagolt a pajzsfalak közötti szabad térre. Győzelmét és egyeduralkodói
reményeit egyaránt veszélyeztetve látta a druida által, ezért hát fürgén emberei felé
fordult lovával, fel tolta sisakja arcvédőjét, és megemelte hangját. – Lesz elég időnk
elkötelezni lándzsáinkat az Üst keresése mellett – kiáltotta embereinek –, ám csak miután
megbüntettük ezt a kurvapecért, és belefullasztottuk lándzsáinkat embereik lelkébe.
Teljesítenem kell eskümet, és nem fogom engedni senkinek, hogy ettől vissza tartson,
még neked se, Lord Merlin. Nem lehet se béke, se Üst, míg az a kurvapecér él. –
Megfordult és a varázslóra meredt. – Az ő életét akarod tán megmenteni kéréseddel?
– Az sem érdekel, Gorfyddyd ap Cadell – felelte Merlin –, ha megnyílik a föld, és
mindenestül elnyeri Arthurt meg a seregét. Vagy ha éppen a te embereidet.
– Akkor harcolunk! – üvöltött fel Gorfyddyd, és megmaradt kezével elővonta kardját
hüvelyéből. – Ezek az emberek – szólt seregéhez, de kardjával zászlóink felé mutatott – a
tiétek. Földjük, állataik, aranyuk és otthonaik a tiétek. Feleségeik és lányaik mostantól a ti
szajháitok. Idáig bátran harcoltatok ellenük, miért engednétek most futni őket? Az Üst
nem semmisül meg velük együtt, de győzelmünk igen, ha nem végezzük be, amit
elkezdtünk. Harcolunk!
Egy szívdobbanásnyi ideig néma csend volt, majd Gorfyddyd emberei felálltak és ütni
kezdték lándzsáik nyelével pajzsaikat. Gorfyddyd vetett egy diadalmas pillantást Merlinre,
majd bele térdelve lovába elvágtázott zajongó pajzsfala mögé.
Merlin odafordult Sagramorhoz és hozzám. – A fekete pajzsos írek – mondta megszokott
hangján – a ti oldalatokon harcolnak. Beszéltem velük. Rátámadnak Gorfyddyd
embereire, és a kezetekbe adják a diadalt. Az istenek adjanak erőt nektek! – Megfordult,
és Nimue vállára téve kezét visszaindult a domb felé, keresztül az ellenség sorain, melyek
megnyíltak előtte.
– Próbálkozásnak nem rossz! – kiáltott Gundleus Merlin után. Siluria királya óriási diadal
küszöbén állt, és a szédítő kilátások oly magabiztosságot kölcsönöztek neki, hogy még a
druidát is kihívta volna maga ellen, ám Merlin ügyet sem vetett a sértésre, csak arrébb
sétált Iorwethtel és Tanabursszel.
Issa kezembe adta Arthur sisakját. Újra beletuszkoltam meg izzadt fejemet, hálásan a
védelemért, melyet a csata utolsó perceiben jelentett.
Az ellenség ismét kialakította pajzsfalát. Már csak kevés sértés hangzott el, hisz nem sok
embernek maradt ereje másra, mint a komor öldöklésre. Gorfyddyd, aznap első ízben,
leszállt lováról és elfoglalta helyét a pajzsfalban. Nem viselhetett pajzsot, mégis ő vezette
az utolsó rohamot, mellyel végképp megtörhette a gyűlöletes ellenséget. Magasba emelte
kardját, néhány pillanatig fenntartotta, majd lecsapott vele.
Az ellenség rohamra lendült.
Előredöftünk lándzsáinkkal és pajzsainkkal, majd a két fal iszonytató robajjal ütközött
egymásnak. Gorfyddyd próbálta kardjával megkerülni Arthur pajzsát, de én hárítottam és
Hywelbane-nel rontottam rá. A penge megpattant sisakján, meg csonkítva a
madártollakat, majd mindketten mozdulatlanságra lettünk kárhoztatva, a mögöttünk
tolakodó katonák nyomására.
– Toljátok őket! – üvöltött hátra Gorfyddyd embereinek, majd felém köpött a pajzsvonal
felett. – Az a kurvapecér – hallottam hangját a csatazajon túl – bezzeg elbújik a csatában!
– Ő nem kurvapecér, felség – mondtam, és próbáltam kiszabadítani Hywelbane-t, hogy
mérjek rá vele egy csapást, de a penge reménytelenül foglyul esett az előrenyomakodó
pajzsok és harcosok között.
– Az a ribanc épp elég aranyat elvett tőlem – mondta Gorfyddyd –, és én nem fizetek
olyan nőért, amelyik nem teszi szét a lábát.
Felrántottam Hywelbane-t, és próbáltam Gorfyddyd lábába döfni, de a penge lecsúszott
vértezete aljáról. Kinevetett kudarcomért, újból felém köpött, majd felkapta fejét, amint a
szörnyűséges harci üvöltést meghallotta.
Az írek lendültek támadásba. Oengus mac Airem fekete pajzsosai mindig fülsértő
sikoltozással rohamoztak; a rettenetes hang sejtette, hogy szinte embertelen élvezetet
lelnek az öldöklésben. Gorfyddyd ráüvöltött embereire, hogy minden erejükkel toljanak és
vagdalkozzanak, hogy zúzzák szét törékeny pajzsfalunkat, Powys és Siluria harcosai
pedig újonnan támadt erővel vetették magukat ránk, abban a hitben, hogy a fekete
pajzsosok a segítségükre sietnek, ám a hátsó sorok felől hallatszó rémült sikolyok
hamarosan ráébresztették őket a fekete pajzsosok árulására. Az írek Gorfyddyd soraiba
ékelődtek, hosszú lándzsáik könnyű prédára akadtak, és Gorfyddyd pajzsfala oly hirtelen,
oly sebesen omlott össze, mint a kibökött vizestömlő.
Elvakult dühöt és rémületet láttam átsuhanni Gorfyddyd arcán. – Add meg magad, felség!
– kiáltottam oda neki, ám testőrei helyet találtak, hogy kardjukkal rám rontsanak, és
néhány kétségbeesett pillanatra túlságosan lekötött a védekezés ahhoz, hogy láthassam,
mi történik a királlyal, noha Issa azt kiáltozta, hogy látta Gorfyddydet megsebesülni.
Galahad mellettem harcolt, döfködve és döféseket hárítva, és ekkor, szinte varázsütésre,
az ellenség menekülőre fogta a dolgot. Embereink üldözőbe vették őket, s egyesülve a
fekete pajzsosokkal hajtani kezdték maguk előtt Powys és Siluria harcosait, akár a
barmokat, arra a helyre, hol Arthur lovasai várták, hogy leöljék őket. Gundleust kerestem,
és egy pillanatra meg is láttam kétségbeesetten rohanó, sáros, vértől csatakos férfiak
között, de azután eltűnt a szemem elől.
A katlan eleddig is számtalan halált láthatott, pedig az igazi öldöklés még csak most
kezdődött meg, hisz semmi sem könnyíti meg úgy a gyilkolást, mint egy feloszlott pajzsfal.
Arthur próbálta elejét venni a mészárlásnak, ám semmi sem szabhatott gátat a
felszabadult vadállati kegyetlenségnek, és lovasai bosszúálló istenekként vágtattak a
menekülő tömegbe, míg mi magunk előtt hajtva az ellenséget levágtunk, akit csak értünk.
Tucatnyi ellenséges katonának sikerült túljutnia a lovasokon és átkelni a gázló túloldali
biztonságába, de még többen kerestek menedéket a faluban, ahol végre arra is találtak
időt és helyet, hogy új pajzsfalat alkossanak. Most annak jött el az ideje, hogy ők adják
meg magukat. Az esti fény elterült a katlanban, megérintve a fákat annak a hosszú és
véres napnak az első fakósárga fényével, mialatt kör befogtuk a falut. Levegőért
kapkodtunk, kardjaink és lándzsáink iszamósak voltak a vértől.
Arthur, éppoly véres karddal, mint amilyen az enyém, nehézkesen csusszant le Llamrei
hátáról. A fekete csatalovat fehéren verte ki a veríték, reszketett, fakó szeme óriásira nyílt,
míg maga Arthur is holtfáradt volt az elkeseredett küzdelemtől. Újra és újra próbált elérni
a pajzsfalon át hozzánk, s úgy harcolt, mondták az emberei, mintha maguk az istenek
szállták volna meg, pedig azon a hosszú délutánon mindvégig úgy tűnt, az istenek
magunk ra hagytak bennünket. Most pedig, noha ő lett a nap hőse, gyötrő kínt láttam a
szemében, amint magához ölelte Sagramort, majd engem is. – Cserbenhagytalak, Derfel
– mondta. – Cserbenhagytalak.
– Nem, uram – mondtam –, hisz győztünk – mutattam csorba, vörös pengémmel
Gorfyddyd csapatának túlélőire, kik bukott királyuk zászlója alatt csoportosultak. Gundleus
rókáját is ott láthattam, noha nyoma sem volt egyik ellenséges királynak sem.
– Kudarcot vallottam – mondta Arthur. – Nem tudtam áttörni. Olyan sokan voltak. – A
kudarc megkeserítette diadalát, hisz nagyon is jól tudta, milyen közel álltunk a teljes
megsemmisüléshez. Valóban átélte a vereséget, hisz oly sokat magasztalt lovasait
visszatartották, és ő nem tehetett mást, mint végignézte, miként vágnak le bennünket, ám
mégsem ez lett a vég. A győzelem az övé lett, Arthuré, Dumnonia és Gwent valamennyi
embere közül, mert neki volt elég bátorsága, hogy belekezdjen a csatába. A csata ugyan
nem úgy folyt le, miként Arthur elképzelte – Tewdric nem sietett a segítségünkre, és
Arthur lovasai nem tudtak áttörni Gundleus pajzsfalán –, ám mégis diadalt arattunk, és ezt
csakis egy dolognak köszönhettük: Arthur merészségének, hogy elfogadja a kihívást.
Merlin persze közbeavatkozott, ám Merlin soha sem követelné magának a dicsőséget. Az
mindenestől Arthuré volt, és noha akkor eltelt az önváddal, éppen az általa mindig is
lefitymált Lugg Vale-i győzelem volt az, ami végül is Britannia urává tette. A poéták Arthur
lovagja, az az Arthur, ki a bárdok nyelvén élt, az az Arthur, kihez minden ember imádsága
szállt azokban a sötét napokban, annak a napnak a véres romjai közül kelt életre.
Napjainkban a költők persze nem az igazságot éneklik meg Lugg Vale-ről. Úgy tesznek,
mintha a győzelem éppoly teljes lett volna, mint a későbbi csatákban, és talán igazuk is
van, hogy átformálják a történetet, hisz ezekben a nehéz időkben nagyon is szükségünk
van egy igazi hősre – ám az igazság az, hogy Arthur azokban a korai napokban még
nagyon sebezhető volt. Owain halála és Bedwin támogatása révén ugyan uralkodott
Dumnoniában, ám ahogy a háború továbbgyűrűzött, egyre többen kívánták távozását.
Gorfyddydnek megvoltak a maga emberei Dumnoniában is, és Isten bocsássa meg
nekem, túl sok keresztény imádkozott Arthur vereségéért. És ő éppen ezért harcolt, mert
tudta, túl gyenge ahhoz, hogy ne harcoljon. Arthurnak diadalmaskodnia kellett, vagy
elveszítette volna mindenét, és a végén győzött, de csak azután, hogy hajszálnyira került
a vég romláshoz.
Arthur elindult, hogy magához ölelje Tristant, majd üdvözölte Oengus mac Airemet,
Demetia ír királyát, kinek csapata megmentette a csatát. Arthur, miként mindig, térdre
rogyott a király előtt, ám Oengus magához emelte és mackósan átölelte. Elfordultam és
végignéztem a völgyön, mialatt a két férfi beszélgetett. Szörnyű látvány volt az összetört
emberekkel, a szánalmasan halódó lovakkal, teliszórt halottakkal és elhullajtott
fegyverekkel. Vér bűzlött és halók sikoltoztak. Sokkal fáradtabbnak éreztem magam, mint
korábban bármikor, ahogyan embereim is, de láttam, hogy Gorfyddyd gyülevész hada
megindul lefelé a lejtőn, hogy kifossza a halottakat és sebesülteket, ezért oda kellett
küldenem Cavant egy tucat emberrel, hogy zavarják el őket. Hollók röppentek át a sötéten
örvénylő folyó felett, hogy a holtak zsigereit tépkedjék. Láttam, hogy a kunyhók, melyeket
hajnalban gyújtottunk fel, még mindig füstölögnek. Azután Ceinwynre gondoltam, és
lelkem ennyi vadállati borzalom mellett is hótiszta szárnyakra kapott.
Megfordulva láttam, hogy Arthur és Merlin összeölelkezik. Arthur összerogyni látszott a
druida karjai közt, ám Merlin meg emelte és megpaskolta a vállát. Azután kettesben
indultak el az ellenséges pajzsfal felé.
Cuneglas herceg és Iorweth druida érkezett az ellenség sorai felől. Cuneglas lándzsát
tartott a kezében, de pajzsot nem, míg Arthur hüvelybe dugta Excaliburt, s más fegyvert ő
sem vitt magával. Arthur Merlin előtt haladt, és amint közel ért Cuneglashoz, fél térdre
ereszkedett előtte és meghajtotta fejét. – Herceg – mondta.
– Atyám haldoklik – szólt Cuneglas. – Egy lándzsa a hátába fúródott. – Hangjában
vádaskodás csendült, noha mindenki tudta, hogy amint egy pajzsfal felbomlik, rengetegen
halnak meg hátulról sebet kapva.
Arthur fél térden maradt. Egy pillanatig úgy látszott, nem tudja, mit is mondhatna, majd
felnézett Cuneglasra. – Láthatnám? – kérdezte tőle. – Megsértettem a házadat, herceg,
és sebet ejtettem tisztességteken, ezért, bár a sértés nem volt szándékos, szeretnék
atyád bocsánatáért esedezni.
Most Cuneglas látszott zavarban lenni, azután megvonta vállát, mint aki nem biztos
benne, hogy a helyes döntést hozza, és a pajzsfal felé intett. Arthur felállt, és oldalán a
herceggel elindult a haldokló Gorfyddyd király felé.
Kiáltani akartam Arthurnak, hogy ne menjen, de máris el nyelte őt az ellenség tömege,
mielőtt eltompult érzékeim felriadhattak volna. Próbáltam elképzelni, miket is mondhat
Gorfyddyd Arthurnak, és közben jól tudtam, hogy ugyanazokat mondhatja, amiket nekem
is köpdösött a pajzsfalban. Gorfyddyd király nem olyan ember volt, aki megbocsátott az
ellenségeinek, sem nem olyan, ki megkíméli ellenségeit a fájdalomtól, még ha ő maga
haldoklik is. Ez lehetett Gorfyddyd utolsó földi öröme, hogy tudta, mennyire megsebzik
ellenlábasát szavai. Sagramor osztozott velem félelmeimben, és mindketten szorongva
figyeltük, amint Arthur néhány pillanat múlva előbukkant a vert sorok mögül, oly sötét
arccal, akár Cruachan barlangja. Sagramor felé lépett. – Hazudott, uram – mondta
Sagramor halkan. – Mindig hazudik.
– Tudom, hogy hazudott – mondta Arthur, majd megborzongott. – De vannak oly
valótlanságok, melyeket nehéz végighallgatni, és nem lehet megbocsátani. – A harag
hirtelen feltört belőle, kirántotta Excaliburt hüvelyéből, és ádáz dühvel a csapdába esett
katonák felé fordult. – Van közöttetek olyan, ki harcolni akar királya hazugságaiért? –
ordította, mialatt fel s alá járkált soraik előtt. – Van közöttetek ilyen? Akad egyetlen ember
is, aki harcolni akar a gonoszságért, mely meghal veletek? Egyetlenegy sincs? Akkor hát
a legmélyebb sötétségre kárhoztatom királyotok lelkét! Gyertek, harcoljatok! –
Meglengette Excaliburt a felvont pajzsok sora előtt. – Harcoljatok! Mi lesz, söpredék? –
Haragja volt olyan rettenetes, mint bármi, amit a völgy aznap láthatott. – Akkor hát az
istenek nevében – kiáltotta –, hazugnak mondom királyotokat, egy fattyúnak, egy
becstelen mocsoknak, egy senkinek! – Feléjük köpött, majd fél kézzel babrálni kezdett a
csatokkal bőr mellvértemen, melyet még ekkor is viselt. Sikerült leoldani a vállszíjakat, de
a derékszíjakat már nem, így a mellvért úgy lógott teste előtt, mint egy kovács köténye. –
Megkönnyítem a számotokra! – kiáltotta. – Nincs páncélom. Nincs pajzsom. Gyertek és
küzdjetek meg velem! Bizonyítsátok, hogy az a féregnek is utolsó királyotok igazat beszél!
Még mindig senki? – Féktelen dühe régen levetett minden zablát, és ő az istenek kezébe
került, miközben a világra köpte haragját, s az meghunyászkodott előtte. Újra kiköpött. –
Ti avas szukák! – Megpördült, amint Cuneglas újra feltűnt a pajzsfal előtt. – Te, fattyú? –
mutatott Excaliburrel Cuneglasra. – Te harcolsz azért a rothadó mocsokért?
Cuneglas, miként mindenki, reszketett Arthur haragjától, mégis fegyvertelenül lépett ki a
pajzsfalból, hogy alig néhány lépésnyire Arthurtól térdre vesse magát. – A könyörületedre
bízzuk magunkat, Lord Arthur – mondta, és Arthur meredt tekintettel nézett le rá. Teste
megfeszült túláradó mérgétől, tagjaiban ott forrt a harc minden keserűsége, és egy
pillanatra már azt hittem, hogy Excalibur szisszenve szeli ketté a szürkületet, hogy
elválassza Cuneglas fejét a nyakától, ám ekkor Cuneglas felnézett. – Most már én vagyok
Powys királya, Lord Arthur, de a kegyességedre bízom magam.
Arthur lehunyta a szemét. Azután, még mindig csukott szemmel, megragadta Excalibur
hüvelyét, és a helyére tolta a pengét. Elfordult Cuneglastól, felnyitotta a szemét, majd
ránk meredt, lándzsásaira, és én tudtam, hogy az őrület kezd felszállni róla. Még mindig
reszketett a dühtől, de féktelensége már szertefoszlott, és Arthur hangja nyugodtan
csengett, amint kérte Cuneglast, hogy álljon fel. Azután Arthur odaszólította zászlóvivőit
is, hogy a medve és a sárkány jelvényeivel is nagyobb nyomatékot adjon szavainak. –
Ezek a feltételeim – mondta, hogy a sötétségbe boruló völgyben mindenki hallhassa. –
Követelem Gundleus király fejét. Túl sokáig tartotta már meg nyakán, és királyom
édesanyjának gyilkosa nem menekülhet tovább az igazság elől. Ha ezt megkapom, nem
kérek mást, mint békét Cuneglas király és királyom között, Cuneglas király és Tewdric
király között. Békét kérek valamennyi briton között.
Döbbent csend fogadta szavait. Arthur volt a nap győztese. Serege végzett az ellenség
királyával és foglyul ejtette Powys örökösét, ezért a völgyben mindenki arra számított,
hogy Arthur királyi váltságdíjat kér majd Cuneglas életéért cserébe. Ám ő ehelyett mást
nem kért, csak békét.
Cuneglas a homlokát ráncolta. – Mi lesz trónommal? – sikerült kinyögnie a kérdést.
– A trón a tiéd, felség – felelte Arthur. – Ki másé lenne? Fogadd el feltételeimet, felség, és
szabadon elfoglalhatod.
– És Gundleus trónja? – kérdezte Cuneglas, bizonyára azt gyanítva, hogy Arthur
magának akarja Siluriát.
– Az nem a tiéd – felelt Arthur kurtán –, és az enyém sem. Majd együtt keresünk valakit,
aki melegen tarthatja. Miután Gundleus meghalt – tette hozzá vészjóslóan. – Hol van ő?
Cuneglas a falu felé mutatott. – Valamelyik építményben, uram.
Arthur Powys legyőzött lándzsásai felé fordult és felemelte hangját, hogy mindannyian jól
hallhassák. – Ezt a háborút soha sem kellett volna megvívnunk egymással! – kiáltott. –
Hogy így történt, az én hibám, én pedig elismerem hibámat, és hajlandó vagyok
megfizetni az árát, ha az életemmel nem is. Ceinwyn hercegnőnek többel tartozom
bocsánatkérésnél, és megfizetem, amit csak követel, de most csak annyit kérek, legyünk
szövetségesek. Naponta érkeznek szászok földünkre, és hajtják rabszolgasorba
asszonyainkat. Ellenük kellene harcolnunk, nem egymás ellen. A barátságotokat kérem,
és zálogként e kéréshez megtarthatjátok földjeiteket, fegyvereiteket és aranyatokat. Ez
nem győzelem s nem vereség – mutatott körbe a véres, ködbe burkolódzó völgyben –,
hanem béke. Nem kérek mást, csak békét, és egy életet. Gundleusét. – Lenézett
Cuneglasra és lehalkította hangját. – Várom döntésedet, felség.
Iorweth druida sietett oda Cuneglas mellé, és a két férfi sugdolózni kezdett egymással.
Láthatóan egyikük sem hitte el Arthur ajánlatát, hisz a győztes hadurak vajmi ritkán tettek
tanúbizonyságot nagylelkűségről. A győztesek váltságdíjat, aranyat, rabszolgát és földet
követeltek; Arthur csak barátságot kért. – Mi lesz Gwenttel? – kérdezte Cuneglas
Arthurtól. – Mit kíván majd Tewdric?
Arthur körbepillantott a sötétedő katlanban. – Én nem látom itt Gwent egyetlen emberét
sem, felség. Ha valaki nem vesz részt a harcban, az nem vesz részt az egyezkedésben
sem. De annyit megmondhatok, felség, hogy Gwent áhítozik a békére. Tewdric király
mást sem fog kérni, csak barátságodat és királyom barátságát. Olyan barátságot,
melynek megtartására kölcsönös eskünk lesz a biztosíték.
– És szabadon távozhatom, ha megteszem e fogadalmat? – kérdezte Cuneglas
g y a n a k o d v a .
– Ahová csak akarsz, felség, bár kérném engedélyedet, hogy visszatérhessek veled Caer
Swsbe, további tárgyalásokra.
– És embereim is szabadon jöhetnek? – kérdezte Cuneglas.
– Fegyverükkel, aranyukkal, életükkel és barátságommal – válaszolt Arthur. Ő bizonygatta
legbuzgóbban, leglelkesebben, hogy ennek kell lennie a legutolsó csatának, melyet
britonok egymás között megvívtak, noha arra gondosan figyelt, vettem észre, hogy
egyetlen szóval se említse Rataét. Az a meglepetés még várhat.
Cuneglas láthatóan még mindig túl szépnek találta az ajánlatot ahhoz, hogy igaz
lehessen, ám ekkor, talán visszaemlékezve Arthurral ápolt korábbi barátságára,
elmosolyodott. – Megkapod a békédet, Lord Arthur.
– Egy utolsó feltétellel – szólt Arthur váratlanul és nyersen, de nem hangosan, így csak
néhányan hallhattuk szavait. Cuneglas gyanakvónak tűnt, de türelmesen várakozott. –
Esküdj meg, felség, becsületedre – mondta Arthur –, hogy halálakor atyád hazudott
n e k e m .
A béke függött Cuneglas válaszán. Egy pillanatra lehunyta szemét, mintha lelki fájdalom
marcangolná, majd megszólalt. – Atyámat soha nem érdekelte az igazság, Lord Arthur,
csak azok a szavak, melyek céljait elősegíthették. Atyám hazug volt, megesküszöm rá.
– Akkor hát miénk a béke! – kiáltotta Arthur. Csak egyetlen egyszer láttam boldogabbnak
– akkor, amikor feleségül vette Guinevere-t –, ám most, a nyert csata füstjében és
vérgőzében, majdnem annyira örömtelinek tetszett, mint azon a virágoktól tarkálló réten, a
patak mellett. Valóban, szólni alig tudott a határtalan örömtől, amiért elérte azt, amire
mindennél jobban vágyott a világon. Békét teremtett.
Hírnökök indultak északnak és délnek, Caer Swsbe és Durnovariába, Magnisba és
Siluriába. Lugg Vale vértől és füsttől bűzlött. Sokan a sebesültek közül ott haldokoltak,
ahol elestek, és szánalmas kiáltozásaik visszhangoztak az éjszakában, mialatt az élők
tüzeket ugrándoztak körül és a farkasokról beszéltek, melyek eljönnek a hegyek közül,
hogy a csata halottain lakmározzanak.
Arthurt egészen elképesztette győzelmének nagysága. Ő lett, noha ekkor még alig volt
képes felfogni, egész Dél-Britannia tényleges uralkodója, hiszen nem volt senki, aki ki
merte volna hívni maga ellen seregét, bármilyen viharvert is volt az. Beszélnie kellett
Tewdrickel, vissza kellett küldenie lándzsásait a szász határra, alig várta már, hogy jó
híreket kaphasson Guinevere felől, s mindeközben emberek könyörögtek hozzá
kegyekért, földért, aranyért és rangért. Merlin egyfolytában az Üstről beszélt neki;
Cuneglas meg akarta vitatni vele az Aelle térnyerése folytán ki alakult helyzetet, miközben
Arthur sokkal inkább beszélt volna Lancelotról és Ceinwynről; míg Oengus mac Airem
földet, asszonyt, aranyat és rabszolgákat követelt Siluriából.
Én akkor este csak egyvalamit kértem, és azt az egyet Arthur meg is adta nekem.
Nekem adta Gundleust.
Siluria királya egy apró, rómaiak építette templomban lelt menedéket, melyet egy
nagyobb, a kis faluban magasodó római házhoz ragasztottak. A templomot kőből
emelték, és nem volt ablaka, kivéve egy durván vágott lyukat az oromzat tetején, melyen
keresztül a füst távozhatott, és egyetlen ajtó nyílt csak rajta, az istállóudvarra. Gundleus
próbált elmenekülni a völgyből, ám lovát levágta Arthur egyik lovasa, és most, akár egy
patkány az utolsó lyukban, a király végzetére várakozott. Maréknyi hűséges siluriai
lándzsása őrizte a templomot, de ők is szétfutottak, mikor meglátták a sötétben közeledő
h a r c o s a i m a t .
Egyedül Tanaburs maradt hátra, hogy a kivilágított templomot vigyázza, ahol apró
szellemkerítést is emelt, két frissen levágott fejet helyezve a kapu két félfája alá. Látta
lándzsáinkat meg villanni a sötétben, az istállóudvar kapuja mellett, és megemelte
holdban végződő botját, hogy szitkokat szórjon ránk. Az isteneket hívta segítségül, hogy
összeaszalja lelkünket, ám rikácsolása bámulatos hirtelenséggel félbeszakadt.
Akkor hallgatott el, mikor hallotta Hywelbane pengéjének súrlódását a hüvelyben. A
hangra a sötét udvar felé kapta a fejét, ahonnét Nimue és én együtt léptünk elő, s
felismervén bennünket apró, rémült sikoly hagyta el ajkát, olyan, mint amikor a
vadmacska csapdába ejti a vadnyulat. Tudta, hogy tartozik nekem a lelkével, s rémülten
bemenekült a templomba. Nimue megvetően rúgta arrébb a két fejet, majd követett az
épületbe. Ő is kardot viselt. Embereim odakint várakoztak.
A templomot egykor valamely római istennek ajánlották, ám mostanra a brit isteneké lett,
kiknek tiszteletére magasra tornyozták a koponyákat a csupasz kőfalak mentén. A
koponyák sötét szemgödre üresen meredt az ikertűz felé, mely bevilágította a magas,
keskeny kamrát, ahol Tanaburs a megsárgult koponyákból varázskört vont maga köré.
Most ott állt, ennek a körnek a közepében, varázsigéket kantáivá, míg mögötte, a távoli fal
mellett, hol az alacsony oltár köve áldozati vértől feketéllett, Gundleus várakozott kivont
k a r d d a l .
Tanaburs, sárral és vérrel bemocskolt hímzett köntösében, magasra emelte botját, és
ocsmány átkokat sziszegett. Megátkozott vízzel és tűzzel, földdel és léggel, sziklával és
hússal, estharmattal és holdfénnyel, élettel és halállal, ám egyik átka sem állított meg,
amint lassan közeledtem felé, oldalamon a vérfoltos fehér köpenyébe öltözött Nimuéval.
Tanaburs egy végső rontást küldött rám, majd botjával egyenesen az arcomra mutatott. –
Az anyád él, szász! – kiáltotta. – Az anyád él, és az élete az enyém! Hallod, szász? – A
kör belsejéből vicsorgott rám, és vén arcát sötét árnyékokba borította az ikertűz, mely
vörösen, fenyegetően tükröződött a szemében. – Hallod? – kiáltott újra. – Az anyád lelke
az enyém! Párosodtam vele, hogy megszerezzem! Kéthátú bestiát csináltam belőle és a
vérét ontottam, hogy elvegyem a lelkét! Csak egy ujjal érj hozzám, szász, és az anyád
lelke a sárkány tüzében porlad el. Beletapossák a földbe, megégetik a levegőben,
megfojtják a vízben, és örökre a fájdalomnak adják. És nemcsak őt, szász, de azok lelkét
is, kik valaha világra vergődtek az ágyékán. A földnek adtam a vérét, szász, és a hasába
adtam hatalmamat. – Felnevetett, és a templom füstös fagerendái felé emelte botját. –
Csak egy ujjal nyúlj hozzám, szász, és az átok megfogan életén és rajta keresztül a te
élteden is. – Leeresztette botját, hogy annak vége újra felém mutasson. – De hagyj
elmennem, és akkor élhettek.
Megtorpantam a kör szélénél. A koponyák nem alkottak szellemkerítést, de így is iszonyú
hatalom rejlett elrendezésükben. Éreztem, ahogy a hatalom láthatatlan szárnyként söpör
hátrébb. Keresztezd a koponyakört, gondoltam, és az istenek játék terére lépsz, hol
olyasmik várnak rád, melyeket elképzelni sem tudsz, nemhogy megérteni. – Tanaburs
meglátta bizonytalanságomat és diadalmasan mosolygott. – Az anyád az enyém, szász –
károgta –, az enyém, mindenestől az enyém, a vére, a lelke és a teste az enyém, és ezért
te is az enyém vagy, mert vérből és kínból az én testemből születtél. – Elmozdította botját,
hogy a hold mellkasomhoz érjen. – Elvigyelek hozzá, szász? Tudja, hogy élsz, és kétnapi
járásra innét rád vár. – Gonosz mosoly villant az arcán. – Az enyém vagy – kiáltotta –,
mindened az enyém! Én vagyok az anyád és én vagyok az atyád, a lelked és az életed.
Én támasztottam varázslatot anyád méhében, és most már az én fiam vagy! Kérdezd
csak őt! – Reszkető botjával Nimue felé mutatott. – Ő ismeri a varázslatot.
Nimue nem szólt semmit, csak gyűlölködve meredt Gundleusra, míg én mélyen
belenéztem a druida szörnyű szemébe. Féltem átvágni a körön, megrémítettek
fenyegetései, ám ekkor, émelyítő fürgeséggel, annak a szörnyű éjszakának az eseményei
villantak fel szemem előtt, oly részletességgel, mintha csak tegnap esett volna.
Emlékeztem anyám sikolyaira, és emlékeztem, hogyan könyörgött a katonáknak, hogy
maga mellett tarthasson, és emlékeztem a lándzsások nevetésére, és hogy hogyan
ütötték fejét a lándzsák nyelével, és emlékeztem a kotkodácsoló druidára a nyulakkal és
holdakkal kihányt köntösben, csontokkal a hajában, és emlékeztem, hogyan emelt fel,
simogatott, és mondta, milyen pompás ajándéka leszek az isteneknek. Erre emlékeztem,
ahogy emlékeztem, hogyan sikoltottam édesanyám után, aki nem segíthetett nekem, és
emlékeztem, hogyan vittek keresztül a tüzek vonalán, melyek mentén harcosok táncoltak
és nők nyögdécseltek, és emlékeztem, ahogy Tanaburs feltartott a magasba, tonzúrázott
feje fölé, mialatt odalépett a sötét veremhez, mely egyszerű fekete kör volt a földben,
körülötte tüzekkel, melyek lángja elég magasra csapott ahhoz, hogy megvilágítsa a
kihegyezett karók véres végeit, melyek a sötét verem zsigerei közül meredeztek felém. Az
emlékek fájdalmasan vonagló, tekergőző kígyókként falták lelkemet, ahogy
visszaemlékeztem a karókról le csüngő véres húscafatokra és bőrdarabkákra, és az
összetört testek akkor még csak alig megértett borzalmára, ahogy gyötrően lassú
agóniájukban vonaglottak a druida farkasvermének szurok fekete méhében. És
emlékeztem, hogyan sikoltottam anyámért még akkor is, amikor Tanaburs a csillagok felé
emelt és felkészült, hogy isteneinek adjon. – Gofannonnak – kiáltotta, és anyám
felsikoltott, miközben erőszakot tettek rajta, és én is sikítottam, mert megértettem, hogy
meg kell halnom. – Lleullawnak – bömbölt Tanaburs –, Cernunnosnak, Taranisnek,
Sucellosnak, Belnek! – És annál az utolsó névnél levetett a gyilkos karók közé.
És hibázott.
Anyám sikoltott, és én még fülemben hallottam sikolyát, mi alatt félrerúgtam Tanaburs
koponyáit, és a sikolyai egybeforrtak a druida visításával, amint visszhangoztam néhai
kiáltását. – Belnek! – üvöltöttem.
Hywelbane lecsapott. És én nem hibáztam. Hywelbane bele hasított Tanaburs vállába,
keresztül a bordáin, és amilyen vér szomjas ádáz indulat támadt lelkemben, Hywelbane
keresztül vágta magát a beesett hason és a bűzlő beleken, s az egész test úgy repedt
szét, mint egy rothadó tetem, és én mindvégig annak a kisgyermeknek szörnyű sikolyát
hallattam, kit a halálos veremnek adtak.
A koponyakör feltelt vérrel, a szemem könnyekkel, amint ; felnéztem a királyra, aki
lemészárolta Ralla gyermekét és Mordred anyját. A királyra, aki megerőszakolta Nimuét
és kivájta a szemét, s visszaemlékezve a vak fájdalomra, mindkét kezemmel
megragadtam Hywelbane markolatát, majd kirántottam a pengét a lábam előtt heverő
lekoszlott zsigerek közül, és átléptem a druida tetemén, hogy a halálnak adjam Gundleust
i s .
– Ő az enyém! – kiáltott rám Nimue. Lerántotta szemkötőjét, hogy üres szemgödre
vörösen villanjon meg a lángok rőt fényében. Ellépett mellettem, mosolyogva. – Ő az
enyém – suttogta –, mindenestől az enyém. – És Gundleus felsikoltott.
És a túlvilágon talán Norwenna is meghallotta azt a sikolyt, és tudhatta, hogy fia, télen
született gyermeke, még mindig király.
A SZERZŐ JEGYZETE
Aligha meglepő, hogy az arthuri időszak sötét korként vonult be a brit történelembe,
hiszen szinte semmit sem tudunk e periódus eseményeiről és meghatározó
egyéniségeiről. Még abban sem lehetünk bizonyosak, hogy Arthur egyáltalán létezett,
noha valószínűsíthetjük, hogy egy Árthur (vagy Artúr vagy Artorius) átmenetileg
visszaszorította a szász inváziót, valamikor a Krisztus utáni hatodik század korai éveiben.
A katonai összetűzésekről íródott egyik számadás, Gildas De Excidio et Conquestu
Britanniáé című műve, az 540-es években keletkezhetett, és méltán várnánk el tőle, hogy
mérvadó forrás legyen Arthur cselekedeteivel kapcsolatban, ám Gildas műve még csak
nem is említi Arthurt, mely tényt előszeretettel hangoztatják azok, akik vitatják létezését.
Mindezek ellenére egyes bizonyítékok Arthur mellett tanúskodnak. A hatodik század
közepe tájáról – tehát akkorról, amikor Gildas is lejegyezte históriáját – fennmaradt
feljegyzések például meglepő és korábban egyáltalán nem jellemző számban emlékeznek
meg Arthur nevű férfiakról, ami arra utal, hogy a hirtelen divatnak engedelmeskedve
többen is egy e nevet viselő, híres és hatalmas férfiú után nevezték el gyermeküket. Az
ilyen bizonyíték persze aligha döntő érvényű, miként nem az a legkorábbi irodalmi utalás
sem Arthur személyére, a nagy epikus költemény, az Y Gododdin egy passzusa – mely
mindössze egyszer említi a hőst –, amely i. sz. 600 körül íródott, megemlékezendő egy,
az északi britek és a szászok közötti megvívott csatáról, ugyanis sok tudós az Arthurra
vonatkozó utalást későbbi betoldásnak tartja.
Az Y Gododdinban felbukkanó kétes eredetű említést követően kétszáz esztendőt kell
várnunk, míg Arthur létezéséről egy történész munkájában olvashatunk, mely időbeli
szakadék jócskán gyengíti a bizonyíték hitelességét, noha Nennius, ki a nyolcadik század
legvégén jegyezte le a britonok történetét, sokat foglalkozik Arthur személyével.
Figyelemre méltó, hogy Nennius egyszer sem nevezi Arthurt királynak, de sokkal inkább a
Dus Bellorum, Csaták Vezére címmel írja le, melyet könyvemben Hadúrként fordítottam.
Nennius nyilvánvalóan sokat merített az ősi népmesékből is – ezek amúgy is termékeny
táptalajnak bizonyultak az egyre növekvő gyakorisággal szárba szökkenő
Arthur-történetekhez, melyek a tizenkettedik században érték el zenitjüket, amikor két
nemzet egymástól függetlenül tevékenykedő két szerzője is minden idők legnagyobb
hősévé kiáltotta ki Arthurt. Britanniában Geoffrey of Monmouth jegyezte le csodálatos és
mitikus História Regum Britanniaejét, míg Franciaországban a költő Chrétien de Troyes
adta hozzá, más egyéb újítás mellett, Lancelotot és Camelotot a királyi elegyhez. Camelot
neve lehetett puszta kitalálás (vagy esetleg Colchester római nevének, Camulodunumnak
önkényes elferdítése), de más tekintetben Chrétien de Troyes szinte bizonyosan a breton
mítoszokat vette alapul, melyek – miként a walesi népmesék, melyekből Geoffrey
számadása táplálkozott – eredeti és hiteles emlékeket őriztek az egykor élt hősről.
Azután, a tizenharmadik században, Sir Thomas Malory megírta Le Morte d 'Arthur című
művét, melyet nyugodtan tekinthetünk a Szent Grállal, kerek asztallal, udvarhölgyekkel,
legyőzőre várakozó bestiákkal, magasztos varázslókkal és bűvös kardokkal át- meg
átszőtt Arthur-mesevilág őstípusának.
Ma már valószínűleg lehetetlen feladat ebben a gazdag folklórvilágban megtalálni az
igazságmagvat Arthurral kapcsolatban, noha ezzel sokan próbálkoztak és kétségkívül
próbálkozni is fognak. Arthurt állították már Észak-Britannia hősének, Essexből, ahogyan
a nyugati országrész urának is. Egy jelenkori munka határozottan egy hatodik században
élt walesi uralkodóval, Owain Ddantgwynnel azonosítja Arthurt, bár éppen maga a szerző
jegyzi meg, hogy „semmit sem jegyeztek fel Owain Ddantgwynnel kapcsolatban”, és ez
aligha szolgál segítségünkre a bizonyításban. Camelot helyszíneként éppúgy szerepel
Carlisle, Winchester, South Cadbury, Colchester, mint tucatnyi egyéb hely is. A magam
választása a kérdésben a legjobb esetben is önkényes, és csak az a bizonyosság
támasztja alá, hogy valódi válasz nem létezik. Jómagam Camelotnak a Caer Cadarn
fantázianevet adtam, és Somersetben, South Cadburyben helyeztem el, noha nem azért,
mert ezt gondoltam legvalószínűbb helyének (bár legvalószínűtlenebbnek sem állítanám),
de mert jól ismerem és szeretem Angliának ezt a részét. Bármennyit is kutakodunk,
biztonsággal csakis azt hámozhatjuk ki a fennmaradt emlékekből, hogy egy Arthurnak
nevezett férfiú feltehetőleg élt az ötödik és hatodik században, hogy nagy tekintélyű hadúr
volt, ha király nem is, és hogy legnagyobb csatáit a gyűlöletes szász betolakodók ellen
v í v t a .
Bármennyire keveset is tudunk azonban Arthurról, sok mindent kikövetkeztethetünk a kor
alapján, melyben vélhetően élt. Az ötödik és hatodik század Britanniája szörnyűséges
hely lehetett. A szigetet oltalmazó rómaiak az ötödik század elején kivonultak, és a
romanizált britonok így magukra maradtak félelmetes ellenségeik gyűrűjében. Nyugatról
az írek fosztogatták őket, kik kelta ági rokonaik voltak a briteknek, ám ez sem akadályozta
őket abban, hogy országdúló, gyarmatosító és rabigába hajtó ellenségként lépjenek fel.
Északot a skót felföldek különös népe lakta, mely mindig készen állt rá, hogy délre
induljon portyázni, ám fentiek egyikét sem félték annyira, mint a gyűlölt szászokat, kik
előbb fosztogatták, azután meghódították Britannia keleti részét, és idővel Britannia szívét
is elfoglalták, Angliára keresztelve a szigetországot.
A britonok, kiknek farkasszemet kellett nézniük a betolakodókkal, korántsem voltak
egységesek. A független királyságok, úgy tűnik, sokkal komolyabb erőfeszítéseket tettek
az egymás közti viszálykodásért, mint a hódítókkal szembeni küzdelemért, és ideológiai
értelemben is legalább ennyire megosztottak voltak. A rómaiak hátrahagyták ugyan
törvényeiket, iparukat, műveltségüket és vallásukat, ám örökségük számos ponton
ellenkezett a helyi tradíciókkal, melyeket a hosszú római megszállás ugyan igyekezett
elfojtani, ám teljesen felszámolnia sohasem sikerült, és tradícióik a druidizmus révén újra
teret nyerhettek. A rómaik korábban lesújtottak a druidizmusra, mert a brit (s ezáltal
Rómaellenes) nacionalizmussal azonosították, és helyébe egyéb vallásokból (köztük a
kereszténységből) gyúrt különös elegyet ültettek. Tudós megnyilatkozások sejtetik, hogy a
kereszténység széles körben elterjedt volt a posztrómai idők Britanniájában (noha a
kereszténységnek ez a formája idegen lenne a modern gondolatiság számára), ám
emellett kétségkívül a pogányság is fennmaradt, különösen vidéken (hisz maga a pogány
vagy pagan is a vidéki ember latin megfelelőjén alapul), és a posztrómai rendszer
omladozása alatt az emberek bizonyára készséggel kaptak bármilyen természetfeletti
szalmaszál után, melyet csak elérhettek. Egy modernkori tudós azt is felvetette, hogy a
kereszténység nem is állt oly távol a brit druidizmustól, és a két hitvallás békésen
megélhetett egymás mellett, ám annak fényében, hogy a vallási toleranciát aligha
nevezhetjük az egyház erősségének, e következtetés helytálló volta legalábbis vitatható.
Meggyőződésem, hogy Arthur Britanniáját legalább annyira jellemezték az egymástól
eltérő nézetek közti viszályok, mint a külső fenyegetettség vagy a politikai viharok. Idővel
persze az Arthur-mondakört is erősen áthatották keresztény értékek, különösen ami a
Szent Grált illeti, noha kétséges, hogy a maga korában Arthur egyáltalán hallhatott-e erről
a serlegről. A Grál keresésének története mégsem teljes egészében kitalálás, hiszen
figyelemre méltó hasonlóságokat mutat a kelta népmesékkel – melyekben harcosok
kutatják a mágikus üstöket –, a pogány mondákkal, melyeket, hasonlatosan az
Arthur-mitológiához, a későbbi keresztény szerzők vallásuk mázával vontak be, ezáltal
kitörölve a sokkal korábbi arthuri tradíciót, mely így csak néhány rendkívül régi kelta szent
homályos élettörténetében fedezhető fel. Ezek a megemlékezések, meglepő módon,
valóságos gazfickóként ábrázolják Arthurt, a kereszténység ellenségeként. A kelta
egyház, úgy tűnik, egyáltalán nem kedvelte Arthurt, és a szentek élete sejteti, hogy az
ellenszenvet Arthur akkor érdemelte ki, amikor katonai céljaihoz elkobozta az egyház
vagyonát – ami például azt is megmagyarázhatja, miért nem hajlandó Gildas, az egyházfi
és korban Arthurhoz legközelebb álló történész, a brit győzelmekben elismerni érdemeit,
melyek révén időlegesen feltartóztathatták a szászokat.
A Szent Tövis természetesen létezhetett Ynys Wydrynben (Glastonburyben), amennyiben
hitelt adunk a legendának, hogy Arimathaeai József Krisztus után 63-ban Glastonburybe
hozta a Szent Grált, noha az esemény csak a tizenkettedik századtól tűnik fel a
híradásokban, így gyanítom, az, hogy a Tövist belevettem A tél királyába, csupán egyike
a szándékolt anakronizmusoknak. Amikor elkezdtem könyvemet, még úgy gondoltam,
kihagyok belőle minden kortévesztést, ideértve Chrétien de Troyes szépítő túlzásait is, ám
ez a szigor óhatatlanul kizárta volna Lancelotot, Galahadet, az Excaliburt és Camelotot,
nem is beszélve az olyan alakokról, mint Merlin, Morgan vagy Nimue. Hogy élt-e a
valóságban Merlin? Az ő létezését még kevesebb történelmi bizonyosság támasztja alá,
mint Arthurét, és szinte kizárt, hogy ketten egy időben élhettek volna, ám személyük
mégis elválaszthatatlanná lett egymástól, és így lehetetlennek találtam, hogy kihagyjam
Merlint a regényből. Számos anakronizmussal viszont örömmel számoltam le, így az
ötödik századi Arthur nem viselhetett lovagi páncélzatot, sem jellemzően középkori
fegyvereket. Nem volt kerek asztala, noha harcosai (de nem lovagjai), amolyan kelta divat
szerint, gyakorta ünnepeltek körbe ülve a földön.
A várak földből és cölöpökből épültek, s nem kőből emelt, csipkés falú, tornyokkal
szegélyezett erődítmények voltak, és sajnos, kételkednünk kell abban is, hogy egy fehér
brokátselyembe öltözött misztikus és csodálatos kar kinyúlt volna egy ködös tó tükréből,
hogy elragadja Arthur kardját az örökkévalóságnak, bár az szinte bizonyos, hogy a nagy
vezérek személyes kincseit halálukkor egy tóba vetették, felajánlásul az isteneknek.
A legtöbb személynév, mely a könyvben felbukkan, ötödik és hatodik századi
feljegyzésekből származik, bár a nevekhez tartozó személyekről szinte semmit sem
tudunk, miként Britannia posztrómai királyságairól se – a modern kori tudósok még a
királyságok számát és elnevezéseit is vitatják. Dumnonia létezett, ahogyan Powys is, míg
az elbeszélő, Derfel (kinek nevét walesi módi szerint Dervelnek ejtjük) a korai
számadások szerint Arthur egyik harcosa volt, ki a későbbiekben szerzetesnek állt, ám
ezenkívül mást nem tudunk róla. Mások, mint Sansum püspök, minden kétséget kizáróan
léteztek és a mai napig szentként ismertek, bár úgy tűnik, a korai szentéletű embereknek
a cím kivívásához vajmi kevés erényre volt szükségük.
A tél királya tehát a sötét korról szóló mese, melyben a legendák és az írói képzelet
pótolja a történelmi feljegyzések hiányosságait. Az egyetlen, amiben bizonyosak lehetünk,
a történelmi háttér: Britannia, ahol a római városok, római utak, római villák és római
modorosság egyes elemei még megtalálhatóak, ám ugyanakkor az a Britannia, melyet
folyamatosan pusztítanak az inváziók és a fennmaradásért vívott küzdelmek. A britonok
közül sokan máris feladták a harcot, és Armoricában, a mai Bretagne-ban telepedtek le,
ami megmagyarázza az arthuri mondák fennmaradását Franciaországnak abban a
részében. Ám azok a britonok, akik megmaradtak szeretett szigetükön, ezekben az
időkben kétségbeesetten keresték a megváltást, mind spirituális, mind katonai
értelemben, és erre a boldogtalan világra született meg az az ember, aki, legalábbis egy
kis időre, visszaszorította a fenyegetést. Ez az ember volt Arthur, a hatalmas hadúr és
hős, ki minden esélytelensége ellenére oly merészséggel vette fel a harcot, hogy akkori
ellenségei még tizenöt évszázad elteltével is szeretik és tisztelik emlékét.
T a r t a l o m :
S z e r e p l ő k
H e l y s z í n e k
1. A tél gyermeke
2. A királyi ara
3. Merlin visszatérte
4. A holtak szigete
5. A pajzsfal
A szerző jegyzete