Evelyn E. Smith - A jó férj
Ellen húszéves, de még huszonöt éves korában sem tekintette Johnt jó férjanyagnak. Túlságosan unalmasnak, morcosnak és - mivel tíz évnyi korkülönbség igazán nagy - öregnek tartotta. Ám harminchárom évesen már nem látta olyan soknak a negyvenhárom évet, és John határozottan kiegyensúlyozottnak és megbízhatónak látszott.
Így hát Ellen igent mondott. Sohasem hitte volna, hogy John ennyire romantikus, ám a férfi ragaszkodott hozzá, hogy titokban esküdjenek meg - bár senki nem törődött volna azzal sem, ha „bűnben" élnek együtt. Egy őszi estén kötöttek házasságot egy kisvárosban, ahol az ilyesmit hamar el lehet intézni, s azóta - immár hat hónapja - John lakásában éltek a Greenwich Village-ben.
Ellen egykor azon töprengett, vajon meg fogja-e kedvelni valaha is a férjét. Ahogyan most elnézte Johnt, aki a kandalló mellett olvasott - fejének kopasz foltja fénylett, keret nélküli szemüvegén tükröződtek a lángok -, arra gondolt, hogy hogyan is tudott eddig élni nélküle. Fölállt, és gyöngéden megigazította a sálat, amit John még a szobában is viselt, mert mindig fázott.
John fölpillantott, elmosolyodott. Pompás fogai voltak, Ellen kedvelte is őket, hiszen John amúgy nagyon is átlagos emberke volt.
- Napról napra későbben jössz haza - mondta Ellen csöppet sem zsémbesen, inkább érdeklődve, mint aki mindent tudni szeretne férje dolgairól.
Bár valójában semmit sem tudott.
John soha nem mesélt neki semmit a munkájáról, ő pedig nem akart zsémbes asszonynak látszani, nem kívánta veszélyeztetni pompás házasságát.
Mégsem örült, hogy John későn járt haza, még kevésbé, hogy gyakran szombaton és vasárnap is dolgozott. Hiszen annyira kedvelte a férfi társaságát.
John fölsóhajtott.
- Mondtam már, drágám, hogy egyre többen mennek szabadságra, így hát bent kell maradnom, hogy elvégezzem az ő munkájukat is.
Ellen ismét olvasni kezdett, s megpróbált elégedettnek látszani. Pedig nem volt az. Szegény John! Mindenki a nyakába sózza a melót, mert olyan kis gyámoltalan. Pedig van benne valami rejtett erő. Például sohasem tudja rávenni, hogy az ő kérdéseire válaszoljon. Próbálkozzon talán újra?
Nem. Hiszen olyan jó férj. Esténként soha nem jár el egyedül. Igaz, gyakran sétál egyet-egyet késő éjjel. De hiszen elmagyarázta, hogy régebben zárthely-iszonyban szenvedett, s ha rátör, szüksége van friss levegőre. S minthogy a séták után valóban mindig jobban néz ki, nincs ok a panaszra.
Ellen barátai, akik néha el-eljöttek bridzselni vagy beszélgetni, majdnem nyíltan semmibe vették Johnt, ó mégsem cserélte volna el Johnt Madge jóképű Billjére, a nagy szoknyavadászra, aki egyszer még őt is meg akarta csókolni a konyhában... vagy Peterre, aki Lilian férje volt, és ivott.
Ráadásul Johnnak családfája volt.
- A Carruthers családnak az az ága, amelyből származom - szokta mesélni a vendégeknek szárazon és precízen -, azóta él New York-ban, amióta a britek átvették a hatalmat a hollandoktól. Néhány ősöm ott van eltemetve.
S ilyenkor az ablakra mutat, ami a temetőre néz. A barna homokkő mögött elfeledett kis temető van. Ellen eleinte kísértetiesnek tartotta a látványt, de megszokta. Ráadásul a lakás kellemes volt, tele értékes, régi bútorokkal, melyek ismét csak John családjának jómódúságát bizonyították.
A vendégek nevettek John kis szónoklatain, de Ellent nem zavarta sem vendégeinek gúnyolódása, sem John nagyképűsége. Mert John el tudta hitetni vele, hogy ő nemcsak férjének asszonya, de része a hagyománynak is, amiről John oly szívesen beszélt. Márpedig Ellen nagyon is akart tartozni valahová.
És John hétköznapisága még mindig vonzóbb volt, mint Madge hosszadalmas elbeszélései a nyavalyáiról. Madge hajlamos volt a hipochondriára. Betegségeinek köre újabban vérszegénységgel is bővült. Persze Lilian, az utánozó majom, szintén vérszegénységre kezdett panaszkodni nyomban.
Amikor John kiment, mondjuk, a konyhába egy kis jégért, Madge meg szokta kérdezni:
- De mégis, miből él?
Mire Ellen azt szokta felelni, hogy fogalma sincs.
Ilyenkor Lilian többnyire kuncog, és a nyakába kötött vastag, gyöngydíszes bársonyszalagot birizgálja, melyet Medge is meg Lilian is nagyon sikkesnek talál mostanában:
- Talán zugbukméker.
Ezen aztán mindenki nevet, mert senki sem tudja elképzelni, hogy John bármi törvénybe ütközőt tegyen.
Ellen eltöprengett a könyve fölött, ősszel és télen John mintaférj volt. De kitavaszodott, és egyre későbben jár haza. „Tavasszal kell a szerelem..." Tavasszal minden férfi fiatalnak érzi magát. Talán nő van a dologban?
No és mit csinálhat John napközben, hogy úgy titkolja? Hát nem tudja a buta jószág, hogy ő azt sem bánná, ha... ha mondjuk mészáros lenne?
Másnap reggel John korán kelt. Korán kelt Ellen is. Gyorsan fölöltözött, míg John fölvette kalucsniját, bebugyolálta érzékeny torkát, és hóna alá dugta az esernyőjét.
Ellen gumitalpú cipőben lopakodott a férje után. John ki sem ment az utcára. A keskeny kis oldalösvényen haladt, majd nagy, kovácsolt kulcsot vett elő, s kinyitotta a temető kapuját. Aztán odament egy sírkőhöz, amely a mögött a nagy fa mögött állt, amely eltakarta az ablakok elől a temetőt, és eltűnt a sírban.
Éppen idejében, mert fölkelt a nap. A párás fényben Ellen megpillantotta a sírkőnek támasztott esernyőt. John nyilván elfelejtette magával vinni. Kicsit feledékeny mostanában.
A sírfelirat így szólt: „John Gaylord Carruthers emlékére. 1720-1763". John tehát igazat beszélt a családjáról.
Ellen tudta, hogy mit kell tennie. Kiásni a testet, és karót verni a szívébe. De olyan magányos lenne John nélkül. Különben is, most már tudja, hogy John nem egy másik nő után fut.
Miközben gyöngéden visszavitte az esernyőt a házba, Madge és Lilian vérszegénységére és bársonyszalagjára gondolt. És nevetett.
Gálvölgyi Judit fordítása