NNCL569-3A5v1.01

Albaryu:
Pusztulás évei

I. Fejezet

1.
Nar lakói napos időre ébredtek a Nimron bolygón. A fűszálakon meg-megcsillant a kelő Nap fénye. A napfény először vörösbe öltöztette a házakat, majd átváltott aranysárgára. A bársonyos napsugár hatására lassan ébredezni kezdett a város. Az emberek és más lények álmosan néztek ki házaik ablakain. A gyerekek fejükre húzták a takarót, ha a szüleik fel akarták kelteni őket. Csupán egy kakas köszöntötte hangosan a ragyogó színekkel teli reggelt. 
Csak egy ember volt talpon a városban. Ő már jóval napfelkelte előtt felébredt, majd hozzákezdett napi munkájához. Talon elhelyezte az asztalokat a fogadójában, majd elkezdte letörölgetni őket. Ezután a székeket rakta a helyükre. 
Miután mindennel végzett, Talon kinyitotta az ablakokat. Bár ősz volt, s a levegő sem volt már annyira meleg, mégis minden reggel kiszellőztetett. “Jobb a jó szagú hideg, mint a rossz szagú meleg” – mondogatta mindig a testes ember. Ebben sokan egyet is értettek vele. Mint általában minden reggel, a férfi most is megállt egy pillanatra a nyitott ablaknál.
Képtelen volt nem megcsodálni a város szépségét. A napfény vörös, rózsaszín és arany színei lassan kúsztak végig a házak oldalán. Oly gyengéden simogatták a fák ágait, s a már lehullott leveleket, akár egy anya beteg gyermekét. A sokszínű avar szinte életre kelt a harmaton megcsillanó fényben. A nagydarab ember végül vonakodva ugyan, de elfordult a mesebeli látványtól. A férfi éppen felkötötte tiszta kötényét, amikor megjelent a felesége is. 
– Jó reggelt kedvesem! – köszönt mosolyogva a fogadós. Az asszony nem reagált. Csak némán kicsoszogott a konyhába, majd leült egy székre. Talon megcsóválta a fejét, s meggyújtotta a kandallóban a tüzet. Mikor már vígan táncoltak a lángok, a férfi kiment felesége után. 
– Készítsek egy finom, meleg teát neked Gertrúd? – érdeklődött kedvesen. A kérdést meghallva az álmos kék szemek ránéztek. 
– Igen, köszönöm – motyogta még mindig álmosan a nő. Végigsimította göndör, vörös haját, amire mindig is büszke volt. Bár már nem volt fiatal, a csodálatos hajkoronát még mindig sokan megdicsérték. Mikor elkészült a tea, Gertrúd kedveszegetten kortyolgatta. Eközben Talon visszament a fogadóba, hogy elvégezzen még pár apróságot.
Az Arany Sárkány fogadó volt a legjobb Nar városában, bár nem az egyetlen. A téglalap alakú épület három emeletes volt. A legalsó szinten állt maga a fogadó. A középső szinten szobák voltak, mindenfajta lény számára megfelelően kialakítva. A harmadik szinten a kocsma tulajdonosa lakott családjával. 
A tulajdonos férfi szerette a foglalkozását, legalább is, amíg nem voltak ilyen háborús időszakok. A Feketékhez tartozó gonosz mágusok ugyanis átvették az uralmat a városban, egy évvel a Sárkányháborúk után. Attól kezdve igen megfogyatkoztak az emberek. 
A mágusok minden gyanús személyt megöltek. Béke uralkodott ugyan a viszonylag kicsi városban, de ez csak a látszat volt. Mindenki félt a zsarnokoktól, akik nagyon magas adókat vetettek ki. A lakóknak az volt az egyetlen szerencséje, hogy a környező területek nagyon jó termést és bevételt biztosítottak. Ettől függetlenül senki nem örült a magas adóknak, noha kevesen éheztek az utcákon. 
Az Arany Sárkány forgalma azonban mit sem csökkent az elmúlt három év során. Sőt, ha őszinte akart lenni a fogadós, még növekedett is a bevétel. Ez a siker viszont nemcsak a legkiválóbb sörnek, vagy bornak volt köszönhető. A férfi felesége ugyanis kiválóan főzött. 
Éppen ezekre gondolt Talon, mikor kedvese is csatlakozott az utolsó simítások elvégzéséhez. 
– Nos? – kérdezte a nagydarab férfi. Kipirosodott arcát megtörölte keze fejével, miközben várta a “bíró” válaszát. 
– Remek, mint minden reggel. Kinyithatod a fogadót – jelentette ki mosolyogva az asszony. Ekkor csatlakozott hozzájuk legidősebb lányuk, aki egyben az egyik felszolgáló is volt.
Az alig húszéves Catrin felvette köpenyét, miközben felkiáltott barátnőinek is. Nemsokkal később már négyen várták vendégeik rendeléseit. 
Mikor a fogadó megnyitotta ajtaját a vendégek előtt, már majdnem mindenki ébren volt a városban. Az eddig üres utcák megteltek emberekkel. A város bámulatosan megszépült a Sárkányháborúk óta. Az új házakat kőből építették, mégis ügyeltek arra, minél jobban megmunkálják. 
Így lett a város az egyik legszebb a bolygón. Kecses házait messze földről érkezett vándorok is megcsodálták. A szép utakat mindig tisztán tartották, sehol nem lehetett egyetlen szemetet, vagy koszos sarkos sem látni. A harcokra már csak a föld emlékezett. Bár Nar még nem érte el korábbi nagyságát, folyamatosan épültek az új házak. Igaz, sok volt az idegen lény is. Legtöbbjük csak átutazóban volt ugyan, de sokuk itt lakott. A különböző fajok mégis megtűrték egymást, noha akadtak olyanok, akik már régóta háborúban álltak egymással. Mégsem fordult elő nyílt összecsapás az ilyenek között.
Íratlan törvény volt ez a városban, amit maguk a lakók hoztak meg. Igaz, néhány “rejtélyes” eltűnés akadt a sötét és kihalt utakon, de ezzel nem sokan törődtek. Legalább is addig, míg egyértelmű volt, csak a harcban álló fajok, vagy családok intézték el így az ügyeiket. Csakhogy ezek az idők elmúltak. Már nemcsak olyan személyek tűntek el, akiknek egyébként sem volt jó híre a városban. Ártatlan polgárok is áldozatul estek a Feketék “tisztogatásának”, akik minden információt megpróbáltak begyűjteni a Sárkányháborús hősökről. Rengetegen látták életükben utoljára a kérdező arcát, mert nem felelt úgy, ahogy azt elvárták volna. Emiatt csappant meg erőteljesen az emberek száma a városban. 
Habár a lakók kénytelenek voltak megszokni és eltűrni az ilyen eseteket, korántsem örültek nekik. Mégis megpróbáltak természetesen viselkedni, megfeledkezve a félelemről, amely vékony fátyollal borította be a házakat. A legtöbb lakó éppen ezért most a piacra igyekezett, hogy beszerezze a szükséges árukat. És hogy eltűnjön a tömegben. 
Gertrúd is elindult a fogadóból, hogy megvegye a nélkülözhetetlen hozzávalókat főztjeihez. Csak legnagyobb lánya tartott vele. Mikor végére értek a főutcának, már megpillanthatták úticéljukat. A piac egy enyhe mélyedésben épült, melyet fák szegélyeztek. A téren most rengeteg ember tolongott. Az árusok egymást túlkiabálva próbálták magukhoz csábítani a nézelődőket. Néhány különös kinézetű mutatványos is megjelent, hogy megkeresse aznapi kenyerét. A zsivaj odahallatszott a két fogadóshoz. 
Gertrúd rutinos mozdulatokkal törte az utat az eladókhoz a tömegen keresztül. Catrin pedig hősiesen követte, mégha ez néhány lila folttal, vagy oldalba könyökléssel járt is. Mindenben segített anyjának, amiben csak tudott. Az egyik árusnál várakozott éppen, de figyelmét a közelben zajló mutatványos kötötte le. A lány jól megnézte az embert magának. Valószínű, csak illuzionista volt, különben már égen az eltűntek listájára került volna a neve. Ettől függetlenül mindenki élvezte a bemutatót. Az ember előtt lévő kalapban már jópár érme csillogott a reggeli napfényben. 
A magas, sovány férfi különböző alakokat jelenített meg a levegőben. Voltak ott táncoló nyulak, repülő halak, és még rengeteg más mulatságos lény. A közönség elégedetten tapsolt, mikor az illúziók látványos tűzijáték kíséretében eltűntek, csakhogy az alak köpenye ujjából ismét előkacsázzanak.
Catrint anyja érintése térítette vissza a valóságba. 
– Ideje mennünk – mondta Gertrúd, majd elindultak a házuk felé. Mikor visszaértek, a hátsó ajtón mentek be az épületbe, ami egyenesen a konyhába nyílt. 
– Jó lenne, ha igyekeznétek egy kicsit! Már van pár vendégünk – szólt be Talon a fogadóba nyíló ajtón. 
A fogadóban eddig leginkább csak emberek voltak, de ez bármikor változhatott. Az ivóban már jelen volt egy-két törzsvendég is. Mindannyian szerettek itt inni. S nemcsak a jó hangulat, a kitűnő italok, vagy az ínycsiklandó ételek miatt. Nem egyszer fordult már elő, hogy sárkányok, vagy más Sárkányháborús hősök is betértek a vendéglőbe.
Legtöbbször egy fiatal koboldot, illetve egy mágust szoktak látni, de járt már itt sárkány is. A vendégek természetesen hallgattak az ilyen esetekről. A háború hőseit ugyanis üldözték a Feketék. Egy-egy sárkányra, vagy mágusra akár csillagászati összegeket is felajánlottak, de természetesen senki sem jelentkezett. A lakosok nem felejtették el, mit tettek értük a mesterek és a sárkányok. Ha nem lennének mindenhol a Feketék besúgói a városban, valószínűleg a Hősök Városának is átnevezhetnék a települést.
A fogadóban rengeteg történetet is felemlegettek az utazók. Előfordult már, hogy egy sárkány (természetesen emberi alakban) órákig lefoglalta történeteivel a vendégeket, de még a felszolgálókat is. Néhány mágus pedig varázslatokkal is szórakoztatta a közönséget. De ezek elég ritkán történtek meg, amit igencsak bántak az emberek. A betévedt hősök általában csupán hosszas könyörgések, néha-néha csak ingyen szállásért, s rengeteg óvatos körülnézés után voltak hajlandóak bármit is mesélni. Persze, az emberek megértették őket, mégis, minden alkalommal megpróbálták. 
Éppen ezekről folyt a szó, mikor egy újabb ember lépett be az ajtón. Volt egy kísérője is. Mindketten köpenyük csuklyája alá rejtette arcát, így senki nem tudta megállapítani, melyik fajhoz tartoznak. Talon gyanakodva méregette a jövevényeket.
– Mit parancsolnak? – kérdezte a férfi, mikor az idegenek leültek a legsötétebb asztalhoz. Mellettük a kandallóban vígan ropogott a tűz. 
– Két pohár bort kérünk – felelte a barnaruhás idegen. A fogadós ismerte a hangot, bár nem tudott rájönni, hol és mikor hallotta. Elgondolkodva nézte az idegeneket, miközben felírta a rendelést.
– Azonnal hozom – mondta végül és elrobogott. Nem sokkal később Catrin szolgálta fel az italokat. Miután meggyőződött róla, hogy vendégei nem kérnek semmi mást, elment. 
A két idegen elkezdett beszélgetni. Az asztaluk távolabb állt a többitől, egy beugróban a kandalló mellett. Onnan tartották szemmel a helységben történteket. 
– Szerinted eljönnek mester? – kérdezte fojtott hangon az ifjú. 
– Nem tudom, de remélem, hogy legalább egyvalaki eljön – felelte halkan a mágus. Ám a tanítvány továbbra sem nyugodott meg.
– Nem kellett volna idejönnünk. Túl veszélyes – vitatkozott enyhén sziszegve. Társa éppen válaszolt volna, mikor ismét kitárult az ajtó. A helyiséget hűvös levegő töltötte be, miközben az ugyancsak csuklyás alak belépett. Körülnézett, majd elindult a sötét asztal felé a beugróban.
– Ez Elnor lesz – jegyezte meg halkan a mester. Mikor a jövevény odaért, leült. 
– Üdvözöllek O’Brian! Régen nem találkoztunk már. Mi hír van rólatok? – kérdezte mosolyogva a kobold.
A varázsló már válaszra nyitotta a száját, de egy pincérlány érkezése félbeszakította.
– Hozhatok esetleg valamit? – kérdezte. 
– Egy pohár bort kérek – felelte a kobold, majd ismét társaihoz fordult. 
A három kámzsás idegen beszélgetése hamarosan kezdett feltűni a vendégeknek. Bár még csak emberek voltak, a barátok mégsem merték felfedni kilétüket. A fogadóban eközben szünet nélkül érkeztek a szomjas vendégek. De most már több farkasember is megjelent. A fogadós nem nézte jó szemmel ezeket a lényeket, mégsem tilthatta ki őket a fogadóból. 
Pár óra múlva ismét különös utazók érkeztek. Ketten voltak, s csatlakoztak a várakozó társakhoz. Talon még mindig azon gondolkozott, honnan ismeri a különös idegent. Fél szemével figyelte az asztalt, mert sejtette, valami készül. Sőt, titokban abban reménykedett, ha a különös csoport tényleg az, akikre gondolt, talán sikerül néhány kalandot meghallgatniuk. 
Mikor már egy surranó is csatlakozott a különös csapathoz, már teljesen biztos volt abban, kik az idegenek valójában. Mosolyogva ment az asztalhoz.
– Jó napot mindannyiójuknak! Remélem nem zavarom önöket. Ha szabad megjegyeznem, éppen most készül az újabb adag sült krumpli marhapörkölttel. Remélem nem sértem meg önöket, ha meghívnám a társaságot egy tál ételre? – kérdezte a fogadós reménykedve, mire az idegenek döbbenten néztek rá, bár a csuklya elfedte arcukat. 
– Köszönjük szépen! Elfogadjuk a felajánlást! – kiáltotta boldogan Silumar, mielőtt még barátai megállíthatták volna. A testes ember enyhén fejet hajtott, majd kedélyesen fütyörészve elindult a konyha felé. 
– Eszeveszett surranó! Miért fogadtad el a felajánlást? – kérdezte idegesen O’Brian, mikor a férfi eltűnt a bárpult mögötti ajtóban. 
– Miért, ti nem vagytok éhesek?
– Hát nem érted? Tökéletesen elárultad, kik vagyunk – folytatta Elnor.
– Miért? – kérdezte Sil ártatlan képpel. 
– Mert csak a hősöket hívják meg a fogadóban, te idióta – morogta Agony a sarokban. 
– Oh. Nem baj, ez biztonságos hely – legyintett a surranó.
– Azt te csak hiszed. 
A pincérlányok megérkezése szakította félbe a vitát. Kínos csöndbe burkolózva ettek. Mindannyian nyugtalanok voltak, s nemcsak a vígan ordibáló farkasemberek miatt. Egy barátjuk még nem érkezett meg. 
– Neila nem jön el? – kérdezte egyszer Kira, miközben eltolta maga elől tányérját. 
– Nem tudom. Már három éve nem beszéltem vele. Remélem nem történt vele semmi – felelte O’Brian aggódva. Társai nagy része tudta, kitől féltette lányát a mester. Alighogy elhangzott a válasz, az ajtón két alak lépett be. Egyikkőjüket sem lehetett felismerni. Eleinte a vendégeket nézték végig. Az egyik odaszólt társának, mire az a kandalló melletti asztal felé intett. 
– Azt hiszem, itt vannak – jegyezte meg komoran Agony. Ő már levette csuklyáját. Társai közül csak a mester és a mellette ülő ifjú nem követte példáját. 
Mikor a két utazó odaért, szó nélkül leültek a még szabad székekre. 
– Örülök, hogy ismét viszontláthatunk Neila! És téged is Cameron! – szólalt meg Elnor, mikor barátai hátravetették kámzsájukat. 
– Reméltem, hogy eljössz – mondta O’Brian, miközben levette csuklyáját. Neila meglepődve vette észre, hogy apja mennyire megváltozott. Korábban barna haja mostanra csaknem teljesen ezüstté vált. Rövid szakálla már egészen megőszült. Arcába mély ráncokat vésett az idő, bár csak három éve váltak el. Habár a mester barna szemei még ugyanolyan éberen csillogtak, már a fáradságot tükrözték a harci láz helyett. A lány azt is sejtette, nem elsősorban az évektől öregedett meg ennyire az apja. Mivel gyanította, megdöbbenése az arcára is kiült, nyugalmat erőltetett magára, s elmosolyodott.
– Tehát mindenki eljött. Bevallom őszintén, nem hittem, hogy ennyien itt leszünk – kezdte a mágusnő, miközben egy bort rendelt a vigyorgó fogadóstól. 
– Egy valaki nincs itt – dünnyögte Agony. Amint ezt kimondta, mintha valamilyen sötét árny hullt volna az asztalra. A társak elhallgattak. Mindenki Neilara nézett válaszra várva. A varázslónő csak az asztallapra bámult. Remélte, nem hiányzik barátainak társuk hiánya.
– Halgor úgy gondolta, nem jön el. És szerintem is jobban tette – felelte óvatosan a lány, s felnézett. Egyedül Cameron tudta, miért nincs itt a fekete tünde. De ő hallgatott.

2.
Az Arany Sárkány csakhamar tele lett vendégekkel, bár még dél sem volt. A hír, miszerint ismét hősök tévedtek a fogadóba, futótűzként terjedt a városban. Természetesen mindenki ügyelt arra, nehogy valamilyen gyanús lény fülébe jusson. Talon elégedetten nézte a rengeteg vendéget. Csak a farkasembereket nem nézte jó szemmel. De mivel nem tehetett ellenük semmit, egy vállrándítással elintézte a dolgot. Csupán abban reménykedhetett, nem csinálnak semmilyen balhét. Legalább is, nem az ő fogadójában.
A városban köztudott volt ugyanis, hogy ezek a lények igen veszélyesek. Bár többen is éltek a városban, leginkább mindenki elkerülte őket. Ha nem bérelték fel őket, akkor is ölhettek. Nem csináltak titkot abból, nekik ez csak szórakozás. Emellett nem egy verekedést kezdeményeztek már, csupán a harc kedvéért. Alkatuk igen izmos volt, s jóval magasabbak voltak egy embernél. Éles karmaik pedig mindenkit elrettentettek a közelükből. Valójában senki sem tudta, pontosan honnan jöttek és miért. Annyi volt csak bizonyos, hogy valahonnan a Carakenről. Néhány szóbeszéd szerint pedig a Feketék hozták ide őket, mint bérgyilkosokat.
Talán éppen ezekről folyt a szó a fogadóban, ugyanis a betévedt farkasemberek felfigyeltek a sötét asztalnál ülő társaságra. 
– Nekem egyáltalán nem hiányzik a fekete tünde – morogta éppen Agony. 
– Miről beszéltek itt? Halgor egy fekete… – kiáltott fel csodálkozva Silumar, de Elnor befogta a száját. 
– Halkabban te őrült! Nem látod, mennyien vannak körülöttünk? – csattant fel a kobold. Miután társa lenyugodott, ismét elengedte. Természetesen előtte gondosan körbenézett, nem keltettek-e feltűnést. Mivel mindenki az italával volt elfoglalva, kissé megnyugodott.
– Vannak köztetek, akiknek új a hír, de talán ezt tényleg nem itt kellene megbeszélni – mondta Neila, s idegesen nézett egy asztalt. Nem messze tőlük ugyanis öt farkasember iszogatott. 
Egy rövid hallgatás után a fogadós lépett oda hozzájuk.
– Szeretném, ha tudnák, néhány vendégem szívesen meghallgatna egy-két történetet – kezdte mosolyogva a kerekképű férfi. A társak ideges pillantásokat váltottak egymással.
– Sajnálom, de túl sok a hallgatózó fül, ha érti, mire gondolok – intett szemével a szomszédos asztal felé O’Brian. Talon elgondolkozva nézte az asztalt. Arcára kiült a csalódottság.
– Igen. Ez ellen nem sokat tehetünk. Remélem ettől függetlenül megszállnak itt – mosolyodott el ismét a fogadót. 
– Még meggondoljuk – válaszolt Neila. Talon enyhén fejet hajtott, majd elment. 
– Túlságosan feltűnően vagyunk itt. Mi lenne, ha kimennénk a házunkhoz? – kérdezte váratlanul a mester mellett ülő ifjú. Teljesen elfeledkeztek róla. Minden szem rá szegeződött. Ő volt az egyetlen, aki még mindig eltakarta az arcát. A mágusnőnek feltűnt az is, minden végtagját elrejti. Kíváncsi volt, vajon melyik fajhoz tartozik. 
– Ha azok bérgyilkosok, semmi értelme kimenni. Akkor akár itt is harcolhatnánk – intett fejével a farkasemberek felé Talek. Unottan kortyolt egyet a poharából.
Ezzel mindenki egyet értett. Igaz, a fogadóban semmiképp sem maradhattak. Mindannyian gondolataikba merülve ültek, kivéve Silt. 
A surranó már megunta, hogy semmit nem értett. A surranók nem szerettek sokat beszélni, inkább a tettek emberei voltak. Általában éppen emiatt kerültek bele a dolgok sűrűjébe, mint a galibák okozói. Nem volt kivétel ez alól Silumar sem. Éppen ezért inkább szemügyre vette a vendégeket. A fogadó zsúfolásig megtelt. Akiknek esetleg már nem jutott ülőhely, állva beszélgettek. A rengeteg farkasember és ember között egy-két koboldot is fel lehetett fedezni, akik egymáshoz közel hajolva, halkan beszéltek. A surranó nem értette, mit keresnek ennyire távol a hazájuktól. Különösen azután, mióta hadat üzentek az embereknek. “Legalább is, ez a hír járja”– gondolta az apró alak. Már-már elindult, hogy kiderítse, miért jöttek ide, mikor különös hang ütötte meg a fülét. Izgatottan nézett a nem messze tőle iszogató farkasemberekre. 
A koboldok természetesen feltűntek a farkasoknak is. Már eleget ittak ahhoz, hogy könnyedén beleköthessenek bárkibe. Egyikük felállt, majd odaballagott a koboldokhoz. Ők persze egyáltalán nem örültek a hívatlan társaságnak. A farkas szándékosan ingerelte a katonákat, miközben társai folyamatosan röhögtek. Ám amikor egy kés véget vetett társuk életének, azonnal felálltak. 
Silumar még soha nem látott dühös farkast, de kivételesen úgy gondolta, talán jobb is volt. A lények tarkóján felállt a szőr, barna szemük megvillant. Szájukból előtűntek veszélyes agyaraik. Lassan közeledtek a koboldokhoz.
– Azt hiszem balhé készül – jegyezte meg a surranó, mire barátai is felfigyeltek a jelenetre. 
– Mi a fenét csinálnak ezek? – kérdezte Talek, miközben kezét kése nyelén pihentette. 
A fogadóból hirtelen minden ember, vagy más lény kimenekült. Csak a koboldok és a farkasok maradtak, illetve a társak.
– Talán jobb lenne nekünk is elmenni – vélte Kira. 
Talon is idegesen nézte a jelenetet a pult mögül, de nem mert beavatkozni. Annyira őrült ő sem volt, hogy egy nála négy lábbal magasabb lénybe belekössön. Inkább azon kezdett el gondolkodni, vajon a családja ki tud-e időben menekülni, és hogy mennyibe fog ez neki kerülni. 
A társak is nyugtalanul fészkelődtek helyeiken. Egyedül az ismeretlen ifjú maradt higgadt. Ez persze nem kerülte el Neila figyelmét. Egyre kíváncsibb lett apja új tanítványára. 
– Ha akarjátok, biztonságos helyre vihetlek titeket, de nem hiszem, hogy tetszene – szólalt meg halkan a mágusnő. Barátai értetlenül néztek rá. Egyedül Cameron tudta, mire gondol a lány. Megcsóválta a fejét. 
Eközben a farkasok tovább szemeztek a koboldokkal. Az egyik előrelépett, mire megfeszült egy íj. A feszültség szinte kézzel fogható volt a fogadóban. A támadók ekkor előrelendültek. A verekedés nem tartott sokáig, mégis megdöbbentő volt az eredmény.
A farkasemberek egy pillanat alatt széttépték a koboldokat, akik szinte védekezni sem tudtak. Egy támadót két nyíl is eltalált. Rezzenéstelen arccal kitépte a nyilakat, majd a halott lényekre dobta. Ezután elhagyták a helységet. Az ivóban tartózkodók mind ledöbbentek a látványtól. Mindenki tisztában volt azzal a ténnyel, hogy egy kobold mennyire veszélyes tud lenni, ha akar. Ám ezek a lények még rajtuk is túl tettek. 
– Azt hiszem, tényleg jobb, ha megyünk – suttogta elcsukló hangon Kira. Most látott először farkasembert, s nem szívesen találkozna velük mégegyszer. A társaság az ajtó felé indult, kivéve Silumart. Ő még leakasztott egy tőrt a halott farkas övéről, majd követte társait. A megdöbbent fogadós egyedül állt a helységben. Még mindig nem tudta feldolgozni a látottakat. Felesége támogatta ki a konyhába. 
– És most hová? – érdeklődött Neila, mikor kijutottak az utcára. Már jócskán benne jártak a délutánban. Az utcák még mindig tele voltak emberekkel, illetve más lényekkel. Akik esetleg még nem intézték el ügyeiket, azok most indultak el. Igaz, akadtak olyanok is, akik kosarakat vittek magukkal. Nyílván a piacra igyekeztek, ami napnyugtáig nyitva lesz. Az utcákon úgy hömpölyögtek a lakók, akár egy hatalmas élő folyó. A fogadóból kilépő csapatot is majdnem magával ragadta az emberáradat.
– Szerintem mennyünk az én házamba – javasolta O’Brian. Társai beleegyeztek. A mester elindult a megfelelő irányba. Egyenesen a várostól nem messze kezdődő Sötét Szív erdeje felé. Mögötte némán ballagtak barátai. Mindenki a fogadókban történtek hatása alatt volt. Még Sil is szokatlanul nyugodtan szökdécselt. Mikor kiértek a városból, megláthatták a Fekete Tornyot. Maguk sem tudták miért, de megálltak egy pillanatra. 
Az épület jóval a város határán kívülre épült, de még ott is érezni lehetett a sötétséget és félelmet, amit árasztott magából. Olyan érzést keltett az utazókban, mintha egy karom nyúlna ki a földből. Maga a Torony karcsú volt, csak a csúcsán ágazott szét több kisebb minaretre. Az építmény csillogó fekete kőből épült. A csapat tagjai megborzongtak. 
– Kíváncsi vagyok, ki lakhat ott – mormolta Agony, miközben elnézte a csodálatos építményt. Neila nem akart válaszolni, bár több társa is ránézett. Ő tudta a választ, de nem szerette volna elmondani. Csak a vállát vonogatta, majd intett, hogy folytassák útjukat.
Az erdőben menetelve a mágusnőt egyre jobban hatalmába kerítette a honvágy, bár maga sem tudta, miért. Lenyűgözve nézte a piros, sárga és barna leveleket, melyek puha szőnyegként terültek el a földön. A fák többsége ugyan már lehullatta leveleit, még akadtak olyanok, akik nem. A lány mélyet lélegzett a hűvös, tiszta levegőből. Már el is felejtette, milyen csodálatos ősszel az erdő. A kellemes érzést csak fokozta, mikor Silumar rázendített a surranók egyik kedvelt úti dalára. 
Hangja teljesen betöltötte az erdőt. Mintha maguk a fák is ugyanazt a dallamot susogták volna leveleikkel. Még a madarak is bekapcsolódtak a víg énekbe. Az egész erdő dalolt, vagy legalább is ezt az érzést keltette a surranó tiszta hangja. Igaz, mikor már másodszorra kezdte volna el, Agony dörmögve befogta a száját. Már nem először hallgatták az éneket, s így könnyedén megtört a varázs, ami először kerítette hatalmába őket. Sil alig érthetően tiltakozott a harcos lapát kezei mögül. Mivel egy idő után nem kapott levegőt, hangja cincogássá vékonyodott. A férfi végül elengedte, mire a surranó sértődötten Elnor mellé húzódott. A csapat tagjai nem tudták elrejteni mosolyukat. 
Egy órányi menetelés után megérkeztek a mester házához. A varázslónő meglepődve vette észre, hogy teljesen ugyanúgy néz ki, mint mikor még ott lakott.
– Igyekeztem ugyanúgy létrehozni, de nem sikerült teljesen – lépett lánya mellé O’Brian.
A mester és tanítványa bekísérte vendégeit a házba. Cameron felvette eredeti alakját, mire Neila lekicsinyítette. A mágusnő és a mester ezután székeket varázsoltak, hogy mindenkinek legyen ülőhelye. A csapat tagjai bent leültek. Eleinte kínos csönd ülte meg a szobát, amit végül Talek tört meg.
– Szóval, említettétek Halgort… – vetette fel újra a témát a kobold. A varázslónő idegesen fészkelődött székében. 
– Mint hallottátok, Halgor egy fekete tünde – közölte érzelemmentes hangon Agony. Néhány társát eléggé megdöbbentette a hír. Végül Neila elmondta, ő hogyan tudta meg, de minden másról hallgatott. Mikor szóba került, hogy együtt él vele, barátai ferde pillantásokat váltottak egymással. Senki sem tudta, ezek után mennyire bízhatnak egykori vezetőjükben. A levegő megtelt feszültséggel. 

3.
Este a csapat tagjai lassan kiszállingóztak a házból. Inkább aludtak a szabadban, de akadt köztük olyan is, aki a városban lakott. Az épületben egyedül Neila, O’Brian és az ismeretlen tanítvány maradt. 
– És hol laktok tulajdonképpen? – kérdezte a mester, miközben kinézett a szürkületbe.
– Inkább nem mondanám el. Ne értsd félre, de neked jobb, ha még nem tudod meg.
A mágus igen meglepődött a kijelentésen, amit nem is rejtett el. A tanítvány eközben csak némán ült a kandalló mellett. Csuklyáját mélyen a szemébe húzta, ami igen idegesítette a varázslónőt. Egy idő után már nem tudta visszafogni magát, s rákérdezett.
– Mond apám, ki a tanítványod? Túlságosan is elrejti magát – jegyezte meg a lány, miközben az ifjút tanulmányozta. A mester egy halk sóhajjal elfordult az ablaktól. 
– Mutasd meg magad. Őtőle nem kell tartanod – mondta halkan a mágus, mire a lény felfedte kilétét. Neila eleinte nem hitt a szemének. Még a száját is elfelejtette becsukni, annyira elámult a lény láttán. Az ifjú elégedetten mosolygott.
– Ez… ez egy szellem – nyögte végül a mágusnő. Apja enyhén bólintott.
– De hogyan…? 
– Mióta pusztít a titokzatos járvány, egyre több különös faj érkezik a bolygóra, mint tudod. A szellemek is így érkeztek. A mesterek felfedezték, hogy kitűnő tehetségük van a mágiához, ezért egy-két mágus felvállalta, hogy tanítja őket – mesélte O’Brian. Neila elgondolkodott. Senki sem tudott sokat a szellemekről. Bizarr külsejük miatt nem sokan merészkedtek a közelükbe. A lány végignézte az ifjút. 
Bár most testet öltött, csak részben hasonlított egy emberre. Fehér haja a fiú válláig ért. Hófehér szemei, melyben az egyetlen színt a fekete szembogarak jelentették, kísérteties és egyben rejtélyes tekintetet kölcsönzött a lénynek. Alkata karcsú, de izmos volt, akár egy tündéé. Bonyolult szabású tunikát hordott, amit fekete öv fogott össze. Köpenye vörös volt, akár csak ruhája. 
– És hogy hívnak? – kérdezte a tanulótól. 
– Előbb had halljam a te neved, és hogy mit keresel itt – válaszolta nyersen a szellem. A varázsló meglepődött a szavak hallatán, bár igyekezett nem kimutatni. Már nyelvén volt a csípős válasz, de O’Brian megelőzte. 
– Meséltem neked a Sárkányháborúkról, ugye? – kérdezte. A tanuló lassan bólintott.
– Nos, ő volt a Napvezér, úgy hogy légy tisztelettudóbb vele szemben! – mondta halk, de szigorú hangon a mester. A szellem úgy látszott, megfontolta a szavakat, végül ismét bólintott. Ezután megint a vendég felé fordult.
– Sajnálom nyers szavaimat. A nevem Carus.
Neila maga sem tudta miért, de végig futott a hátán a hideg, mikor meghallotta a nevet. Úgy érezte, lehűlt a szoba, pedig a kandallóban ugyanúgy égett a tűz.
– Beszélhetnék veled négyszemközt apám? – kérdezte végül a mágusnő, s felállt. Miközben kimentek a házból is érezte az ifjú tekintetét, amint őt nézi. Megborzongott.
– Hogyan tudod elviselni a jelenlétét? – tette fel a kérdést kint a lány.
– Már megszoktam, bár eleinte engem is kirázott a hideg. Te még nem láttad, mikor nem ölt alakot. Félelmetes tud lenni, de meg lehet szokni – vont vállat a mester. 
– De mégis, egyáltalán hogyan tudtátok meg, hogy erős mágusok lehetnének? – váltott témát a mágusnő. 
– A mesterek figyelmét nem kerülte el a Rés, amin átjöttek. Ugyanis nyitva hagyták az Átjárót, amit eddig még senkinek sem sikerült. Egy ideig csak figyeltük őket, próbáltunk minél többet megtudni róluk. Egyre többen érkeztek, s ezért egy idő után észrevettek minket. Kifinomult érzékeik vannak, különösen, ha nem gátolja őket a szilárd test. Dargor ezután viszonylagos békét kötött velük. A szellemek ezután valóban békén hagytak minket, illetve a lakott városokat. Nem úgy a sárkányokat.
Neila bólintott. Sok történetet hallott Fehéragyartól, mikor egyszer meglátogatta őket a Sárkányok Völgyében. 
– És hogyan került hozzád Carus?
– Ő, hogy is mondjam, más, mint fajtársai. Társaival ellentétben érdeklődött a külvilág iránt. Különösen, miután megtudta, elég erős a mágiánk. Az elmúlt egy évben kezdték csak el tanítani őket a mesterek. Annyi idő kellett, míg viszonylag megbíztak bennük. Én tulajdon képpen nem akartam elvállalni senkit, bár Dargor ajánlotta. Carusba szinte belebotlottam. Megkért, hogy tanítsam. Eleinte egyáltalán nem tartottam jó ötletnek. Végül mégis hozzám szegődött.
Miközben beszélgettek, elnézték a tiszta, csillagos eget. Már régen felkelt a Hold is, fehér fényével árasztva el a földet. Az erdő ismét megtelt zajokkal. A tücskök szerenádját néha-néha megtörte egy-egy éjszakai állat zizegése az avarban. A házból kiszűrődő gyenge fényt néhol világító szempárok szemlélték kíváncsian a bozótból. Az erdő hangjai lassan megnyugtatták a mestert és a mágusnőt. Ismét felidéztek régebbi történeteket. Meséltek egymásnak a három év során történtekről is. Egyáltalán nem is aludtak. Sokmindent kellett megbeszélniük egymással. A szó egyszer ráterelődött a különös betegségre is, ami eddig csak az embereket támadta meg. 
Egyikük sem tudta sikeresen gyógyítani. Ráadásul gyanították, csak a szerencsének köszönhették, hogy társaik közül Agony még nem kapta el. Mindketten elkomorodtak az emberek sanyarú sorsán. Az emberi faj, úgy látszott, az örök eltűnés szélén állt. De ha a betegség és a betörő idegen fajok még nem lett volna elég, szinte mindenhol háborúk folytak a gonosz mágusokkal. Azokkal, akik a legerősebbek a fekete varázslók közül. 
Még az Elveszett Háborúk idejében alakult meg a magukat csak Feketéknek nevező mágusok csoportja. S úgy tűnik, ugyanúgy, ahogy akkor, most is a világuralom a céljuk. Akkor a háború a Végtelen Erdő felosztásáért folyt, ami a koboldok lakhelyéül szolgált. De természetesen nem elégedtek volna meg ennyivel. Ám a háború nem úgy alakult, ahogy eltervezték. A fekete sárkányokat legyőzték, csakúgy, mint a Feketéket. Akkor azt hitték, végleg eltűntek. Ám három évvel ezelőtt ismét felbukkant az a jelvény, melyet minden egyes sárkány ismer. 
Egy medál, ami a rend lényegét is magába foglalja. Egy fekete sárkányt ábrázol, ami lángokat okád. Ebből a tűzből születnek meg a mágusok, ebből nyerik az erejüket. Ez persze nem volt igaz, de a sárkányok ennek a hitnek a segítségével uralkodni tudtak csatlósaik fölött. Ezt a jelvényt hordja minden egyes varázsló, aki a Feketékhez tartozik. 
A legtöbb mágus ismeri ezt a történetet, tartozzon akár a jókhoz, akár a gonoszokhoz. Ezt elevenítette most fel a mágusnő is. Végül a fáradság, és az, hogy mindketten megéheztek, arra kényszerítette őket, hogy végre lepihenjenek. Már reggel volt, mikor a két mágus visszatért a házba. Nem sokkal később Cameron is megérkezett, majd a többiek is. Mindannyian komor hangulatban reggeliztek. 
– És most mihez kezdünk? Nem hiszem, hogy ilyen körülmények között akartunk találkozni egymással – sóhajtotta Agony. 
– Az emberek sorsa megpecsételődött. Már csak idő kérdése – szólalt meg váratlanul Carus. Csuklyáját ismét arcába húzta. “Úgy látszik, a többiek nem nyerték el a tetszését”– gondolta Neila. Végignézett barátain. Tekintete végül Cameronon állt meg. Nem tudta elképzelni, vajon a sárkány mit szólna a szellemhez. Ez a két faj ugyanis folyamatos harcban állt egymással, mióta csak találkoztak három évvel ezelőtt. 
– Én ezt nem jelenteném ki ennyire biztosan. Én mindent megtettem a népem érdekében – szólt közbe Agony. 
– Érdekes. Azt hittem, te egyedül kószáltál az erdőidben a Carakenen – jegyezte meg élesen Talek. A harcos szeme megvillant. 
– Hagyjátok abba! – szólt rájuk Cameron. 
– Ugyan! A tanítványnak igaza van. A koboldok is hadat üzentek az embereknek. A népem fegyverkezik ellenetek. A titokzatos járvány is megtizedel titeket. A Feketékről meg ne is beszéljünk. Kötve hiszem, hogy még sokáig itt lennétek – válaszolt hűvösen a kobold. 
– Igen. Akkor te miért vagy velünk? Ha ennyire utálod az embereket, akkor jobb lesz, ha távozol! – nézett mélyen társa szemébe Neila. Arany szemei szinte villámokat szórtak. Talek kényelmetlenül érezte magát a szempár kereszttüzében. Végül sértődötten elhallgatott.
– Talán fel kellene vennünk a harcot a járvánnyal – vetette fel Kira.
– És mit tudnál tenni? – kérdezte a szellem enyhén sziszegve. Az árnyék beharapta a szája szélét. 
– És a Feketék? – vetette fel Cameron. A sárkány már-már elaludt Neila vállán.
– Talán az arany sárkányok segítenének nekünk, hogy legyőzzük őket – vélte Elnor.
– Az aranyokat kis csoportokra szórták szét a gonosz varázslók. Alig tudják megvédeni magukat. Egyedül a fehérek élnek viszonylagos biztonságban, de ki tudja, ez meddig lesz így? – ellenkezett O’Brian.
Rövid hallgatás telepedett a házra, majd ismét folytatták a veszekedést. A Nap már magasan járt, mikor a szellem egyre nyugtalanabb kezdett lenni. Különösen éles érzékeivel észrevette, hogy a házat körülvevő erdő hirtelen elnémult. Úgy érezte, vitatkozó társai hangja még az erdő legtávolabbi csücskébe is elhatolt. Idegesen fészkelődött, mocorgott ültében. Minden egyes hangosabb szóra összerezzent, mintha ezzel elárulnák a jelenlétüket valaminek. Ezt persze csak mestere vette észre. Az ifjú feszülten nézett ki az ablakon. Szinte belefúrta tekintetét a tájba. 
A mágus már-már megkérdezte, mi baja, de erre más adta meg a választ. Hirtelen bevágódott a ház ajtaja, s négy farkasember rontott be. Mindegyikőjüknek széles pengéjű szabja a kezében. A társak azonnal talpra álltak, mire az idegenek rögtön támadtak.
A farkasok hihetetlen erővel rontottak a barátoknak. De a támadók lebecsülték ellenfeleik erejét. Kira felvette árnyalakját, s magába szívott egy farkast. Egy másikat Neila ölt meg mágikus pengéjével, mely mélyen ellensége szívébe mart. A harmadikkal Agony és Talek harcoltak. Ők végül Elnor segítségével ölték meg a támadót. Az utolsó farkasemberrel O’Brian végzett egy tűzgolyóval. 
A harc végeztével a társak eltüntették a hullákat.
– Tudják, hogy itt vagyunk. Nem maradhatunk itt tovább – mondta Neila.
– Nem biztos, hogy felbérelték őket. A Feketék ismerik mindannyiunk erejét. Azt tudniuk kell, hogy négy farkas nem tud elbánni velünk – ellenkezett Agony.
– És mi van, ha a Fekete Toronyból jöttek? Senki sem tud arról semmit, csak hogy ott maga a félelem és a sötétség kelt életre – szólt közbe Carus. Minden szem felé fordult. Neila idegesen feszengett a szellem mondatát meghallva. Azt is tudta, a tanítvány pont ezt akarta elérni, ami idegesítette. Szinte érezte az ifjú gúnyos mosolyát. “Lehet, hogy tud valamit?”– tette fel a kérdést magában a lány.
Már jócskán benne jártak a délutánba, mikor a csapat végül elhagyta a házat. Összecsomagoltak minden szükséges dolgot, amit aztán szétosztottak egymás között. Csakhogy maguk sem tudták, pontosan hova kellene menniük. Csupán annyi volt biztos, a városban semmiképpen sem maradhattak. Végül úgy döntöttek, egy ideig a tündék völgye felé mennek, majd egy biztonságos helyen átkelnek a Carakenre. Talán ott nem olyan rossz a helyzet, mint a Nimronon.
Óvatosan haladtak a Sötét Szív erdejében. Bár az erdő már korántsem volt kihalt, mégis nyugtalanul meneteltek. Eszükbe jutottak a szóbeszédek, melyek az erdőről szóltak. 
Az emberek csupán a Feketék hatalomátvétele után adták a Sötét Szív nevet szeretett erdejüknek. Ekkor épült fel a Fekete Torony is, ami igencsak nyugtalanította a lakókat. Ráadásul a gonosz varázslók sokszor jártak-keltek a fák között. Ilyenkor különös hangokat hallottak azok, akik esetleg az erdőben tartózkodtak. Sikolyokat, hörgéseket, illetve valamilyen különös, állatszerű lény hangját. Néha furcsa fények szűrődtek, vagy cikáztak a fák között. Csupán pár ember tért vissza, akik beszámolhattak minderről. S ők is örökre nyomorékok maradtak. Megőrültek, s úgy tűnt, újra és újra átélik ezeket az élményeket. Folyamatosan arról motyogtak, amit láttak. Soha nem tértek vissza a saját valóságukba. A Feketék ugyanis nem egyszer ebben az erdőben végeztek kihallgatásokat. 
Emellett még egy mester is élt valahol az erdőben. Bár őt mindenki segítőkésznek és tiszta lelkűnek tartotta, amióta ennyire megváltozott az erdő hangulata, már őt sem nézték jó szemmel. Senkit sem fogadtak szívélyesen, aki azt állította, hogy az erdőn kelt át, vagy ott lakott. És ez a félelem lassan beszivárgott a lakosok tudatába, tovább mérgezve a lelküket, növelve félelmüket. 
A csapat tagjai éppen ezért mind készenlétben tartották fegyvereiket. Érezték, hogy bár a madarak ugyanúgy dalolnak, a rovarok ugyanúgy zizegnek, valami mégsincs rendjén. Mintha kényszerből cselekednének mindent úgy, ahogy egyébként kellene. Azt egyikük sem sejtette, mennyire közel jutottak a Fekete Toronyhoz. Ugyanis a Torony is mágikus volt. Csupán annyit tudtak róla még a legbölcsebbek is, hogy az ura ügyesen el tudta rejteni a lakhelyét. Ha nem akarta, hogy megtalálják, egyszerűen lehetetlen volt rálelni az építményre. 
A városban lakókat mindig is idegesítette a Torony közelgése, mely alig volt egy mérföldnyire Nartól. Az uralkodó Feketéknek is meggyűlt vele a baja. Fogalmuk sem volt, ki építhette és milyen szándékkal. Többször is megpróbáltak behatolni, vagy megtámadni, de soha nem találták meg az épületet. Akárhogy keresték, képtelenek voltak a közelébe férkőzni. Csupán egy mágusnak sikerült, de az sem tért vissza többé. A gonosz mágusok ettől fogva mindent megtettek, hogy kiderítsenek valamit a Toronyról, bár sikertelen volt minden próbálkozásuk. 
“Varomor körül még az erdő is más” – mondogatták az emberek. Nem jártak messze az igazságtól, bár jócskán rájátszott a félelmük is. A Tornyot fekete köd vett körül, bár senki sem tudta, pontosan milyen célt is szolgált. Sokan nevezték a Rejtélyek Tornyának, mivel csak nagyon kevesen, és azok is csupán a ködöt tudták megközelíteni. De azok a szemtanúk is eltérő történeteket mondanak. Úszó szempárokról, melyek ha belenéztek az ember szemébe, azonnal megölték áldozatukat. Gomolygó feketeségről, különböző hangokról és még rengeteg más dolgot meséltek az emberek. Ennyi elég is volt a lakóknak, hogy messze elkerüljék Varomort. 
A csapat egyre növekvő félelmet érzett a szívükben, ahogy haladtak tovább. Ők is hallották a különböző történeteket. Bár tudták, a legtöbbjük csak a képzelet szüleménye, mégis nyugtalanok voltak. Egyedül Neila, Cameron és természetéből adódóan Silumar nem érezte ezt. A társak csak akkor lepődtek meg, mikor nem sokkal előttük sűrű, fekete ködöt vettek észre. Mindannyian megdöbbenve álltak. A látványtól szinte a földbe gyökerezett a lábuk. Ha akartak volna se tudtak volna megmozdulni. 
– Ennek nem lesz jó vége. Fogalmam sincs, mit akar Halgor – súgta a sárkány fülébe a mágusnő. Barátja egyet értett vele. 
– Megérkeztünk Varomor várához – mondta enyhe sziszegéssel Carus. Neila kihallotta az ifjú hangjából az ügyesen leplezett örömöt. Megint megborzongott. Ismét megtanult egy dolgot a szellemekről. 
– Jobb lenne indulnunk – jegyezte meg a mágusnő, majd egy kézmozdulatára mindenki felriadt. Mikor körülnéztek, már semmiféle ködöt, vagy tornyot nem láttak. Néhányan megrázták a fejüket. Hiába meresztették a szemüket, minden ugyanolyan volt. A fák még megmaradt levelei csitítóan zizegtek, ahogy a hűvös szél az ágak között cikázott. A csapat értetlenül nézett körbe a barátságos erdőben.
– Ideje indulnunk. Letelt a pihenési idő – ismételte meg Neila, mire mindenki ránézett.
– Azt hittem, a Fekete Toronynál vagyunk – dünnyögte értetlenül Agony. 
– Csak képzeltétek, mert nem vagyunk messze tőle. Az ilyen könnyen megesik ebben az esetben – vont vállat a mágusnő és előrement. Érezte, hogy a tanítvány szemei szinte hátba szúrják. 
A társak értetlenül mentek tovább. Egy idő után mindannyian el is felejtették a Tornyot, vagy a fekete ködöt. Ahogy haladtak előre, úgy támadtak fel ismét a régi viták. Talek és Cameron szinte folyton veszekedtek valamin. Legtöbbször valami apróságon, vagy jelentéktelen dolgon. Valószínűleg már nem is az volt a lényeg, min vitáznak. Csak piszkálhassák egymást valamiért. 
Sil Agonyt piszkálta állandó jelleggel. A harcost ettől az őrületbe tudta kergetni. Egyszer már azzal fenyegette meg a surranót, ha nem marad csöndben, kiköti egy fához. De természetesen semmilyen fenyegetés nem használt. A nagydarab férfi végül dühösen a fülére tapasztotta a kezét, úgy ment tovább. Ám a surranó addig csipkedte, piszkálta, szurkálta, míg Agony lila fejjel neki nem rontott. Addig kergette apró társát, amíg végül sikerült elfognia. Ezután egyik kezével befogta a száját, a másikkal pedig az övénél fogva cipelte. Ez persze Silumarnak egyáltalán nem tetszett. Össze-vissza rugdosódott, ám fogvatartója nem engedett. Végül a kimerültségtől elaludt, amitől úgy lógott a harcos kezében, mint egy krumpliszsák. 
Neila Elnorral beszélgetett, miközben jót nevettek a harcoson, mikor a vihogó surranót próbálta elkapni. O’Brian még most is oktatta Carust, távolabb társaiktól. Kira egyedül bandukolt. Néha társait próbálta csitítani, de nem sok sikerrel. Végül lemondóan felsóhajtott, majd gondolataiba merülve sétált tovább. A csapat szinte teljesen felbomlott. 
Ám Neila egyszer úgy érezte, nincs egyedül. Eleinte megpróbált nem tudomást venni az érzésről, de egy idő után már kénytelen volt utána járni a dolognak. Már jócskán benne jártak a délutánban, ezért felvetette az esti megállás kérdését. Ezzel újabb vitákat robbantott ki. Mivel már eléggé megtépázta az idegeit a különös érzése, dühösen rendet parancsolt, majd keresett egy alkalmas helyet. Mikor végre megálltak pihenni éjszakára, megvárta, míg barátai elaludnak. Egy kicsit távolabb terítette le a pokrócát társaitól, így könnyen elmehetett. 
Ám az erdő mintha megváltozott volna az éj leszálltával. Neila úgy érezte, a fák szándékosan rejtegetnek előle valamit. Nem tetszett neki ez az érzés. Tudta, hogy valaki követi őket. Pontosabban érezte, s nem is igazán tudta. Kivonta kardját, majd elindult a fák közé. 
Óvatosan haladt. Ahogy ment előre, a különös erőt egyre határozottabban érezte. Úgy gondolta, ismeri, de nem tudta biztosan. Egyszer csak valami mozgást vett észre a szeme sarkából. Odanézett, de nem látott semmit. Most máshol vette észre a mozgást. Úgy hangzott, mintha valaki suhanna a föld fölött. 
Neila megállt és lehunyta a szemeit. Koncentrált egy rövid ideig. Egyszer hirtelen megfordult, s kardját az idegennek szegezte. Meglepődve vette észre, hogy egy szellemmel áll szemben. A lény szinte lebegett a föld felett. Teste mintha fehér füstből állna, ami néhol sűrűbb, néhol vékonyabb, de ez folyton változott.
A mágusnő igen megdöbbent a lény láttán. Ritkán láthatott szellemet eredeti alakjában. A lény egyszínű fekete szemekkel nézett vissza rá. Mikor a varázsló belenézett az éjfekete szemekbe, észrevett valami ismerőst a szempárban. 
– Carus! – mondta, s eltette kardját.
– Igen, én – felelte az ifjú enyhén sziszegve. 
– Mit keresel itt? 
– Amit te. Egy különös érzés kerített hatalmába, aminek meg akartam keresni a forrást – vonta meg vállait a lény. Neila mérlegelte a helyzetet. Tudta, hogy a tanuló nem hazudik, de nem akarta magával vinni a kereséshez. 
– Tudni akarom, ki áll ennek a hátterében! – szögezte le a szellem, mintha olvasott volna társa gondolataiban. “Remélem erre nem képes”– gondolta a lány.
– Rendben. Gyere!
Ketten mentek tovább. Egyáltalán nem beszéltek, mégis tökéletesen megértették egymást. Neila a keresés közben rájött, a tanítvány nem képes a gondolatolvasásra, de rengeteget meg tud állapítani a viselkedésből. Bár egyikük sem tudta, pontosan mit is keresnek, a különös erő szinte vezette őket. 
Egyszer megálltak. Mindketten elbizonytalanodtak, sőt, mintha lassan a félelem lett volna úrrá rajtuk. Neila kivonta kardját, mert fogalma sem volt, mi vár rájuk a sötétben. A különös erő félelmet sugallt és azt, a gazdája igen erős. Ekkor valami miatt egyszerre fordult meg a két társ. Előttük egy fekete köpenyes alak állt. Csuklyája eltakarta arcát, Neila mégis azonnal felismerte, mikor meglátta.
– Halgor!
A fekete tünde enyhén fejet hajtott, miközben hátravetette kámzsáját. A sápadt holdfény megvilágította kortalan arcát, platinaszőke haját, mely a válláig ért. Két tincset befonva hordott, melyek közvetlenül hegyes fülei mögött kezdődtek. Kék szemei szinte világítottak a gyenge fényben. 
– Hiába, sikerült megtalálnotok. De azért tőled nem vártam volna, hogy félj a sötétben – mondta gúnyos félmosoly kíséretében a lánynak. Neila sértődötten nézett rá.
– Ezt az erőt még soha nem használtad, jó hogy nem ismertem fel. De mit keresel itt? – váltott témát mogorván a mágusnő. A gonosz mágus majdnem felkacagott a választ hallva, de megfékezte magát. Nem akarta megsérteni kedvesét. 
– Azt hitted, nem tudok arról, hogy elmentetek? A Valomort is “elkerültétek”. Hát, én is elindultam, persze egy kicsit gyorsabban. De látom, az apádnak egészen különös tanítványa van – intett a szellem felé a tünde.
– Szóval te vagy a Fekete Torony ura. Sejtettem, hogy egy önálló mágus áll a háttérben – gondolkodott hangosan a lény. Jól megnézte magának a varázslót. Érezte a hatalmát, mely majdnem elérte a mágusnő hatalmát. 
– O’Brian tud a dologról? – kérdezte mindent tudóan Carus. Neila nem örült, hogy nem képes követni a tanuló gondolatait. Csak annyiban volt biztos, a szellem már majdnem mindent tud.
– Nem és nem is akarom, hogy tudjon – felelte, jól kihangsúlyozva az akaratát. A lény elmosolyodott, majd bólintott.
– Szóval, ezek szerint Cameron sem tudja, kit takar a tanítvány csuklyája – szólt közbe Halgor. A két társ egyszerre adta meg a választ. 
– Micsoda játék kezdődik meg Neila! – kacagott fel a varázsló. Ám a lány már nem találta annyira viccesnek a “játékot”. Elgondolkodva indult vissza barátaihoz. Carus ismét alakot öltött, majd felvette csuklyáját. Halgor viszont nem vetette le fekete köpenyét. Teljesen biztos volt abban, hogy társai tudják, ki is ő valójában. De a híreit eddig csak a mágusnőnek mondta el. Mosolyogva képzelte maga elé barátai arcát, mikor meglátják őt, és meghallják híreit. 

4.
A fekete tündének igaza volt. Társai igen megdöbbentek, mikor meglátták. Nem gondolták volna, hogy még összefutnak barátjukkal. Vagy legalább is azzal, akit eddig annak tartottak. O’Briannek egyáltalán nem tetszett a dolog, amit nyíltan ki is fejezett. Halgor nem tudta elrejteni mosolyát.
– De említetted, hogy vannak híreid is – mondta Kira, aki azért örült a mágusnak.
– Igen. De nem lesznek kellemesek. 
– Mi mást várhatnánk egy fekete varázslótól? – morogta magának Agony. Halgor bosszúsan nézett rá, de folytatta mondandóját.
– Hogy rövid legyek, jobb, ha tudjátok, már a tündék között is egyre több a gonosz mágus, a koboldoknál pedig szinte csak az van – komolyodott el hirtelen a tünde. Csönd következett. Mindenki nehezen tudta elképzelni, hogy a tündék a sötétséggel szövetkeztek volna. 
– Biztosan te terjesztetted – támadta társát a harcos. Halgor felemelte kezét, hogy maradjon nyugton. 
– Nehogy azt hidd! Nekem más dolgom volt. Meg, kit érdekelt, hogy mit csinálnak a tündék, vagy a koboldok – vont vállat a kitaszított. A társaságot meglepte a válasz. 
– Akkor meg honnan tudod? – tette fel a kérdést gyanakvóan O’Brian.
– Megvannak a magam hírszerzési módszerei – felelte a kérdezett, miközben Neilara és Cameronra nézett. A barátok még jobban megdöbbentek.
– Nem… nem egészen mi szereztük be a híreket. De ezt nem részletezném. Nem lenne kellemes. A lényeg az, rengeteget utaztunk az elmúlt három évben – védekezett a lány. 
– És miért mondod ezt el nekünk? Elvégre is nem a “jó” oldalon állsz – kérdezte Elnor. A sötét mágus ránézett. 
– Megvan az okom rá – felelte a kérdezett egy rejtélyes félmosollyal. 
– Én még mindig nem értem. Tulajdon képpen a saját rended ellen fordulsz – csóválta meg enyhén a fejét Agony. 
– Ők egyáltalán nem az én rendem! Semmi közünk egymáshoz! – sziszegte ökölbe szorított kézzel Halgor. Oly gyűlölettel teli hangon beszélt, ami még Neilat is meglepte. Miután a tünde megnyugodott, ismét kisimultak arcán a ráncok.
Hallgatás következett. Mindenki kedvtelenül ette a reggelijét. Mikor szóba került az indulás, több vita is kirobbant. A csapat csaknem teljesen felbomlott. Mindenkinek más-más véleménye volt arról, hova is kellene menniük. 
– Ha esetleg megengednétek, hogy én is javasoljak valamit, talán eldönthetnénk a vita kérdését – szólt egyszer közbe Halgor. Kellemes hangjába valamiféle fenyegetés is vegyült, amitől társai elhallgattak. 
– Szóval. A titokzatos járványt, ahogy ti nevezitek, szintén a Feketék indították el. Csak úgy lehet megszüntetni, ha elmegyünk arra a helyre, ahol a Feketék főhadiszállása van – mondta a sötét tünde. 
– És azt tudod, hogy ez hol van? – kérdezte gyanakodva Agony.
– A Carakenen, valahol a tengeren – adta meg a választ Neila. Minden szem csodálkozva fordult felé. 
– A Carakenen hol van tenger? – tette fel a kérdést Kira.
– A kaber-gar – szólalt meg váratlanul Talek. A mágusnő bólintott.
– A Feketék természetesen megtalálták az átjárót, de hogy hogyan, azt nem tudjuk. Mindenesetre valahol a tengerben van a szállásuk, ahonnan például a járványt is irányítják.
– De miért csak az embereket támadják meg? – kérdezte Carus. 
– Egyelőre nem tudjuk. Gondolom, mert mi vagyunk a legtöbben – vont vállat a varázslónő.
– Meg a többi fajt könnyebben maguk mellé állíthatják – nézett Talekre Halgor. A kobold kényelmetlenül fészkelődött. 
– Szóval, akkor merre megyünk? – kérdezte félálomban Cameron. Most éppen a kitaszított vállán üldögélt, s eléggé untatta a beszélgetés. Ő már mindenről tudott, így nem igazán érdekelte a dolog. Azt is elmondta neki a két mágus mielőtt elindultak, mindent megtesznek annak érdekében, hogy a Feketék szigete felé vegyék az irányt. Ez persze nem volt egyszerű dolog, de a sárkány tudta, már régen eldöntötte mindenki, merre menjenek. 
Ismét hallgatás következett. Mindenki Neilara nézett válaszra várva. A lányt jóleső érzéssel töltötte el, hogy még ezek után is bíznak benne a barátai.
– Szerintem mindenképpen meg kellene fékezni a járványt. Így talán még van esély arra, hogy az emberi faj fennmaradjon – döntött végül a varázsló. Társai csak némán bólintottak beleegyezésük jeléül. 
Mire elindultak, már majdnem delelt a Nap. A levegő eléggé párás volt, s az ősz ellenére hidegebb, mint ami ilyenkor megszokott. A társak lélegzetét már látni lehetett a levegőben. Ez nem jelentett semmi jót. A Nimronon az ősz, illetve a tavasz volt a legrövidebb évszak, s gyakran egybeolvadtak a nyárral, vagy a téllel. Mindenki tudta, abban az évben kemény télre számíthatnak.
A csapat végül elindult az erdőben. Legtöbbjük gondolataiba merült. Mindannyiójuk ugyanazon gondolkozott. “Hogy juthattak idáig?” – kérdezték magukban. Miközben kedveszegetten meneteltek a tarka erdőben, visszagondoltak a három évvel ezelőtti fényes dicsőségre. 
A Sárkányháborúk után a legtöbb várost újraépítették, így Nart is. A mesterek elveszett társaik helyet kerestek tanítványokat. Neila gyanította, ekkor követték el azt a hibát, ami miatt végül idáig süllyedtek. “Rabszolgák vagyunk. A Feketék rabszolgái” – gondolta keserűen. A gonosz mágusokkal akkor senki sem törődött. A mágusnő eleinte sokat gondolkozott rajtuk, miután megtalálta a medáljukat. De aztán elfelejtette őket. S így volt ezzel mindenki. 
A Feketék kihasználták ezt a szünetet. Megtalálták az átjárót a Carakenen, majd létrehozták a központjukat. Ott aztán kidolgozták a világuralom megszerzésének tervét. És mindezt a Nagy Úr nevében, akiről mindenki azt hitte, sikerült elűzni. Tévedtek. 
A levegőbe ekkor éles visítás hasított, szinte lefagyasztva a csapatot. 
A társak földbegyökerezett lábakkal nézték az eget, de nem láttak semmit. A visítás ismét felhangzott. Még a vér is megfagyott az ereikben. Úgy hangzott, mintha egy kínlódó állat üvöltését hallanák. Bár abban sem voltak egészen biztosak, hogy egyáltalán evilági lényt hallanak. Az égen egyszer csak megjelent egy fekete árny. Magasan repült, majdnem látóhatáron kívül. 
– Mi lehet az? – kérdezte remegve Kira. Társai nem válaszoltak. Ledermedve nézték a lényt, ami fokozatosan lejjebb ereszkedett. Lassan láthatóvá váltak hártyás szárnyai, karmos lábai. A napfény meg-megcsillant egy-egy fekete pikkelyen.
– Egy fekete sárkány? – kérdezte Cameron. Neila már felnagyította, így felszállásra készen várta az ellenséget. 
– Nem közönséges sárkány. Egy halott sárkány – javította ki barátját Halgor. Mindenki megdöbbenve nézett rá. 
Eközben a lény egyre csak ereszkedett. Már a hátán ülő alakot is megpillanthatták. Az alak egyik kesztyűs kezében hosszúlándzsát tartott, a másikban hatalmas szablyát fogott. Sisakja rostélyain keresztül a földet pásztázta világító vörös szemeivel. Mikor megpillantotta a csapatot, azonnal támadásra ösztökélte hátasát. A sárkány zuhanni kezdett, s egy hihetetlenül fagyos valamit okádott a társakra, ami szétfoszlott egy pajzson. A támadás leginkább vízhez hasonlított, de azonnal elpárolgott, mikor a burához ért. A hátas felordított, majd ismét támadott. Hirtelen olyan hideg telepedett a barátokra, hogy majdnem megfagyott még a vérük is.
A csapat tagjai csak akkor tértek magukhoz a látványtól, mikor a fekete ismét rájuk fújt. Akinek volt íja, az mind célba vette a halott hüllőt. De a nyilak, két kivétellel átmentek a lényen. A társak hitetlenkedve néztek ellenfelükre. 
– Hogyan lehet ezeket megölni? – kérdezte remegő hangon Talek.
– Természetesen nem evilági fegyverrel – felelt Halgor. 
Neila és O’Brian mindig eltalálták a sárkányt, valahányszor az lejjebb ereszkedett. Ám a csontig hatoló hidegben lassan mozogtak. Társak csaknem megfagytak, bár ezt mintha belülről érezték volna. A lény egyszer megelégelte a támadásokat, s leszállt, nem messze a csapattól. A hátán ülő alak lecsúszott hátasáról, majd kivont szablyával indult el ellenfelei felé. Agony megvárta, míg elég közel nem ért, aztán nekitámadt.
– Ne! – kiáltotta Neila, de elkésett. Az ütközet nem tartott sokáig. A harcost oly könnyedén vágta egy fához az alak, mintha csak egy ágat dobott volna arrébb. Hallani lehetett a férfi tüdejéből kiáramló levegőt, csontjai reccsenését. Mindenki megdöbbenve nézett rá.
– Ez is egy zombi – jegyezte meg Silumar. Kivételesen most nyugton maradt. Hangtalanul elhátrált, majd megkerülve még mindig dermedt társait, odalopakodott az ájult harcoshoz. Úgy gondolta, most jobb, ha nem fékezi a társait a harcban. 
A lény egyre csak közeledett. Cameron ekkor megpróbálta lefagyasztani. A társak mind fellélegeztek, mikor látták, ez végzett az ellenséggel. De ott volt még a sárkány, aki ezt meglátva azonnal támadott. Nekirontott a fehérnek. Cameron alig tudott védekezni a támadóval szemben. A rátelepedő rettegéstől képtelen volt megmozdulni. A fekete feldöntötte ellenfelét, miközben halálos harapásra nyitotta száját. 
De torkából csak üvöltés hangzott fel. A lény hátán Neila állt és Halgorral az oldalán addig kaszabolták a sárkányt, amíg az váratlanul el nem tűnt alóluk. Mindketten szerencsétlen barátjukra estek, mikor ellenfelük eltűnt. 
Mikor elmúlt a csontjaikból áradó hideg, mindenki társaik segítségére sietett. Cameronnak szerencséjére nem volt nagyobb baja azon kívül, hogy még mindig vacogott. Neila észrevette, ahol a fekete sárkány hozzáért társához, azok a részek majdnem teljesen megfagytak. A fehér mellkasán több kék folt is éktelenkedett. 
De Agony már nem volt ilyen szerencsésnek mondható helyzetben. Ahol az élőholt megfogta, teljesen elkékült a karja. A ruháját is vékony jégréteg borította. Ha valaki hozzáért, a természetellenes fagy rá is átterjedt. O’Brian próbálta ápolni, amennyire tudta. Megpróbálta felmelegíteni, de azzal csak annyit sikerült elérnie, hogy a férfi magához tért. 
– Hogy van? – kérdezte Neila, mikor odament apjához.
– Magához tért, de az elfagyott területekkel nem tudok mit csinálni – csóválta meg a fejét a mester. A mágusnő letérdelt barátja mellé, s ő is megvizsgálta. 
– Nem tudom mozgatni a karjaimat – mondta Agony vacogva. Úgy érezte, mintha Cameron őt is jégtömbbe zárta volna. A varázslónő bólintott, majd megfogta a férfi karjait ott, ahol megfagytak. Erősen koncentrált, s előhívta tudatából a megfelelő szavakat. Lassan elmormolta őket, majd egy újabba kezdett. 
O’Brian nem ismerte fel az igét, ami igen nyugtalanította. Magához intette Halgort.
– Mit csinál? Nem ismerem ezt a varázslatot – mondta halkan a mester, nehogy megzavarja lányát. A fekete tünde egy ideig hallgatta a szavakat, majd elmosolyodott.
– Fekete mágiát használ – felelte gúnyosan vigyorogva. A mester arcát meglátva majdnem felkacagott. 
– Nem kell aggódnod. Csak az elhalt részt cseréli ki újra, ha lehet így fogalmazni.
A mágusnak egyáltalán nem volt ínyére, hogy lánya fekete mágiát használt. Kíváncsi volt, vajon a tünde is értett-e a jó varázslatokhoz. Megcsóválta a fejét. 
Neila lassan befejezte a varázslatot. Mikor végzett, fáradtan nyitotta ki szemeit. Elengedte Agony karjait, majd felállt. Erre erős szédülés fogta el, ezért Halgor támogatta oda egy fához. A harcos meglepődve vette észre, ismét tudta használni karjait. Megkereste kardját, de az szilánkokra tört, mikor hozzáért az élőholthoz. 
– Remek! Széttört a kardom – morogta, miközben azon gondolkozott, hol szerezhetne másikat.
Mindenki el volt foglalva valamivel, csak Silumar nem. A surranó ezért, otthagyva a harcost, közelebbről is szemügyre vette a jégtömbbe fagyasztott alakot. “Valaha ember lehetett”– vonta le a következtetést magában. Olyan páncélt viselt, amit számára ismeretlen jelvény díszített. Úgy tűnt, mintha a pajzs megkopott volna. Egy fekete sárkányt ábrázolt, ami éppen tüzet okádott. Sil elcsodálkozott, hogy az embert éppen lépés közben fagyasztották le. Kezében ott tartotta a hatalmas szablyát. A másik kéz nyitott volt, s az alak oldala mellett fagyott le. 
A surranó, aki egészen elmerült az élőholt tanulmányozásában, egyszer igen meglepődött. Úgy látta, mintha az alak megmozdította volna az ujjait. Megtörölte a szemét, s tovább figyelt. A fagyott ujjak ismét megmozdultak. Lassan ökölbe szorult az élőholt keze. Sil csodálkozva hátrált el a jégtömbtől. Ez már feltűnt társainak is.
– Mi van? – kérdezte Elnor. A surranó remegve mutatott a tömb felé. Barátai is megnézték az alakot.
– Mi van? – kérdezte ismét a kobold.
– A… az az izé megmozdult! – felelte az apró alak izgalmában szökdécselve. Hosszú, barna haja, melyet felkötve hordott, feje minden mozdulatát követte. Így nem egyszer orrba is vágta ugráló gazdáját. 
– Ugyan, csak képzelődtél! – legyintett Talek.
– Nem, tényleg! Ökölbe szorult a keze – mondta tovább Silumar. Senki nem hitt neki. Carus, mivel látta a surranó csalódott arcát, úgy döntött, jobban is megnézi az élőholtat. Az ember lassan elkezdte felemelni a karját.
– Igaza volt! – kiáltotta rémülten a tanuló, mire ismét mindenki a tömbre meredt. Megint rájuk tört a csontig hatoló hideg. Mindannyian hitetlenkedve nézték, ahogy az alak felemeli a kezét. Ezután egy hirtelen mozdulattal széttörte börtönét. 
A társak felemelt karjukkal védték magukat a jégszilánkoktól, de azok még így is megsebezték őket. A kiszabadult élőholt vörös szemei ismét világítottak. Azonnal nekirontott a hozzá legközelebb lévő ellenségének. Már majdnem elérte Kirat, mikor egy nyílvessző csapódott a hátába. Az alak megfordult, s a mágusnőt támadta meg. Talek még idejében szúrta ellenfele hátába kardját, mire az alak eltűnt. 
Mindenki kimerülten állt a tisztáson. Mivel már jócskán benne voltak a délutánba, úgy döntöttek, lepihennek valahol. De semmiképpen sem azon a helyen. Olyan gyorsan hagyták el a még mindig zord tisztást, amilyen gyorsan csak tudták. Egy viszonylag messze lévő kis réten álltak meg estére. Neila örült ennek a megoldásnak. Leterítette pokrócát egy kicsit távolabb a társaitól, majd lefeküdt. Pár pillanattal később már aludt is. Igaz, barátai már nem tudtak ilyen hamar elaludni. Kettesével őrködtek az éjszaka.

5.
Másnap tovább ment a csapat, bár még mindig nem tudták, hol tudnák megnyitni a Rést. Rövid vita után végül úgy döntöttek, megkeresik azt a helyet, ahol három évvel ezelőtt a mestereket tartották fogva a démonok. Ott ugyanis nem lehet megérezni semmilyen mágiát. Az ilyen semlegesítési helyek általában ott jönnek létre, ahol a természet, illetve a mágia ereje találkozik. Azon a ponton semmilyen varázslat sem működik és nem messze attól a helytől pedig nem lehet megérezni. Ezt keresték a csapat tagjai, bár elég komor hangulatban.
A társak kedvtelenül mentek. A szó csak a halott támadóikról esett.
– De egyáltalán hogy kerültek ide? – kérdezte Agony. 
– Úgy látszik, a Feketék feltámasztották az elesett gonosz sárkányokat. Ez nem meglepő – mondta Halgor, mire mindenki rá nézett. 
– Ezt hogy érted? – kérdezte gyanakodva O’Brian. Nem tetszettek neki a tünde válaszai.
– Nem vagyok köteles mindent elmondani nektek – morogta bosszúsan a varázsló, s innentől kezdve csak Neilahoz szólt, habár hozzá is csak ritkán. 
– Szerintem most ezek a katonáik a démonok helyett. Azokkal viszonylag könnyen elbánhat akár egy ember is. A halottakkal viszont csak egy mágus tudja felvenni a harcot. Ráadásul még hűségesek is, mert még az Elveszett Háborús jelvényt láttam a katona páncélján. Valószínűleg ezért támasztják fel elesett sárkányaikat és embereiket – gondolkozott hangosan Elnor. Barátai nem szóltak semmit. Tudták, ha ez az igazság, nehéz időszakok várnak rájuk.
Csend telepedett a csapatra. Lassan-lassan elérték azt a hegyet, melynek lábánál már biztonságosan át tudtak kelni a Carakenre. Ám a kis csapat egyre nyugtalanabb lett, ahogy haladtak előre. Bár maguk sem tudták miért, kivont kardokkal és felajzott íjakkal mentek a hely felé. Cameron is éberen figyelt a mester vállán. Mindannyian érezték, hogy követik őket. Ám ha körülnéztek, csak a kopár fákat látták, akik mintha őrt állnának a szűk ösvény mellett.
A tisztás már nem volt messze. Végül elérték a csupasz sziklafalat, mely a rét egyik falát adta. Mégsem akart egyikük sem kilépni. Neila észrevette, hogy valaki egészen közel húzódott hozzá. Ekkor lágy érintést érzett a karján. Meglepődve vette észre, hogy Carus áll mellette.
– Ezek szellemek. Had beszéljek velük – lehelte alig hallhatóan a mágusnő fülébe a tanuló. A lány enyhén meghökkent, bár igyekezett nem kimutatni. Bólintott.
– Vond el a társaid figyelmét valamivel! – suttogta még az ifjú, mielőtt eltűnt volna szem elől. 
Neilanak fogalma sem volt, mit kellene tennie. Észrevette, hogy Halgor kérdően néz rá. A lány csak az utasítást mondta el, amiben talán a tünde is segíthetett. A kitaszított bólintott, majd belekezdett egy igébe. 
A mágusnő rögtön felismerte. Csak abban reménykedett, hogy apja nem veszi észre. 
– Miért nem megyünk már ki? – kérdezte váratlanul Talek. Úgy érezték, mintha ordított volna.
– Ha akarsz, menj előre – morogta Agony. A kobold ránézett, majd kilépett a tisztásra. Semmi sem történt. Lassan társai is követték. Bár tisztán érezték, hogy nincsenek egyedül, úgy tűnt, az idegenek elmennek. Fokozatosan mindenki megnyugodott, csak Neila nem. A tanítvány még mindig tért vissza, ami aggasztotta egy kicsit. Tudta, hogy O’Brian nem fogja észrevenni. Erről gondoskodott. Nem is ettől tartott. 
A mester éppen hozzákezdett volna a Rés megnyitásához, mikor a mágusnő karjára tette a kezét.
– Mindenki fáradt. Várjunk egy kicsit, mert nem tudhatjuk, mi vár a túloldalon – javasolta a lány. Apja meglepődött ugyan, de beleegyezett. A varázslónő ezután a bozótot kutatta szemeivel a szellem után. Egyszer meg is látta, amint intett neki. A harcosnő előbb körülnézett, s csak utána indult el. 
– Mi a gond? – kérdezte, mikor odaért barátjához. 
– A társaim Varomort keresik. Úgy hallották, ott tanítanak szellemeket. 
Neila igen meglepődött. Érezte, már a többi lény is ott van körülötte. Nemsokkal később meg is látta a fehér alakokat. Megborzongott.
– Most nem fogjátok megtalálni, mert a Torony Ura nincs ott. Várnotok kell.
– Miért? Hol van? – kérdezte alig érthetően az egyik lény.
– Nem áll módomban elmondani. 
– Honnan tudod? – tette fel a kérdést egy másik. 
– Megvannak a magam hírforrásai. Most pedig menjetek! Nincs itt keresni valótok – mondta a mágusnő, s indulni készült. De egy érintés visszatartotta. Bosszúsan nézett a szellemre.
– Menni akarunk! – sziszegte az alak. Alig látható arcát düh torzította el. Neilanak már elege volt a kísérteties alakokból, ezért megmutatta valódi erejét, amit eddig gondosan visszafogott társai miatt. A szellemek azonnal elhúzódtak, sőt, szinte meghajoltak. 
– Sajnáljuk Úrnőnk! – mondta egyikük, majd eltűntek. Ezek a lények sokkal érzékenyebbek voltak az energiákra, így tudták, mennyire veszélyes, ha esetleg tovább maradnak. A mágusnő ezután visszatért társaihoz. 
Carus remegve ment mellette, bár ezt senki sem vette észre. 
Miután ettek egy keveset, O’Brian megnyitotta a Rést. A csapat átment az átjárón. A túloldalon mocsaras táj fogadta őket. A társak azonnal megérezték a bűzt, amint átértek. Fintorogva és morogva néztek körbe. Ám Agonynak és Neilanak ismerősnek tűnt a terep. O’Brian is kényelmetlenül érezte magát. A táj teljesen kihalt volt. Egy hegylánc völgyében álltak, ahol alig akadt valamilyen élet. Ami fa, vagy bokor volt, mind kifacsarva feküdt. A megszokott zöld helyett szürke leveleket hoztak. Úgy tűnt, mintha egy hatalmas vihar söpört volna végig a tájon. 
– Nem valami barátságos terep – jegyezte meg Silumar, aki már indult is a hely felfedezésére. Néhány különös dolog rögtön eltűnt számtalan erszényeinek egyikében. Talált egy furcsa alakú követ. Eleinte csak nézegette, majd azzal a szándékkal, hogy visszarakja a helyére, barna prémmellényének egyik zsebében kötött ki. Néhány faág kék nadrágjának zsebébe “ugrottak”, természetesen a surranó tudta nélkül. Végül az apró alak dagadó zsebekkel tért vissza barátaihoz. 
– Ne érjetek semmihez és inkább maradjatok csöndben! – utasította barátait a mester. Halkan beszélt, mégis mindenki azonnal elhallgatott. 
– Miért, mi van itt? – kérdezte a surranó. Éles hangja ide-oda cikázott a hegyfalon. Agony odament, s szó nélkül befogta a száját. Már beigazolódtak sejtései a helyet illetően. Sil élénken tiltakozott a méltatlan bánásmód ellen, de semmit sem tudott tenni a harcos lapátkezei ellen. 
– Azonnal menjünk innen! Neila, tudod, merre kell mennünk? – kérdezte suttogva a harcos. A lány tagadóan megrázta a fejét. A férfi bekötötte az apró alak száját, s hátrakötötte kezeit. Ezután elindult, hogy megkeresse a kivezető ösvényt. Társait addig hátra hagyta. 
A terep teljesen néma volt, leszámítva Sil nyöszörgését, de az is hamar elhallgatott. A társak lélegzetvisszafojtva várták barátjukat. Alig tudtak lélegezni a súlyos levegőben. Úgy érezték, mintha maga a levegő akarná összenyomni őket. Félve nézelődtek. Talek is végignézte a helyet. Tekintete egyszer megakadt valahol. Már-már megfájdultak szemei, miközben a közeli tavat bámulta. 
– Mit látsz? – kérdezte tőle Elnor suttogva.
Talek csak a fekete vízre mutatott kesztyűs kezével. Az ifjú is megvizsgálta a látszólag teljesen sima vízfelületet. A simaságot ekkor egy enyhe hullám törte meg. Lassan úszott a part felé. A vízgyűrűt nem sokkal később több is követte. 
– Ennek nem lesz jó vége – mondta Talek, s szólt Neilanak. A mágusnő nem tétovázott. 
– Azonnal gyertek! Nem maradunk itt tovább! – döntött a lány, majd találomra elindult az egyik irányba.
– De mi lesz Agonyval? – kérdezte Elnor.
– Nem kell aggódnod érte. Küldök egy üzenetet, ami egyben el is vezeti majd hozzánk. De innen mindenképpen el kell mennünk!
A csapat tagjai feszülten követték vezetőjüket. A hegyoldalba viszont több ösvény is vezetett. O’Brian és Neila nem ért rá azon vitázni, melyiken menjenek tovább. Kiválasztottak egyet, amin elindultak fölfelé. 
Az kavicsos ösvény eleinte meredeken vágott a sziklafalba, de később már csak enyhén emelkedett felfelé. Miközben meneteltek, a mágusnő eltűnődött, vajon Agony tényleg megtalálja-e őket. A választ nem sokkal később meg is kapta, ugyanis a harcos várt rájuk egy kidőlt fatörzsön ülve.
– Mi történt? – kérdezte, mikor odaértek a barátai.
– A vízben különös dolgokat láttunk és nem volt kedvem megvárni a végét – adta meg a választ a varázsló. A férfi bólintott. 
– Most már elmondaná valaki, hogy mi folyik itt? – csattant fel Talek. 
– Majd egy biztonságos helyen. Menjünk tovább – mondta vonakodva O’Brian, mire folytatták útjukat.
– Már csak egy probléma van – szólalt meg halkan Agony. Csupán Neila hallotta, aki erre ijedten nézett rá. 
– Nem tudom, hova vezet az ösvény – válaszolt a férfi a ki nem mondott kérdésre. 
A mágusnő eltűnődött a helyzeten. Végiggondolt minden lehetőséget. Vissza is mehetnek, de akkor a mocsári szörny megérezheti őket. A lány megborzongott. “Inkább, menjünk az ismeretlenbe” – zárta le magában a vitát. 
Az ösvény lassan lejteni kezdett. A táj eleinte sziklás volt, de most már dús fű nőtt a hegyoldalon. A réten csak néhol nőttek bokrok, vagy kisebb cserjék. A Nap magasan járt már, bár meleget nem hozott. Éppen az ősz uralkodott a Carakenen, ami elég hűs volt a Nimronhoz képest. Bár a két bolygón szinte ugyanakkor volt nyár, vagy tél, hőmérsékletükben eléggé eltértek egymástól. A Carakent hosszú, forró nyár jellemezte, és rövid, de kemény tél. A Nimronon fordítva volt minden. 
A társak el-elnézegették a tájat. A távolban egy hegyláncot is ki lehetett venni, mely csupán pár mérfölddel előttük kezdődött. A hegyek tetejét hó fedte, amin megcsillant a sárga napfény. A hegylánc nem sokkal később ahhoz a gyűrűhöz kapcsolódott, ami a fekete vizű tavat rejti magában, ahol átkeltek a társak. Bár a barátok nem tudták, a lakosok ezt hegyláncot hívták a Gyűrűs hegyláncnak. Ugyanis rengeteg hegygyűrű található a vonulatban. Az egyik ilyen gyűrű rejti magában a sárkánygyíkok hazáját is. Emellett még számtalan kisebb-nagyobb falut és települést építette a hegylánc lábaihoz, völgyeibe. 
A táj maga lenyűgöző volt. A fű és a cserjék zöldelltek, jelezve a bőséges esőket. Az ég tiszta volt, s a Nap, mintha csak szemmel akarná tartani a földön történteket, tüzes sugarait egyenesen a zöld mezőkre irányította. Ám meleget mégsem adott. A levegő ezért eléggé hűvös volt, ami arra kényszerítette a menetelő társakat, hogy szorosan maguk köré tekerjék köpenyeiket, miközben a terepet fürkészték.
Egyszer Kira meglátott valamit.
– Füst! – mutatott az egyik irányba. A távolban lévő dombokból vékony füstcsík szállt a kék ég felé. 
– Mi lehet az? – kérdezte Elnor. 
– Nézzük meg – vidult fel Silumar. Társai (nagy bánatukra) már megszabadították az apró alakot köteleitől. A surranó eleinte sértődött hallgatásba burkolódzott, de ez úgy látszott, most megtört. 
A csapat óvatosan indult tovább az ösvényen, mely úgy tűnt, egyenesen a füst irányába vezet. Nem sokkal azután már meg is láthatták a falut, melyből a füstcsík felszállt. A település két domb között épült egy védett völgyben. A füves réten birkák legeltek. Az viszont nem tűnt fel senkinek, hogy senki sem őrizte őket. Mikor elérték a falu szélét, egy pillanatra megtorpantak. 
– Hol vagyunk? – kérdezte Kira. Barátai hallgattak. Egy táblát találtak a falu elején. Valószínűleg azt, ami a helység nevét hivatott hirdetni. De a ráfestett szöveget nem lehetett elolvasni, mivel úgy tűnt, valami, vagy valaki lekaparta. 
A barátok gyanakodva mentek be a házak közé. Az utcán gyerekek játszottak, de mikor meglátták őket, sikoltva futottak anyjukhoz. Mikor ez már harmadszor történt meg, a társak elgondolkodtak az okán. 
– Azt hiszem, jobb lenne, ha levetnéd a fekete köpenyt – szólt végül Neila a kitaszítottnak. A tünde egy szavával eltűntette kilétéről árulkodó köpenyét. Tovább mentek a csendes faluban, ami nem is volt annyira kicsi. Elég idegesek voltak, bár ennek az okát nem tudták volna megmondani. Volt valami nyugtalanító a környező házakban. Túl kevés ember járta az utcákat, bár ez a csapatnak nem tűnt fel elsőre. A legtöbb ház is üresen állt, mintha már régen nem laknának benne. Csupán néhány lakóházban, egy boltban, illetve a kovácsműhelyben pislákolt némi gyertyafény. 
Mikor a barátok elértek egy lerobbant fogadóhoz, bementek. 
Az épület belül sem nézett ki jobban, mint a kívül. A helység kicsi volt. Nem volt benne sok vendég. Az emberek ügyet sem vetettek rájuk, még csak feléjük sem néztek. A társak leültek egy piszkos asztalhoz. Mikor a fogadós odament, Neila meglepődve vette észre, milyen karikásak a férfi szemei. Még soha nem látott ennyire kimerült embert. Miközben apja leadta a rendelést, elgondolkodva nézte a testes embert. 
Nem sokkal később ismét visszatért a fogadós a poharakkal és a kancsóval megrakott tálcával. Fáradtan letette, majd mintha észre sem vette volna őket, elindult a pult mögé. De elérni már nem érte el. Nem sokkal a pult előtt összeesett. A barátok meglepődve mentek oda hozzá. A többi vendég csupán egy sajnálkozó pillantást vetett rá, majd komoran ismét az italuknak szentelték a figyelmüket.
A férfi ájult volt. Neila megvizsgálta, de nem tudta, mi baja. Nem tehettek mást, Agony és Talek bevitték a konyhába, ahol felfektették az asztalra. Az ember nem sokkal később kinyitotta a szemét. Mikor meglátta vendégeit, elkerekedett szemekkel nézte őket. Arcán kövér izzadságcseppek jelentek meg. Tekintetében őrület csillogott.
– Távozzatok tőlem démonok! – sikoltotta, miközben megpróbált felkelni. A csapat nem értette, mit akart. A fogadós úgy tűnt, teljesen eszét vesztette.
– Tűnjetek el démonok! – kiáltozta a férfi és megfogott egy kést. A barátok inkább nem várták meg, mit akar vele, kihátráltak a fogadóból. 
Ekkor tűnt fel nekik, váratlanul mennyire kihaltak lettek az utak. 
– Mi történik itt? – kérdezte O’Brian. 
– A járvány betört a faluba. Jobb lesz, ha mi is megyünk – jegyezte meg Halgor. Társai döbbenten néztek körbe. 
– Előbb jobb lenne kitalálni, merre. Egyáltalán nem ismerjük ezt a terepet – jegyezte meg borúsan Cameron.
– Kéne találni valaki, hm… normális embert – értett egyet Elnor. Végül úgy döntöttek, feloszlanak. O’Brian Carussal igyekezett valamit megtudni, Talek Elnorral ment. Agony a megszeppent Silumarral indult el, míg Cameron és Halgor Neilaval tartott. 
A két mágus végigjárták a falut, de nem találtak még egy fogadót. 
– Talán be kellene kopogtatni egy házba – vetette fel a sárkány. 
– Nem hiszem, hogy örülnének neked. De van egy másik ötletem – mondta a kitaszított. – A Toronyban tanulmányoztam a betegséget, sőt még a tanítványok is segítettek. Ha megtalálnánk a kaber-gart, csak a megfertőzött falukat kell megtalálnunk. Elméletileg el kell vezetniük a Feketékhez. Ugyanis szerintem a falvakat egymás után támadta meg a vírus, mintegy láncszerűen. Valószínű hát, ha ha sorban követjük ezeket a településeket, el fognak vezetni oda, ahol a főhadiszállást felállították. Vagy legalább is ahhoz a tengerparthoz, ahonnan már könnyedén megérezehetők.
Neila elgondolkodott. Elég morbid volt a megoldás, de megért egy próbát. Fáradtan visszaindultak, hogy megtalálják társaikat. Mikor ismét együtt volt a csapat, a mágusnő felvetette az ötletet. Senki sem örült a megoldásnak, de nem volt más választásuk. 
A társak közül senki sem járt szerencsével. Csupán néhány örülten rohangáló emberrel találkoztak, vagy olyanokkal, akiken már a kiütések is megjelentek. Mindenesetre elhagyták a falut.
– Remélem, én nem fogom elkapni – motyogta Agony. Barátai közül csak neki kellett ugyanis tartani a borzalmas betegségtől. 
– Nem kell aggódnod. Elintéztem, hogy te ne kapd meg – mosolygott mellette Neila. A harcost ez nem igazán nyugtatta meg, de bízott barátjában. Csendben ballagott tovább.

6.
Már este volt, mikor a társak ismét megálltak pihenni. Fáradtan terítették le takaróikat. A tábortűznél megint szóba került a mocsár. O’Brian, Neila és Agony kedvtelenül mesélték el a történetet. Mikor befejezték, ismét hallgatás következett.
– És végül hogyan menekültél meg? – érdeklődött Agony. Tett néhány faágat a tűzre, miközben érdeklődve várta társa válaszát. A mester egy ideig hallgatott. Úgy tűnt, magában mérlegelte, érdemes-e elmondania a történetet.
– A szörny szerencsére a robbanáskor elpusztult. Nekem sikerült még idejében egy védőpajzsot létrehoznom. Mikor a lény elmerült, megpróbáltam felúszni a felszínre, de a hüllő keze nem engedett. Vele együtt süllyedtem le a tó fenekére. A pajzsom nem tartott volna ki sokáig, így valamit tennem kellett. Az erőm is fogytán volt, de még ki bírtam szabadítani magam. Ám a lény egy barlangrendszerbe merült le. Valószínűleg, ahol lakhatott. 
Elkezdtem felfelé úszni, de eltévedtem. Ismeretlen területekre jutottam. Mivel nem találkoztam ellenséggel, pihentem egy ideig. Utána átmentem a Trianra. Megkerestem a Sárkányok Völgyét, amit csaknem teljesen üresen találtam. Az ott maradtak azt mondták, már elindultatok, de a fehérek nélkül. Mivel én ismertem Hurrikánt, elmentem hozzá. 
A mester itt elhallgatott. Társai elgondolkodtak a történeten. Neila még kérdezett volna valamit, de végül inkább megtartotta magának. 
Reggel mindenki kimerülten ébredt. Előző este senki nem aludt sokat, kivéve Silumart. Az apró alak csak összegömbölydött a hideg földön, s már aludt is. Társai elgondolkoztak, hogyan képes erre. Elkezdtek találgatni, vajon mi tudná felébreszteni. Végül arra jutottak, hogy nem sok minden, ha van egyáltalán valami. A surranó másnap lelkesen szökdécselt mindenfelé, s éneklésével halálra idegesítette barátait. Mikor már majdnem pörköltként végezte, Neila elküldte, fogjon valamit reggelire. 
A társaságot eléggé megdöbbentette a betegség által megfertőzött falu. Senkit sem hagyott érintetlenül a látvány, kivétel talán Halgort és Neilat. Ők már hozzászoktak, hogy érzelemmentesen végignézzék, ahogy valaki szenved. Természetesen erről a csapat többi tagja nem tudott. Számukra ez egész hátralévő életükre egy sötét emlék marad. Még pár évvel később is kísértették őket a látottak, habár ezt akkor még nem is gondolták volna. Csupán komoran tették a reggeli teendőiket. Csupán annyit szóltak, amennyit feltétlenül szükséges. 
Mikor megették a Sil által hozott nyulakat, elindultak. Az volt az egyetlen problémájuk, hogy egyáltalán nem tudták, merre kellene menniük. Egy ideig követték az ösvényt, ami egy erdőbe vezette őket. A fák közt akadtak még olyanok, melyek zöldelltek, bár többségük már pirosba, sárgába, vagy barnába öltözött. A csapat tagjai szinte csak az erdőt tudták csodálni. Szerencsére a csodálatos táj feledtette velük egy időre a megrázó emlékeket. Elkezdtek beszélgetni. Eleinte lassan, döcögősen, de aztán már gondtalanul. 
Nem egyszer akadtak össze szarvasokkal, vagy őzekkel. Néha egy-egy madárdal is felcsendült a fák között. A társak teljes biztonságban érezték magukat, pedig idegen földön jártak. Habár fegyvereiket készenlétben tartották, szabadon beszélgettek. Kivételesen egyetlen rossz szó nem hangzott el közöttük. Még Talek és Cameron is békésen cseverésztek. Ismét egy csapatot alkottak.
– És hogyan találjuk meg azt a gabir-micsodát? – kérdezte Agony, mikor megálltak egy rövid pihenőre. A levegő már eléggé hűvös volt és a föld is áthűlt, ezért nem maradtak sokáig egy helyben.
– Kaber-gar. Én nem tudom. Ezeket az erdőket nem ismerem, bár van valami sejtésem, hol lehetünk – felelte Talek elgondolkozva. De azt nem mondta, pontosan tudta, kik lakják az erdőt.
– Nekem vannak térképeim. Talán találunk olyat, ami megfelelő lenne – kottyantotta közbe Sil. Mindenki rá nézett.
– Miért nem említetted ezt eddig? – kérdezte idegesen Kira. Köpenyét szorosan magára tekerte, mégis kirázta a hideg. Még a türelmes árnyék is kezdte elveszteni önuralmát a surranó nyughatatlansága miatt. 
– Mert senki sem kérdezte – válaszolta ártatlan képpel az apró alak. O’Brian ezután szó nélkül kiborította a surranó táskáinak a tartalmát a földre. Természetesen a legutolsóban voltak a térképek. Miközben Sil sértődötten visszapakolta dolgait az erszényeibe, társai szemügyre vették a térképeket. 
– Ez talán jó lesz. Igaz, pár száz évvel ezelőtt készült, de azért a célnak megfelel – jegyezte meg Halgor az egyik szakadt lapot tanulmányozva. 
– Honnan tudod, hogy olyan régi? – kérdezte a mester. A kitaszított csak bosszúsan nézett rá felelet helyett. A varázslónak egyáltalán nem tetszett a tünde viselkedése. Mindig kirázta a hideg, ha a mágus megszólalt, vagy ránézett. Nem is rejtette el, hogy nem szívleli túlzottan.
Végül ismét elindult a csapat. A fekete tünde vezette őket a térkép alapján. Bár sok minden hiányzott róla (amit Sil most berajzolt, nem egy kalamajkát okozva), el tudtak igazodni rajta. De amikor már másodszor tévedtek el, egyre több vita robbant ki.
– Nem igaz, hogy nem tudsz térképet olvasni! – zúgolódott Talek. Ezzel ismét megtört az az összetartó erő, amely eddig egy csapattá formálta őket.
– Tudod te, milyen régi ez a térkép? Nem csak leolvasni kell tudni, hanem valamennyire gondolkodni is, azóta mely ösvények szűntek meg. Mert akár hiszed, akár nem, olyan több is van. Inkább örülj, hogy eddig nem egy szakadékban kötöttünk ki – válaszolt élesen a tündemágus.
– Honnan tudod, melyik ösvény nem létezik? – szólt közbe váratlanul Carus. A kitaszított ránézett. Szemeiben felcsillant valami, amit csupán Neila vett észre. Csakhogy számára egyértelmű volt, mit jelentettek. 
– Egyszerű tanulmányok. Rengeteg könyvem van, amik ezekről az átmeneti időszakokról szólnak – felelte a kérdezett lassan. Úgy beszélt, mintha az ő egyik tanítványával állna szemben. A szellem elgondolkozott. 
– Milyen átmeneti időszakok? – érdeklődött kíváncsian Kira. A fiatal, szinte még gyermek árnyék szívesen tanult. Bár nem sok lehetősége volt erre, mégis mindent megkérdezett.
– Ezt majd később. Egyelőre találjuk meg a helyes irányt – szólt közbe Neila, majd ő is a térképet kezdte el tanulmányozni.
– Nem lesz rá szükségetek – szólalt meg egyszer egy ismeretlen hang. A társak azonnal fegyvert fogtak, majd kör alakba rendeződtek. A kör közepén állt a kíváncsian nézelődő surranó és a még tapasztalatlan árnyék. A fák közül hirtelen számtalan nyílhegy irányult feléjük, bár gazdáikat nem lehetett kivenni.
– Tegyétek el a fegyvereket! – keményedett meg a hang. Neilanak ismerős volt az akcentus. Eszébe jutott, mikor Talekkel először találkozott. Ugyanez a helyzet állt fenn. A mágusnő eltette a fegyvert, majd intett társainak is. Barátai vonakodva engedelmeskedtek. 
– Nem akartunk rosszat. Kérlek, engedjetek utunkra – mondta hangosan a varázslónő. A láthatatlan alak felkacagott. Hangját minden oldalról hallani lehetett. Ekkor egy kobold ereszkedett le a földre. Még mindig mosolygott. Bár nagyon hasonlított Talekre és Elnorra, mégis mindenkinek azonnal feltűnt a különbség. 
A katona egészen világos tunikát viselt, ugyanolyan nadrággal. A színét mégsem lehetett pontosan megmondani. Mintha változtatta volna azt. Mindig a környezetéhez sötétült, vagy világosodott. Rövid, majdnem fehér haja volt, amit ezüst fejpánt fogott le. Szürke övén tőrök lógtak. Hosszú íját vállára akasztotta. A kobold végigmérte a társaságot szürke szemeivel, majd ismét felkacagott. 
– Két cifra kobold egy ilyen vegyes társaságban. Ez igazán meglepő és egyben mulatságos is – jegyezte meg mosolyogva a lény. 
– Inkább fogd be és engedj utunkra! – morogta Talek idegesen. 
– Nocsak-nocsak! Kit látnak szemeim! Ha ezt a királynő megtudja! – nevetett fel a lény. 
– Mi a fenéről beszél ez itt, és egyáltalán honnan ismer téged? – kérdezte Neila társát. A kobold csak idegesen fészkelődött, s vagy az eget fürkészte, vagy a fák között meghúzódó katonákat.
– Válaszolj csak bátran Talek! Szerintem még Elnort is meg tudod lepni – mondta az idegen lény, s még szélesebb lett a mosolya. 
– Valaha velük együtt éltem – motyogta a kérdezett alig érthetően. Mindenkit meglepett a válasz. Az idegen felkacagott. Hangja visszhangot vert a fák között.
– Szerintem többet is mondhatnál.
– Fogd be a szád! – dörrent a lényre Talek. Az alak erre elkomorodott.
– Ezt igazán nem kellett volna. Hát így kell köszönteni a testvéredet? – vigyorodott el gonoszul az idegen. A csapat tagjai meglepődve néztek társukra. A kobold szinte remegett dühében. Neila meg mert volna esküdni, hogy társa elpirult szégyenében. 
Az idegen kobold ekkor intett, mire legalább harminc lény ereszkedett a földre visszahúzható, majdnem átlátszó szárnyaikkal. Mikor leértek, páran eltették fegyverüket. Mindannyian ugyanolyan ruhát viseltek, mint vezetőjük, de mégis más volt. Az egyiknek mintha fehéresebb, egy másiknak mintha zöldesebb árnyalata lett volna. Legtöbbjüknek fehér haja volt, de lehetett látni olyanokat is, kik szőkék voltak. Általában rövidre vágva hordták a hajukat, bár akadtak kivételek is. Áttetsző szárnyaik is különböző színűek voltak, mégis egyformának tetszettek. 
– Nos, ha végre befejeztétek a családfa elemzését, megmondanátok, mit akartok tenni velünk? – kérdezte Carus türelmetlenül. A lény ránézett. Egy ideig csak bámulta az ifjút. Fogva tartották egymás tekintetét, míg végül az ifjú fordította el csuklyás fejét. 
– Elviszünk benneteket a városba. A királynőnknek beszéde van veletek – felelte a kobold. Hangjában már nyoma sem volt a vidámságnak. Komolyan beszélt, mintha valami kellemetlent tudott volna meg. 
Már délután volt, mikor a csapat elindult a koboldok társaságában. A barátok gyanakodva nézték a katonákat. Azok mintha észre se vették volna őket. Beszélgettek, viccelődtek, mintha csak egy kiránduláson lennének. 
Pár fogolynak feltűnt, mennyire mások, mint akiket eddig ismertek. Sokkal vidámabbak, jobban élvezik az éltetet. Úgy tűnt, nem kényszerítik magukat olyan etikett szabályok közé, melyek a tündéknél, vagy az Elnorhoz hasonló koboldoknál megfigyelhető. Sokkal természetesebben viselkedtek. 
A csapat talán éppen ettől érezte magát kényelmetlenül a katonák gyűrűjében. A koboldok ugyanis nem egyszer engedtek meg maguknak esetleg olyan vicceket, melyek hallatán még Cameron is elpirult volna, ha tudna. Bár saját nyelvükön beszéltek, a hangsúly nagyon hasonlított a közös nyelvéhez. Ebből viszonylag könnyen ki lehetett következtetni, miről beszélnek. Néhány mozdulat pedig egyértelmű volt. De akadtak olyanok is a csapatban, akik értették a koboldok nyelvét.
A barátok közül különösen Talek érezte egyre kényelmetlenebbül magát. Sokat tekintgetett a sűrűbe. Neila közvetlenül mellette lépdelt, így jól megfigyelhette. A kobold szinte egyáltalán nem beszélt senkivel. Amit esetleg mondott, azt a vezetőnek szánta, s egyáltalán nem a szeretetét fejezte ki. A mágusnő meg tudta érteni társát. 
A varázslónő egy idő után felhagyott barátja fürkészésével, s inkább a környezetét vette szemügyre. A katonák továbbra is egymással beszélgettek. Neila belehallgatott az egyikbe. A két kobold éppen Talekről beszélt. Úgy cseverésztek, hogy a szóban forgó személy is meghallhassa még az esetleges trágár vicceiket is. A varázsló egy újabb tréfa után azt is megfigyelte, barátja fülig pirult. Igaz, azt már nem tudta eldönteni, vajon szégyenében-e, vagy zavarában, vagy esetleg mindkettő miatt. 
A csapat csak akkor állt meg, mikor már majdnem besötétedett. A társak kimerülten rogytak le egy hatalmas fenyő tövébe. Egyedül Talek nem tartott velük. Vele a testvére beszélt, vagy legalább is próbált. Az egész abból állt, hogy a vezér szándékosan ingerelte áldozatát, míg az már szinte kiabált vele.
– Na, mit tudtál meg? – kérdezte váratlanul Halgor a mágusnőt.
– Csak annyit, hogy Taleket szándékosan heccelik. De látom, te jól megbarátkoztál Carussal – váltott témát Neila. Természetesen nem kerülte el a figyelmét az, hogy a kitaszított a szellemmel beszélt egész úton. Az ifjú már aludt. Még ilyenkor sem vette le csuklyáját. A fekete tünde elmosolyodott.
– Ugyan! Te is tudod, milyen értékesek a szellem mágusok – vont vállat a tünde.
– Tanítasz eleget a Toronyban. Minek még egy? Főleg, ha az az apám tanítványa? Mit akarsz tenni? – kérdezte különös hangsúllyal a lány. 
– Semmit. Egyelőre… – vágta rá a kérdezett. A mágusnőnek nem tetszett a válasz. De most nem is törődött vele. Cameron már aludt a vállán és ő is fáradt volt. Még körülnézett. Elnor egy katonával beszélgetett. Carus is aludt Agony és O’Brian mellett. Sil egy kobold csoporthoz akart közelebb ólálkodni, de mindig fülön csípték. Talek még mindig a testvérével veszekedett. Neila még hallotta, mikor a vezető ismét gúnyosan felkacagott, majd elaludt.

7.
A koboldok napfelkeltekor ébresztették fel foglyaikat. A csapat kedvtelenül készülődött. Kaptak egy szelet kenyeret és egy darab szárított húst. Miután megreggeliztek, ismét megkezdték az aznapi menetet.
A kedélyek nem sokat változtak. Csupán annyi volt a különbség, Talek még a szokásosnál is kedveszegettebb és ellenségesebb volt. Ez persze nem kerülte el barátai figyelmét. Mégis, amióta a csapat a koboldok gyűrűjében menetelt tovább, a társak ismét összetartóbbak lettek. Még Taleket is védelmükbe vették, különösen Cameron. A sárkány is értette a koboldok nyelvét és nem egyszer keveredett vitába a vezetővel a kobold védelme érdekében. A csapat tagjai ismét megtanulták, mennyit jelent a barátság, habár ezt nem mondták ki hangosan. Ettől függetlenül mindenki unatkozott. Eléggé nyúzottan ballagtak a megerőltető gyaloglástól és elegük volt már a kísérőik viccelődéséből is. 
A táj is ugyanolyan egyhangú maradt, akár csak a kedélyek. A Végtelen Erdőben békesség honolt. Az állatoknak nem kellett semmitől sem tartaniuk. Madarak köszöntötték a hűvös reggelt csodálatos dalaikkal. A nagytestű állatok sem törődtek igazán környezetükkel. Teljes nyugalommal folytatták reggeli teendőiket. A csoport egyszer elhaladt egy legelésző szarvascsorda mellett is. Az állatok nem rohantak el. Néhány kíváncsi pillantást vetettek a jövevényekre, aztán folytatták a legelést. Úgy tűnt, teljesen megbíztak a koboldokban.
“Igen keményen bánhatnak a betolakodókkal a koboldok”– futott át Neila agyán, mikor elhagyta a békés szarvasokat. Társai is csak ámuldozni tudtak a csodálatos táj láttán. 
– Nem lenne rossz itt élni – mondta fennhangon Halgor. 
– Már csak az kellene, hogy behozd ide a gonoszságodat – dörmögte Agony. A tünde szemei veszélyesen villantak. 
– Ne kezdjétek megint! – szólt rájuk O’Brian.
– Különben is, mindjárt megérkezünk – jegyezte meg Kira. Mindenki követte a pillantását. 
Előttük egy domb húzódott, amire egy város épült. A dombtetőn egy hatalmas torony állt. Cameront az Arany Toronyra emlékeztette. Mintha csak az ikertestvére lett volna. De azzal ellentétben ez a torony eléggé elütött a körülötte lévő várostól. A koboldok házai egyszerűek voltak, mégis különlegesek. A legtöbb egy-egy fába épült. 
– Nos, megérkeztünk. A királynő lakhelye az Ezüst Torony – szólalt meg a vezető.
– Mennyire hasonlít az Arany Toronyra! – ámuldozott Sil. A kobold elmosolyodott.
– Persze. Mivel az Arany Torony úrnője a mi királynőnk testvére – válaszolt a lény. 
A csoport ezután bement a városba. A koboldok szinte egyáltalán nem törődtek velük. Jóval egyszerűbben éltek, mint “cifra” rokonaik, ahogy ők hívták társaikat. Nem építkeztek csillogó kőből, minden fából készült. Igaz, azt gyönyörűen megmunkálták. Mintha, ezeknek a lényeknek a fa megmunkálása jelentené az életet. Nem is gondolták volna, mennyire közel járnak az igazsághoz.
Minden egyes házat egy-egy hatalmas fába faragtak bele. Ezt látszólag fel sem vette a fa. Mintha ez lett volna a világ legtermészetesebb dolga. S ugyanezt az érzést keltette a társakban is. Úgy érezték, mintha a koboldokat maga a természet hozta volna létre, hogy fenn tartsák az erdő békéjét. A fák pedig hálából otthont nyújtanak nekik. Mindenkit lenyűgözött ez a harmónia.
Mikor elérték az Ezüst Torony ajtaját, a katonák kint maradtak. Csak a vezetőjük ment tovább a társakkal. A Torony belülről is majdnem ugyanúgy nézett ki, mint a testvére. Annyi volt a különbség, hogy az épület nem arany, hanem egy ezüst fára hasonlított. Hatalmas ablakain keresztül beszűrődtek a délutáni fények. 
A központi csarnokban álltak, aminek a végében állt a trónszék. A királynő magas volt és karcsú, akárcsak a testvére. Hosszú, szőke haját ezüstpánt fogta le, melyet különböző apró drágakövekkel díszítettek. Világoskék szemei mintha csak egy patak lenne. Hófehér ruhájának egyetlen dísze egy bőröv volt, mely falevélmintájával olyan érzést keltett, mintha egy valódi ág ölelné a királynő derekát. 
– Legyetek üdvözölve a városomban, habár emberek még soha nem lépték át a határainkat – mondta az úrnő csodálatos hangján. A társaknak úgy tűnt, mintha az erdő lágy susogását hallaná. 
– Bár nem szívleljük a ti fajtátokat, most az egyszer kivételt tehetünk – folytatta, majd végignézett a barátokon. 
– Miért hoztatok ide minket? – kérdezte Neila. 
– Legyen türelemmel Napvezér – felelte a kobold. “Vagy inkább szólítsam Varomor Úrnőjének?”– tette hozzá gondolatban a lény. A mágusnő teljesen elsápadt, bár egyetlen arcizma sem rezdült. Fogalma sem volt, honnan tudhatta meg. “Ha viszont ő tudja, bárki rájöhetett” – villant át a varázsló agyán. Még jobban elfehéredett. Az úrnő egy ideig fogva tartotta a tekintetét. Figyelte vendége minden mozdulatát. Végül egy halvány mosoly kíséretében elengedte tekintetét. 
– Delan, kérlek, mutasd meg a vendégeinknek a szobáikat! – utasította a katonát a királynő, mire a vezető meghajolt, majd intett a társaknak.
– Talek, veled beszédem van – szólt a csapat után az úrnő, mire a kobold megfordult. Kedveszegetten tett eleget az utasításnak.
Delan kivezette a barátokat az Ezüst Toronyból. Teljesen magabiztosan kalauzolta a társakat, bár néhányan már rég elvesztették a fonalat a rengeteg kanyargós utca között. Mikor elértek két egybefonódott fához, megálltak.
– Itt van a szállásotok. Remélem mindennel meg lesztek elégedve. A városban szabadon sétálhattok, de ne menjetek ki belőle – mondta a kobold, majd elment. 
A barátok érdeklődve léptek be a faházakba. 
– Micsoda lakás! Én is elfogadnék egyet! – ámuldozott Sil, miközben mindent megnézett. Pár dísztárgy rögtön az egyik erszényében kötött ki. Persze a surranó erről mit sem tudott. Mikor Agony rákérdezett, mit keres a mellénye zsebéből kikandikáló szobrocska nála, csupán egy ártatlan mosoly és heves mentegetőzés kíséretében került vissza a polcra.
– Nem rossz – jelentette ki Cameron, aki megtornáztatta magát. Körberepülte a tágas szobákat, melyeket csak egy ajtó választott el. 
Halgor, fáradsága ellenére rögtön körül akart nézni a városban. Neila vele ment, bár apja ellenezte. De mikor ezt szóvá tette, a lány csupán olyan pillantást vetett rá, amitől még a mester is azonnal elhallgatott. A két mágussal tartott Carus is.
– Lenne pár kérdésem – jelentette ki az ifjú enyhén sziszegve. Már elég távol jártak a szállásuktól, hogy nyugodtan beszélhessenek akármiről. Mint kiderült, a koboldok többsége egyáltalán nem tudott a közös nyelven beszélni. 
– És mi lenne az? – kérdezte Neila, miközben ügyet sem vetve a mesés városra, ment tovább.
– Szándékosan vezettél minket ide, ugye? – kérdezte a tanuló, bár inkább hangzott kijelentésnek. A tanítvány társai minden mozdulatát figyelte.
– Igen – felelte Halgor kimérten.
– Miért? Mi van itt, ami neked olyan fontos?
– Jól jár az agyad ifjú tanítvány, de nem fogok minden ilyen kérdésedre válaszolni – mondta a kitaszított bosszúsan.
– Rendben. Innen hogyan jutunk el a kaber-garhoz? – váltott azonnal témát a tanuló. Jól tudta, jobb, ha nem feszegetni tovább a témát. 
– Nem kell aggódnod. Épp most tartunk oda, ahol ezt megmondják – válaszolt a mágusnő.
A varázslók nem keltettek nagyobb feltűnést. A lakók többsége nem méltatta őket egy pillantásnál többre. Így csaknem észrevétlenül haladhattak céljuk felé. Az egyik ház előtt megálltak. Az ajtó fölött egy tábla lógott, melyre egy sárkányt festettek. A társak beléptek a boltba. Miután a szemük megszokta a félhomályt, körülnéztek. A szoba kerek alakú volt. A falak előtt körbe szekrények álltak, rajtuk mindenféle varázsláshoz szükséges dolgokkal. Volt egy polc, melyet tele raktak varázskönyvekkel. Carus ezeket vette szemügyre, míg barátai az eladót keresték.
– Miben segíthetek? – kérdezte egy hang, majd előlépett az alak egy elfüggönyzött ajtó mögül. A nő enyhén elcsodálkozott, mikor meglátta vendégeit.
– Nos, megszerezted? – kérdezte keményen Neila.
– Meg, de nem lesz olcsó. Itt van a könyv? – kérdezett vissza mohón az eladó. Hangja rögtön megváltozott.
– Előbb a térképet, aztán tárgyalunk – felelte szigorúan Halgor. A nő elfintorodott, de elővette a kért tárgyat a pult alól. Miközben vendégei megnézték a csomagot, a nő karba tett kézzel várt. Mikor Halgor végzett a vizsgálódással, felnézett. A kobold arcán széles mosoly jelent meg. A tündemágus ekkor megfogta a térképet, majd egy mozdulattal széttépte. Carus azonnal odafordult a hangra, az eladó elsápadt.
– Tudod te, mennyire nehezen szereztem meg? – sipákolta elszörnyedve. Neila erre megfogta a nőt a ruhája nyakánál fogva, s a szemközti falhoz vágta. 
– Teljesen hülyének nézel minket? – kérdezte a fekete tünde. Szemei szikráztak.
– Én én… – dadogta a kobold. Ajkára tódultak egy védekező varázsige szavai, de kimondani már nem mondta ki őket. Védekezni semmi értelme sem lett volna, s ezt tudta jól. Csak abban reménykedett, élve megússza a találkozót. Egész testében remegett, szemei kitágultak a félelemtől. Rettegve nézett fel látogatóira. 
– Nos? – kérdezte a lány. Az eladó nem válaszolt. Ám mikor egy kardél feszült a nyakának, feloldódott a nyelve.
– Nem tudtam megszerezni a valódit! Tudjátok ti, milyen nehéz ezt? Kevés időt adtatok nekem – védekezett a nő. Halgor odament hozzá, megragadta, s talpra állította.
– Tudod, mi jár annak, aki nem végzi el a munkáját? – kérdezte. A fogoly csak megrázta a fejét. A tünde ezután egy hirtelen mozdulattal átütötte a nő mellkasát. A kobold elkerekedett szemekkel nézett rájuk, majd a hörögve földre csúszott. A bolt padlóján vértócsa folyt végig, bár a kitaszított keze tiszta maradt. A varázslók ezután a tanítvány felé fordultak.
– Ideje mennünk – mondta Neila érzelemmentes hangon. Carus még mindig hitetlenkedve lépkedett társai mellett. Miután elhagyták a boltot, a mágusnő egy hanyag kézmozdulatával az egészet felégette. Csak egy pillanatig tartott az egész. A boltnak még nyoma sem maradt, mintha soha nem is létezett volna. Ezután visszaindultak a szállásukra. 
– Kár volt a rengeteg jó könyvért – dünnyögte a tanítvány magának.
– Bah! Gyenge másolatok voltak, s ráadásul hiányosak is. Nekem a valódiak vannak meg, s a sorozat minden tagja – csattant fel Halgor. Carus különös tekintettel nézett fel rá csuklyája árnyékából, bár tudta, barátai nem láthatták arcát. Enyhén megcsóválta a fejét és motyogott valamit a saját nyelvén. 
Mikor a társak elérték a szobáikat, már Talek és Delan is ott voltak.
– Éppen időben. Vannak híreim a számotokra – mondta Delan, mikor beléptek.

8.
A társak némán ültek a helyükön. Mindenkit megdöbbentettek a hírek. Delan ugyanis elmondta nekik, a koboldok kivételesen egyesültek az emberek ellen. Az is kiderült, nem egy mágus csatlakozott a Feketékhez, hogy a járványt elősegítsék. Igaz, azt nem említette, néhányan sejtették, a királynő azt is tudta, hol vannak a Feketék. 
– De akkor miért vagyunk itt? – kérdezte O’Brian értetlenül. Egy ideje már elvesztette a beszélgetés fonalát, ami enyhén idegesítette. “Hiába, öregszem” – gondolta magában keserűen, miközben próbált ismét a koboldra figyelni.
– Nehéz ezt kimondani nekünk, de segítenetek kell a járvány megfékezésében.
Mindenki döbbenten nézett rá. Delan halkan beszélt. Hangjából még így is ki lehetett hallani az elkeseredettség, a keserűség és a csalódottság különös keverékét.
– Ezek szerint a Feketékkel kötött hm… szövetségetek nem úgy sült el, ahogy akartátok – mormolta Halgor elgondolkozva. A katona bólintott.
– Tehát a betegség már nemcsak embereket támad meg – folytatta Carus sziszegve. A lény ismét bólintott. 
– És miből gondolod, hogy hajlandóak vagyunk segíteni nektek? Elvégre is ránk támadtatok – mondta Neila enyhén ellenségesen.  
– Gyere velem – sóhajtotta Delan, majd felállt. A mágusnő csodálkozva követte. A kobold elvezette egy díszesebb fához. A fenyő hatalmas volt. Nagyobb, mint amit eddig valaha is látott. A vezető bekísérte a lányt az élő házba, melyet a fenyőbe építettek. Ez sokkal finomabban volt faragva, mint a többi. “Valószínűleg itt ápolják a sebesülteket”– gondolta a lány, miután körbenézett tágas helyégben. A házban ugyanis több szoba is volt, melyek egy kerek előtérbe nyíltak. Tőle jobbra egy lépcsőt is ki lehetett venni, mely felfelé kanyarodott a gigászi törzsben. A teremben több ápolót is látott. Mindegyikőjüknek akadt valami dolga. Némelyek a lépcső felé mentek, mások a szobák egyikébe. Fehér ruhát viseltek, s a nők a fejüket is bekötötték. Az ápolók ruháinak a susogása és a néma lépteik egy kísértetházra emlékeztette a mágusnőt. 
A társak átvágtak a csendes termen. Az egyik ajtón belépve egy kisebb szobába jutottak. A helységben félhomály uralkodott. Az elfüggönyzött ablakok előtt egy ágyat helyeztek el. Az ágyon egy alak feküdt. Neila jobban is megnézte a fekvő koboldot. Ismerősnek tűnt számára. 
– Cavel – nyögte, mikor végre felismerte. Odament a beteg ágyához, s lerogyott az ágy mellett lévő alacsony székre. Sajnálkozva nézte beteg rokonát. A kobold arcát sebhelyek fedték, mintha csatából jött volna. Homlokára vizes borogatást raktak, takaróját a nyakáig felhúzták. Cavel lassan, de egyenletesen lélegzett. 
– Mióta beteg? – kérdezte a varázsló és levette a borogatást. Megérintette a kobold homlokát. Barátja bőre szinte égette. 
– Tavasz első napján hozták hozzánk. Azóta próbáljuk gyógyítani. De eleinte nem fértünk hozzá az őrültségei miatt. Még fegyver nélkül is félelmetes volt – mesélte Delan fejcsóválva. Hangja gyászosan csengett.
– Kik kezelték?
– Olyan mágusok, akik ismerték a járványt. Mégsem volt akkora hatalmuk, hogy legyőzzék. 
Neila szomorúan nézte rokonát. 
– Miből gondolod, hogy én képes leszek meggyógyítani? – fordult a lény felé a varázslónő
– Alig vannak olyan mágusok, akiknek a hatalma felveheti a versenyt a Napvezérével – mondta komolyan a kobold, s mélyen belenézett az arany szempárba.
Neila ismét a betegre nézett. Cavel arca hirtelen eltorzult, mintha erős fájdalmai lennének. Homlokán izzadságcseppek jelentek meg, barna haja nedvesen tapadt arcához. A mágusnő rátette a kezét barátja homlokára, s koncentrált. Belekezdett egy igébe. Mikor meghallotta, mit kántál, Delan elmosolyodott. De szomorú mosoly volt ez, mint aki már tudja, mi vár azokra, akik ugyanígy belefogtak a gyógyításba. Figyelte a lányt, s magában abban reménykedett, képes felvenni a versenyt a betegség erejével. 
Neila teljesen megfeledkezett a külvilágról. Csaknem eggyé vált Cavellel. Érezte barátja fájdalmát. Megpróbálta ő átvenni az irányítást a kobold teste felett. Már majdnem sikerrel is járt, mikor valami megállította. A mágusnő két sötét szempárt látott a tudatában. A szemek minden fényt elnyeltek, ami csak létezett. A varázsló érezte, mekkora erőt birtokol az idegen. El akarta fordítani tekintetét az égető szempártól, de képtelen volt rá. Megpróbálta felvenni vele a versenyt, ám elkésett. Az idegen egy villámmal szinte kivágta a “betolakodót” a kobold testéből.
Delan végig figyelte a varázslatot. Egyszer azt vette észre, hogy a mágusnő arca eltorzult, majd egy villám hátravágta. Neila kitörte az ajtót, s csak a házfal állította meg. Mikor a kobold odaért hozzá, a lány testét még mindig át-átfutották a villámok. Azonnal a segítségére sietett. Nem messze tőle egy ledermedt ápoló állt.
– Hozd ide a tündét, de sürgősen! – utasította a falfehér koboldot, aki azonnal elfutott. Delan ezután a szomszédos szobába vitte az ájult mágusnőt, s lefektette az ágyra. Majd várt. Nem sokkal később megérkezett a fekete tünde társaival együtt.
– Mi történt? – kérdezte a mester. A kobold elmesélte a szobában történteket. Halgor ezután megpróbálta magához téríteni kedvesét, de ő is ugyanarra a sorsa jutott. A tünde kábán megrázta a fejét, majd felállt. Szemébe düh lángolt fel. Társai még soha nem látták ilyennek. A kitaszított mindenkit kiküldött a szobából, majd magára zárta az ajtót.
A társak türelmetlenül várakoztak a bejárat előtt. Egyszer csak furcsa fények szűrődtek ki az ajtó alól. 
– Mi a fene történik odabenn? – kérdezte O’Brian és megpróbálta kinyitni az ajtót. Ám azt mágia védte. 
– Nem kell aggódnod mester – jegyezte meg váratlanul Carus. Minden szem felé fordult. 
– Miért, mit csinál? – kérdezte türelmetlenül Elnor. Aggódott barátai miatt.
– A járvány, úgy is mondhatjuk, élőlény. A villámok pedig a védelmét szolgálják. Halgor most küzd meg vele.
A válasz mindenkit megdöbbentett. Különösen O’Briant. Tudta, a szellemek mindenkinél gyorsabban tudnak gondolkodni, de ez már nem tetszett neki. Nem kerülte el az sem figyelmét, hogy az utóbbi időben a kitaszított elég gyakran beszélgetett a tanulóval. A különös hangokat meghallva elhessegette borús gondolatait, majd ismét az ajtót figyelte.
A fények egyre csak erősödtek. Már dörejek is csatlakoztak hozzá. Egyszer egy tárgy csapódott az ajtónak, ami majdnem kiszakadt. Valószínűleg csak a mágia tartotta a helyén. A barátok aggódva figyelték és hallgatták az eseményeket. Egy újabb tárgy csapódott neki valaminek. Több ápoló is ijedten nézett a szoba felé. Egy nő amiatt méltatlankodott, hogy a zajok gátolják a betegek gyógyulását. A társak már éppen belefogtak volna a magyarázkodásba, mikor egy éles sikoly hasított a levegőbe. 
A hang csalódottsággal és meglepődöttséggel volt telve, ami félelemmel vegyes csodálkozást váltott ki a folyosón várakozókból. A nő teljesen ledermedt, csakúgy, mint a csapat tagjai. Tovább hallgatóztak. Úgy hangzott, mintha a szobában erős szél fújna. Aztán hirtelen minden hang elhalt. A fények is eltűntek. Keskeny füstcsík kígyózott ki az ajtó alól. Némaság telepedett a házra. A társak egyre nyugtalanabbak lettek. Ekkor lassan kitárult az ajtó.
A szobában minden fekete volt, mintha tűz tombolt volna. Szinte egyetlen bútordarab sem maradt épen a kegyetlen viharban. A megfeketedett helység még mindig füstölt, ami elkeveredett az enyhe kén szaggal. A helység közepén Halgor állt. Szaporán lélegzett, de úgy tűnt, nem esett nagyobb baja. Mikor már viszonylag lenyugodott, odalépett az ágyhoz. Lassan társai is bementek.
– Mi volt ez? – kérdezte Kira. Nem tudta elrejteni hangja remegését. Halgor fáradtan ránézett, de nem válaszolt. Szemei egyértelműen elárulták, mennyire kimerült. 
– Hogy van Neila? – kérdezte O’Brian, miközben odalépett a tünde mellé. A kitaszított nem felelt. Csak feszülten bámulta a lányt, aki ekkor felnyögött. Mindenki megkönnyebbülten sóhajtott.
– Mi történt? Cavel? – kérdezte a mágusnő, s felült. Mikor meglátta a kimerült tündét, kérdezni akart valamit, de társa félbeszakította.
– Rengeteg mindent megtudtam, amit nem lenne jó későbbre halasztani – mondta kimerülten a fekete mágus és lerogyott az ágyra. Vett egy mély lélegzetet, majd belefogott.
– A betegség élő személy. Egy Fekete költözik az ember, vagy más lény testébe, s belülről pusztítja azt. Először átveszi az uralmat, majd belekezd a játékba. Mert számukra ez csak játék – magyarázta Halgor. Bár hangja fáradtan csengett, szemeiben különös fény csillogott. 
– És, hogyan tudtad legyőzni? Egyáltalán hogy jöttél rá erre? – tette fel a kérdést Agony. A tünde bosszúsan intett, kifejezve véleményét a harcos lassú gondolkodásáról.
– Mikor először találkozott vele, a “betegség” elárulta kilétét neki. Ezek után csak ki kell csalogatni a biztos menedékéből. Ha ez sikerül, csupán le kell győznöd. Ezt láthattuk – folytatta Carus. A tünde elismerően bólintott. 
– És Cavel? – kérdezte aggódva Elnor. 
– A mágus ugyan kilépett belőle, de a pusztítás magától már nem fog visszafordulni. Habár már meg lehet gyógyítani – válaszolt Halgor. 
A társak ezután visszatértek a szállásukra. Kivéve Neila, mert ő még meggyógyította beteg rokonát. Miután ezzel végzett, elindult. Éppen kilépett a fenyőházból, mikor egy kobold lépet oda hozzá. Addig az ajtó előtt várt rá. A mágusnő meglepődve nézett rá, bár igyekezett nem kimutatni.
– A királynő beszélni kíván önnel úrnőm – mondta a kobold, s intett, hogy kövesse. A varázsló csodálkozva ment utána. Fáradságáról megfeledkezve azon gondolkozott, vajon mit akar tőle az úrnő. Mikor elértek az Ezüst Toronyhoz, a kobold megállt az ajtóban. Mikor látta, a lány nem érti, intett. A mágusnak egyedül kellett folytatnia az útját.
A trónteremben állt a királynő. Mikor vendége mellé ért, elvezette egy kisebb, a terembe nyíló szobába. A helység gazdagon díszített volt. Középen egy kerek asztalt helyeztek el, székekkel körülvéve. Maga az asztal is élő fa volt, mesterien megmunkálva. A szoba padlójából nőtt ki, s egy, a mágusnő számára ismeretlen lényt ábrázolt, ami egy tálat tartott a feje fölött. Az asztalon egy tálba gyümölcsöket, mellette pedig bort raktak ki. 
A varázslónő nem ért rá megcsodálni a szobát. Feszülten nézte az úrnőt. A kobold leült, majd intett vendégének, kövesse példáját. A lány engedelmesen helyet foglalt a kényelmesen kipárnázott székben. De a vendég úgy ült, mint aki karót nyelt. Képtelen volt elengedni magát.
– Tölthetek egy kis bort? – kérdezte a királynő. Meg sem várva vendége válaszát, töltött két pohárba. A mágusnő pohara érintetlenül állt az asztalon.
Neila feszült volt, bár maga sem tudta, miért. Kényelmetlenül érezte magát a kobold társaságában, különösen amiatt, hogy a lény tudta, ki is ő valójában. Eleinte nem figyelt oda a beszélgetésre. Az úrnő jelentéktelen dolgokról beszélt. Kemény telük lesz, milyen volt a városban az élet, és efféléket. A mágusnő idegei pattanásig feszültek. Idegesen tördelte ujjait az asztal lapja alatt. Egyszer már nem bírta tovább.
– Miért akart látni? – szakította félbe a lényt feszülten. Nem törődött vele, mekkora sértést követett el.  Ám a királynő csak elmosolyodott. 
– Nos, igen. Mikor megérkeztek, láttam, igen ideges, amiért én tudom, ki is ön valójában. 
A mágusnő nem felelt. Csendben figyelt tovább. Az úrnő fogva tartotta a lány tekintetét, aki semmit sem tudott kiolvasni a tükörsima szemekből. A feszültség szinte kézzel foghatóvá vált a szobában. 
– Honnan tudja? – kérdezte nyersen. 
– Azt hitte, nem vettem észre a látogatásaikat az elmúlt három évben? Ráadásul egy fekete tündével? – mosolyodott el a kobold. Titokzatos mosoly volt ez, amitől vendégét kirázta a hideg. Mikor a varázslónő nem felelt, a házigazda folytatta.
– Az én erdőimben nem történik semmi a tudtom nélkül. Ráadásul tisztában kell lennie azzal, az én mágiámnál nincs ősibb ezen a világon, nem számítva a fehéret, és a testvéreimet. Azonnal megéreztem a váratlan látogatóinkat, amint beléptek az erdő mágikus részébe, mely a városunkat védi. Innentől nem volt nehéz megtudni, kik a hívatlan vendégek.
– Azt honnan tudja, hogy Varomorból jöttünk? 
– Halgort ismertem. Ha nem is személyesen, de hallottam már róla. A Napvezérről pedig ki ne hallott volna? Senkinek sincs akkora hatalma, mint önnek, beleértve engem és a kitaszítottat is. A többi csak puszta következtetés. A hirtelen felbukkant Fekete Torony és a Napvezér “eltűnése” nem lehetett véletlen három évvel ezelőtt. De ebben egészen máig nem voltam teljesen biztos. Ám a reakciója elárult mindent.
– És a sárkányok? 
– Nekik egészen más hatalmuk van. De visszatérve a témára, nem kellett volna felégetni az egyik kobold boltját.
– Nem hozta el, amit megígért a határidőn belül – vont vállat Neila. A királynőt enyhén meglepte ez a nemtörődömség, de nem szólt. 
– Nos, miután választ kapott a kérdésére, azt hiszem, hagyom pihenni. Eléggé kimerülhetett Cavel meggyógyításában – mondta a kobold egy rövid szünet után, s felállt. Ám a mágusnő kiérezte hangjából az enyhe gúnyt. Meghajolt, majd elindult a szállása felé. 
Mikor visszaért a szobáikhoz, társai azonnal felfigyeltek rá. De mivel nem volt hajlandó elmondani, hol járt, folytatták a beszélgetést. Neila lefeküdt az egyik ágyra, s szinte azonnal elnyomta az álom. Mellette Halgor már aludt. Egyedül Talek nem volt ott, bár nem is igazán hiányzott társainak. 
Másnap Delan ébresztette a csapat tagjait. Felkészítette őket az indulásra. A koboldok mindennel ellátták a társakat, amire csak szükségük lehetett. Agonynak adtak egy új kardot, nlhány társnak pedig tőrőket. Delan útba is igazította őket, merre kell elindulniuk a mocsárhoz, ami a kaber-gart rejti magában. Felajánlotta, hogy velük tart, bár Neila udvariasan elutasította. Nem akart Taleknek így visszafizetni a morgolódásai miatt.
Már délután volt, mikor ismét útra keltek a társak. Innentől ismét Talek vezette őket, bár egyesek nem örültek túlzottan. De inkább csöndben maradtak. Elég ideges volt így is a kobold. 

9.
A csapat már három napja menetelt a végtelennek tűnő erdőben. A levegő lassan-lassan mégjobban lehűlt, jelezve, nemsokára beköszönt a tél. A társak természetesen ennek nem túlzottan örültek. Bár nem igazán tehettek mást, minthogy eltűrték. A fenyőkön kívül minden fa kopaszon állt már. Lehullott leveleik csodálatos takarót képeztek a földön. A csapat tagjai el-elnézegették a gyönyörű színeket. 
– Mikor érünk már oda ahhoz a nyavalyás mocsárhoz? – morogta az egyik este Agony. A harcos mindig is jobban szeretett csatázni, mint versenyt futni az idővel valamilyen ok miatt. Habár néha szeretett barangolni, akkor mindig tudta, merre fog menni, és hogy ott mi vár rá. De mikor a társaival kalandozik, sohasem volt képes kiszámítani, mikor érik el a célt. Ráadásul azt sem tudta, milyen ellenségekkel kel majd harcolnia. “De legalább harcolnánk már!”– kívánta magában a férfi. Mindig is utálta, ha, bármilyen nemes cél érdekében is, de csak oktalanul kell bolyongania valahol. Különösen, ha a cél távoli és egyáltalán nem biztos, hogy el is érik majd. 
– Még körülbelül két nap, ha ilyen tempóban haladunk és semmi nem jön közbe – felelte Talek. Ahogy elég távol kerültek rokonaitól és a testvérétől, fokozatosan egyre jobb kedve lett. Sokkal többet beszélgetett barátaival. Már hajlandó volt olyan kérdésekre is válaszolni, ami a városban történtekről szólt. Így ismét szóba került Delan.
– De hogy-hogy ennyire különböztök? – kérdezte O’Brian. 
– Ezt elég bonyolult elmondani és hosszúra is nyúlna – tért ki a kérdés elől a kobold.
– Van elég időnk – szólt közbe Halgor cinikus mosoly kíséretében. Talek szúrósan nézett rá, de végül csupán felsóhajtott.
– Megpróbálom röviden összefoglalni – kezdett hozzá a kobold. 
Társait teljesen megbabonázta a történet. Talek elmondta, a koboldok voltak a tündék, és a sárkányok mellet az első lakói ennek a bolygónak. Eleinte mindhárom faj békében élt egymás mellett. Aztán megjelent a gonosz, ami az egyik Résen keresztül tört be. Megérkeztek a fekete sárkányok, s kitört a háború. Az orkok nem sokkal utánuk érkeztek, s az ő oldalukon harcoltak. Talek említette a lyánokat is, akik akkoriban szintén a bolygón éltek. Ők voltak a sárkányok urai. Több fajuk is létezett, mindegyik más-más sárkányfajtának a parancsolója. De a lyánok megvetették hátasaikat, amiért harcba indultak, s elhagyták a bolygót. 
– Az Elveszett Háborúk végül a jó győzelmével végződött. A feketéket elaltatták, az orkokat visszaküldték a hazájukba. Ám ezután nem a várt boldogság évei következtek. A koboldok, tündék és sárkányok különváltak. A többiekkel nem igazán tudom, mi lett, de a koboldok is több felé szóródtak. Vannak, akik az erdőben élnek, majdnem nomád körülmények között.
– Amilyen a te néped – szólt közbe bólogatva Cameron. Talek bólintott, majd folytatta.
– Aztán vannak a “cifra” koboldok, ahogy mi nevezzük őket. Néhányan láttátok már a városukat. A különbségek jelentősek mind építkezésben, mind életmódban.
Rövid szünet következett, melyet végül Carus tört meg.
– És miért hagytad el a saját fajtádat? – kérdezte sziszegve. A kobold nem felelt azonnal. Csak bámult a lángokba. Szemei visszatükrözték a tűz fényét. Úgy tűnt, teljesen elveszett a múlt emlékei között.
– Nem volt felhőtlen a kapcsolatom a családommal. Jobban szerettem a kötöttebb életmódot. Soha nem tudtam annyira élvezni az életet, mint társaim. Ezért aztán elmentem. 
– És Delan? – érdeklődött Neila.
– Mindig is utáltuk egymást. Ő volt a kiskedvenc. Mindent jobban tudott, vagy legalább is azt játszotta. Nem egyszer vesztünk össze nagyon komolyan. Egyszer végleg megelégeltem, s elmentem.
Talek úgy tűnt, befejezte a történetet. Mindenki a hallottakon gondolkozott. A tűz ropogása megnyugtatta a csapat tagjait. A tisztást körbevevő fák ágai halkan susogtak a gyenge szélben. Néha-néha megmozdult valamelyik erdei állat, hogy rejtélyes útjára induljon. Az aznap este viszonylagos nyugalomban telt el. 
Másnap ismét útra kelt a csapat. Igaz, Talek nem volt hajlandó a szükségesnél többet beszélni. Úgy tűnt, előző este többet mondott, mint amennyit eredetileg akart. De barátai nem is kérdezősködtek. Megelégedtek azzal, amit a kobold megosztott velük. A kedélyek így nem sokat változtak az út során. Mindannyian egyre fáradtabbak lettek, amitől ismét kirobbantak a viták a barátok között. Igaz, ez már megszokottnak is mondható a csapatban. A terep sem változott, ami eléggé idegesítő volt néhányuknak. Az erdő sehogy sem akart véget érni. Agony már nem egyszer morgott valamit a fákról. Silumar volt talán az egyetlen, aki továbbra is megőrizte jókedvét. 
A surranó vígan szökdécselt társai mellett, s közben a legkülönbözőbb dolgok kerültek erszényeinek mélyére. Először egy csodálatos madártollat talált, amit aztán mindenkinek az orra alá dugott, hogy megmutassa. Közben össze-vissza fecsegett. Felemlegette valamelyik történetét, ami a tollról jutott az eszébe. Mivel barátai már nem egyszer hallották a meséit, fogcsikorgatva meneteltek, miközben megpróbálták megfékezni magukat, nehogy valamelyikük megfojtsa a surranót. Végül Silumar sértődötten elhallgatott, s csak magának motyogott valamit surranó nyelven.
Mivel barátai egyáltalán nem figyeltek rá és leginkább megpróbálták levegőnek nézni, Sil többször is elosont társaitól. Az apró alak néha-néha még esténként is megkockáztatott egy-egy kisebb körutat. Rengeteg érdekes dolgot összegyűjtött, ami nem kevés gondot okozott. 
Az egyik szokványos napon Silumar nagyon keresett valamit a táskáiban. Miután háromszor is átnézte mindegyiket, kezdett egyre nyugtalanabb lenni. Barátai (mint szokás szerint) megint nem rá figyeltek. Amennyire Sil odafigyelt a beszélgetésre, ismét valami apróságon vitáztak. Mivel nem volt szem előtt, elkezdett le-lemaradozni. 
Kétségbeesve ment vissza a táborhelyükre, ahonnan csak nemrég indultak el. Miután átkutatta, gondolkodóba esett.
– Lehet, hogy elmászott volna? – kérdezte magától, miközben egy farönkön ücsörgött. 
– Az nem lehet, hiszen nem is élt – mondta a mellette álló kopár fának az apró alak. Mivel több időt töltött távol a társaitól, mint amennyit akart, rohanva indult barátai után. Már majdnem beérte őket, mikor eszébe jutott valami. Éppen arra tartottak, ahol előző este megtalálta kalandozásai során az elveszett tárgyát. Mivel már nem jártak messze, azon kezdte el törni a fejét, hogyan tudná a többieket megállítani egy rövid pihenőre. 
Lassan el is hagyták a helyet, de Silnek még semmi érdemleges nem jutott az eszébe. A surranó elégé elszomorodott, mikor úgy tűnt, nem fogja ismét megtalálni a kedvenc tárgyát. Komoran rugdosta a talajt. Még azt sem bánta, hogy barna mokaszinja koszos lett.
A csapat ekkor megállt. Az erdő váratlanul megváltozott. A fák ágai gonoszan susogtak. Fenyegető dalt zengtek az eddig megszokott helyett. Mintha valamilyen veszélyre akarták volna figyelmeztetni a csapat tagjait. Hirtelen a levegő is lehűlt. A barátok kivont fegyverekkel várták az ellenséget, mivel mindannyiuknak feltűnt a környezet váratlan és gyors megváltozása. Egyikük sem kételkedett. Van valami nem evilági a közelükben. 
Feszülten vártak a fák árnyékában. A fagyos érzés fokozatosan átterjedt tagjaikra, majd a szívükre is. Rettegve meresztették szemüket a sűrűbe, ami mintha elsötétedett volna. Dacolva a faggyal és a félelemmel, megpróbálták felmelegíteni elgémberedett tagjaikat. Úgy érezték, a jeges érzés magukból a csontjaikból árad szét a testükben. A társak nehezen birkóztak meg a vérfagyasztó hideggel és a feszültséggel. 
Egyszer csak megmozdult egy bokor. Mindenki ijedten nézett a hang irányába. Egy narancssárga szempár tűnt el a bokor mögött. Ezután az ellenkező oldalon rezdült meg egy levél. Valaki rálépett egy faágra, melynek hangja szinte fülsiketítő volt a némaságban. Egyre több bokor kezdett rezegni, zizegni. Halk hangjuk csak növelte az egyébként is nagy feszültséget. Ekkor egy élőholt lépett a csapat elé. Majdnem áttetsző koponyájában narancssárga fény égett a szeme helyén. Régi mintázatú páncélt viselt, mely mintha földes lett volna. Vaskesztyűs kezében hatalmas szablyát fogott. Intett, mire még tíz hozzá hasonló lény lépett ki a sűrűből, teljesen bekerítve ellenségeiket.
A csapat reménytelennek érezte a helyzetüket, mikor meglátták a katonákat. Teljesen elveszettnek érezték magukat. Kira tenyere izzadt tőre nyelén, bár egyáltalán nem volt melege. Agya eltompult a dermesztő hidegben, s ráadásuk még egész testében remegetett. Halkan hallotta, hogy mellette Halgor éppen valamilyen igébe kezdett, Cameron pedig felvette eredeti nagyságát. Neila felajzotta íját, s egy nyilat illesztette a húrra, miközben barátai is kivonták fegyvereiket. Az élőholtak, mintha csak időt adtak volna áldozataiknak, ekkor megindították a támadást. 
A társak felvették ugyan a harcot, de teljesen reménytelennek tűnt, hogy élve megússzák. Cameron lefagyasztott kettőt, de tudta, ez csak ideiglenes nyugalom. A többiekkel már nem bírtak. Neila és O’Brian megöltek ugyan egyet, de amikor kardjuk áthatol az élőholt testén, úgy érezték, mintha lefagyott volna a kezük. Görcsösen markolászták a kardmarkolatot. 
Kira elnyelte az egyiket, mire majdnem elevenen megfagyott. Kétrét görnyedt, s térdre esett. Az egyik katona éppen felé tartott. Már csapásra emelte kardját, mikor kegyetlen sikoly tört elő torkából. Egy kobold kard hatolt át az élettelen húson. Talek védte Kirat az ellenséggel szemben. Ám a csata még korántsem ért véget, s ezt mindannyian tudták. De azzal is tisztában voltak, nem győzhetnek a túlerővel szemben, hacsak el nem tudják csalni ellenfeleiket egy könnyen védhető helyre.
– Menekülnünk kell, vagy különben mindannyian itt pusztulunk – kiáltotta Neila, miközben egy katonával küzdött. Jó kardforgatónak tartotta magát, de ezzel a lénnyel szemben majdnem alulmaradt. Az élőholt félelmetes erővel támadott és úgy tűnt, fáradhatatlan. 
– Cameron! Fagyaszd le őket! – utasította Carus a sárkányt, aki engedelmeskedett. Pár pillanattal később hat élőholt volt rab egy hatalmas jégtömbben. Bár a csontig hatoló hideg továbbra sem szűnt meg. 
– És most? – kérdezte Agony. Minden szem Neilara szegeződött.
– El kell mennünk innen, de minél hamarabb. Talek… – nézett körbe a mágusnő, de sehol nem találta társát. 
– Itt! – hallották Kira hangját. Azonnal odamentek. A kobold eszméletlenül feküdt a földön. Az árnylány próbálta élesztgetni, de nem sok sikerrel. 
– Mi történt? – kérdezte O’Brian. 
– A vágása – adta meg a választ Carus, aki már megvizsgálta társát. Talek vállán mély vágás kezdődött, mely egészen a mellkasáig húzódott. Körülötte a hús jéggé fagyott.
– El kell vinnünk innen. Cameron, kérlek, vidd egy ideig a hátadon – kérte a varázslónő, mire barátja bólintott.
– Nem akarok zavarni, de nincs sok időnk – szólt közbe csipogó hangon Sil. A jégtömbökben megmozdult az egyik alak. 
– Gyerünk! – kiáltotta Neila, s elindult. 
– Honnan tudod, merre kell menni? – tette fel a kérdést lihegve Agony, mikor beérte a lányt. 
– Nem először járok erre – adta meg a választ a kérdezett. A harcosnak nem tetszett a dolog, de csöndben maradt. Most nem volt itt az ideje a kérdéseknek, s ezzel a férfi is tisztában volt. Követte hát társát.
A csapat olyan gyorsan rohant, ahogy csak tudott. Cameron a fák felett repült, hátán Talekkel. A társak érezték, hogy az élőholtak már kiszabadultak börtönükből, s utánuk eredtek. A fagyos érzés még mindig nem múlt el tagjaikból, így viszonylag lassan haladtak. Szinte a hátukon érezték az izzó tekinteteket. 
Fáradtan rohantak tovább, bár nem tudták, meddig bírják még. Többen megsérültek a rövid harc során. Tüdejük égett a megerőltetéstől, sebeik kegyetlenül fájtak. Csaknem vakon botorkáltak a sűrűben. Már-már elvesztették a reményt a véget nem érő fákat látva, mikor egy széles folyóhoz értek. Megtorpantak a parton. 
– Megpróbálhatjuk átúszni – vetette fel Elnor. Szaporán szedte a levegőt sajgó tüdejével. Mikor körbenézett, látta, hogy barátai sincsenek jobb állapotban. Silumar úgy lihegett, mint egy kiskutya, de azért elmosolyodott, mikor a kobold ránézett. Elnor most csak irigyelni tudta, mivel ő volt az egyetlen, aki nem érezte a félelmet. Nagy erőfeszítések árán volt csak képes elűzni a szeme előtt táncoló csillagokat, hogy a mesterre figyeljen. 
– Túl erős a sodrás – ellenkezett O’Brian lihegve. 
Neila hátranézett. Mögöttük egy nagyobb domb húzódott, ami eléggé lelassította őket. A mágusnő a dombtetőn meglátta az élőholtakat, ahogy szinte suhantak a fák között.
– Nincs más választásunk – mondta és belegázolt a folyóba. Cameron már letette utasát a túlsó parton, s most Silumarért ment. A társak egymás után gázoltak bele a sebesen rohanó vízbe. Utolsóként ment Agony. 
– Remélem nincs náluk íj – morogta a harcos, mielőtt belelépett volna a jéghideg vízbe. 
Cameron fedezte társai átkelését. Mikor a katonák leértek a partra, ismét lefagyasztotta őket, de a jég ezúttal már csak pár pillanatig tartotta fogva az élőholtakat. Nem tehetett mást, társaiért felvette a harcot, akik ekkorra már mindannyian a vízben voltak.
Még sikerült megnéznie, hol tartanak a barátai. Neila ekkor érte el a folyó közepét. Majdnem elmerült, s a sodrással is nehezen boldogult. Megkockáztatott egy hátranézést, mert hallotta ellenfeleik túlvilági sikolyát, ahogy a sárkányra vetették magukat. Barátai sem voltak jobb helyzetben. Egyedül Agony tudott viszonylag könnyedén átmenni. A hét láb magas harcosnak csak a válláig ért a víz. De Carus már nehezebben boldogult. Már majdnem elérte a folyó legmélyebb részét, mikor megbotlott egy kőben. Az erős sodrás azonnal elragadta. Neila rögtön hátranézett, mikor meghallotta az ifjú kiáltását. Azonnal döntött.
– Menjetek tovább! – utasította barátait, majd ellökte magát a meder aljától. A sodrás őt is magával ragadta. A társak megdöbbenve néztek utána.
– Őrült ez a lány! Cameron!  – kiáltotta Halgor a sárkánynak, aki még mindig a katonákkal küzdött. Mikor meghallotta az utasítást, Cameron hátranézett. Még látta, amint a folyó elsodorta Neilat, de aztán eltűnt a kanyarban. A sárkánynak már csak kettő élőholttal kellett volna megküzdenie. Bár már több helyen is megfagyott, utolsó erejével átharapta ellenségei gerincét, akik azonnal eltűntek. A fehér lefagyott állkacsokkal rugaszkodott el a földtől, s indult társai után.
Neila eközben tehetetlenül sodródott a vízzel együtt. Ha akart volna se tudott volna megállni. Látta, hogy nem sokkal előtte Carus is ugyanúgy tehetetlen. Megpróbált odaúszni, de hamar kifáradt. Az ifjú néha-néha elmerült előtte a vízben, ami rémülettel töltötte el a mágusnőt. “Mi van, ha nem tud úszni?” – futott át az agyán. Ismét megpróbálkozott, hogy odaússzon mellé. A távolság lassan ugyan, de folyamatosan csökkent. A varázsló mindent megtett, de közben nem kevés vizet nyelt. Megpróbálkozott egy varázslattal is, de mielőtt végigmondta volna, elmerült, mire majdnem eltévesztette az igét. 
Egyszer majdnem elérte a tanítványt, ami új erőt adott neki. Kinyúlt és sikerült elkapnia a szellem köpenyét. Ám egy örvény ismét elválasztotta őket. Carus magatehetetlenül sodródott tovább. Alig tudott a felszínen maradni és súlyos köpenye is majdnem a víz alá rántotta. Bár az még így is feltűnt neki, hogy egyre gyorsult a víz folyása. Sikerült előre néznie. Elkerekedett szemekkel próbált a varázslónő felé kapálódzni, de nem sok sikerrel. 
– Vízesés! – kiáltotta volna, de hangja hörgésbe fulladt. Neila már-már elérte barátja kezét. A tanuló ismét elmerült, bár még sikerült a felszínre jönnie. Felmutatott az égre, de a mágus nem tudta, vajon mutatni akart-e valamit, vagy nem. 
– Cameron! – hallotta az elfúló hangot. Remény lángolt fel benne. Egyre kövesebb részhez értek, amit megpróbált valahogy kihasználni. Sikerült egy kőtől elrúgnia magát, amivel el tudta érni a szellem kezét. Erősen megragadta, majd magához húzta a tanulót. Együtt sodródtak tovább. Már a vízesés robaját is halhatták. “Cameron, siess!” – kérte barátját, aki viszont fáradt volt és sérült. Ennek ellenére gyorsabb repülésre késztette szárnyait. 
A két társ megpróbált egy-egy kiálló kőben megkapaszkodni, de azok túl síkosak voltak. Már elérték a vízesést, s lezuhantak. Legalább is Cameron így látta. De amikor odarepült, látta, hogy Neila keze beszorult két kő közé. Carus már a levegőben lógott és kétségbeesve szorongatta barátja kezét. Cameron alárepült társainak, de a hatalmas víztömeg majdnem legyűrte. Végül sikerült kirepülnie a jeges víz alól. Felrepült, de mikor hátranézett, hogy megnézze társait, majdnem nekirepült egy fának, annyira megdöbbent. Carus csuklyája már nem volt a fején. A sárkány így megláthatta hófehér haját, illetve fehér szemeit, melyekben csak a koromfekete szembogarak látszottak. 
Miután sikerült ismét egyenesbe tornásznia magát, visszarepült társaikhoz. A szellem ekkorra már gondosan visszavette csuklyáját, mielőtt leszálltak volna. Megkönnyebbült sóhaj hagyta el ajkait, mikor meglátta a tábort. Barátaik szerencsésen átértek és már tüzet is gyújtottak, hogy megszáradjanak. Mikor leszállt a sárkány, O’Brian azonnal odament hozzá. Lesegítette lányát, illetve tanítványát, majd a tűzhöz kísérte őket. Mindketten hálásak voltak a melegért. Már Talek is velük együtt ült a lángoknál, ugyanis a mester meggyógyította. 
Cameron még azután is döbbent volt, miután leszállt. Szemei kitágultak a félelemtől és a dühtől. A csapat többi tagja értetlenül nézett rá. Többen is kérdezték, mi a baja, de mivel állkapcsai megfagytak, nem tudott válaszolni. Neila gyógyította meg, bár előtte gondosan hallótávolságon kívülre mentek barátaiktól.
– Ez egy szellem! – mondta hitetlenkedve a sárkány, mikor ismét mozgatni tudta állkapcsait.
– Igen.
– Miért nem szóltál?
– Azért, hogy kirobbanjon egy újabb harc köztetek? Nem, abból inkább nem kérek – felelte a lány. 
– Én nem maradok itt tovább, ha ez a, ez a… is veletek marad – fakadt ki a hüllő. Neila meg tudta érteni, de nem veszthette el értékes hátasát, aki egyben a legjobb barátja is volt. Elgondolkozott, vajon hogyan tudná meggyőzni a sárkányt. 
A szellemek csak három évvel ezelőtt érkeztek a Carakenre, de hamar elterjedtek. Megtalálták a sárkányok lakhelyeit is, s maguknak követelték azokat. Ebből robbant ki a háború e két faj között. Bár a sárkányok nem egy szellemet megöltek, nem voltak brutálisak. A szellemek ugyanis több alkalommal is visszaküldték a sárkányoknak megcsonkított, vagy halálra kínzott társaikat. Nem egy fehéret is megöltek, akik esetleg családtagjaik szeme előtt lehelték ki a lelküket. 
Neila tudta ezt. Mikor megszólalt, gondosan megválogatta szavait.
– Sajnálom Cameron, de nem küldhetem el Carust. A csapatból kevesen tudják, valójában mely fajhoz tartozik, és azt hiszem jobb is. De kérlek, a kedvemért tűrd el – könyörgött a mágusnő. De a sárkány úgy tűnt, ebben a kérdésben hajthatatlan.
– Bármit megtennék érted Neila, tudod jól. Kivétel ezt az egyet. 
A varázslónő teljesen összetört.
– Akkor én is veled megyek – jelentette ki végül határozottan, amivel igen meglepte barátját. Cameron, szólásra képtelenül, csak hálásan mosolygott a lányra. 

10.
Mikor a két társ visszament barátaihoz, egy újabb vita kerekedett ki, mikor kijelentették, elválnak a csapattól. Bár távozásuk pontos okát nem mondták meg, így is elég nagy felháborodást váltott ki. 
– De miért akartok elmenni? Legalább az indokot mondjátok meg – kérte Agony. Senki sem értette a helyzetet, kivéve O’Briant, Carust és Halgort. Igaz, ők hallgattak.
– Nem mondhatjuk meg. De nem kell aggódnotok! Ha szükség lesz ránk, meg tudtok találni minket – mondta még Neila, s Halgorra nézett. Ezután a mágusnő felszállt Cameron hátára, majd elrepültek. Barátaik addig kísérték a szemükkel őket, ameddig el nem tűntek a látóhatáron. 
– Miért engedted el? – támadta O’Brian a kitaszítottat, de úgy, hogy csak ő hallja. Hangjából ki lehetett érezni az idegességet és a keserűséget.
– Neki még én sem parancsolhatok. Teljes egészében a maga ura, de ezt neked kellene a legjobban tudnod – vont vállat a fekete tünde, majd leült a tűzhöz. A varázslót meghökkentette ez a közömbösség, de inkább csöndben maradt. Odament tanítványához.
– Sajnálom mester. Ez miattam történt – szólalt meg váratlanul Carus. O’Brian csodálkozva nézett rá. 
– Túl ügyetlen voltam a folyónál. Nem figyeltem a lépteimre. Ha akkor jobban vigyázok, még mindig itt lennének – folytatta a tanuló keserűen.
– Nem a te hibád. A folyónak nagyon erős volt a sodrása – ellenkezett a mester, de a szellem egy kézmozdulatával elhallgatatta. 
– Nem kellett volna eljönnöm veled mester. Akkor mindez nem történik meg – zárta le a vitát a tanítvány, majd komor hallgatásba burkolózott. Nem volt hajlandó válaszolni a mágus kérdéseire, de még csak meg sem hallgatta. Makacsul elzárkózott mindenkitől. A varázsló tudta, nem a szellem a hibás, mégis magát hibáztatta. Megcsóválta a fejét. 
De másnap reggel nem ment minden rendben. Silumar még mindig nem mondott le elveszett tárgya megtalálásáról, bár titokban tartotta. Ezért aztán még a szokásosnál is jobban idegesítette társait. Rengeteg, számukra teljesen értelmetlen kérdést tett fel, melyekkel az őrületbe tudta kergetni barátait. Fel-alá mászkált, sőt, még barátai holmijait is átkutatta volna, ha rajta nem kapják. 
Ezen kívül a vezető is kérdésessé vált. Halgor ugyan felajánlotta, hogy elvezeti a csapatot, de erre inkább senki sem vállalkozott. A tünde egy vállrándítással elintézte a dolgot. Tudta, úgyis ő fogja vezetni társait. Később kiderült, jól gondolkozott. Az erdőt Talek is ismerte, de a mocsárhoz, illetve azon belül már nem tudta az utat. 
– Akkor hogy találtál meg minket három éve? – tette fel a kérdést Agony. Még mindig nem bízott meg a koboldban, ami még jobban rontotta a társak közötti amúgy is rossz kapcsolatot. A csapat, úgy tűnt, csak az esetleges veszélyek idejére volt képes együttműködni. Bár még megmaradt a barátságuk, jobban szerették heccelni, mint inkább segíteni a másikat.
– Megvan hozzá a képességem, hogy akár egy ember is követni tudjak. Jobban ezt nem tudom, s nem is akarom elmagyarázni. A lényeg az, hogy azóta nem jártam arra és az útra pedig nem emlékszem – válaszolt a kérdezett enyhén bosszúsan.
– Tehát mégis én foglak vezetni titeket – mondta cinikusan a fekete tünde. Társai csak egy fintorral válaszoltak. 
Végül csak elindultak a mocsár felé. Útközben nem találkoztak semmilyen különös dologgal, mégsem ment minden rendben. Az erdő néma volt, ami igen aggasztotta őket. Mindenkiben volt egy olyan érzés, nem lesz bökkenőmentes az átkelésük a kaber-garon.
A vezetésben viszont nem találtak semmilyen kivetni valót. A sötét varázsló egyszer sem tévedt el. Túlságosan is ismerte az utat, ahogy egyszer Elnor megjegyezte. A fiatal kobold nem szívlelte túlzottan a mágust, de tisztelte a hatalma miatt. Bár ahhoz már semmi kedve sem volt, hogy esetleg rokonságba kerüljön vele. Éppen ezeken gondolkozott az ifjú, mikor Halgor ránézett. A tünde elmosolyodott. Mindentudó mosoly volt ez, amitől a koboldot kirázta a hideg. “Remélem nem olvasott a gondolataimban” – futott át az agyán. 
Sil eközben folytatta a “nyomozását”. Maga sem tudta miért, de képtelen volt kiverni a fejéből a kis szobrot. Szinte maga előtt látta az obszidiánból készült tárgyat. A szobor egy számára ismeretlen állatot ábrázolt. A lénynek nagy szemei voltak. Kutyához hasonlító feje karcsú nyakkal kapcsolódott mozgékony testéhez. Leginkább egy menyéthez, vagy görényhez hasonlított. Sil szinte érezte a követ a kezében. Maga sem tudta miért, de úgy érezte, biztosan tudja, hogy csak az egyik társához került. Igaz, arra nem jött rá, kihez, bár volt ötlete. Fogalma sem volt miért nem bírta elfelejteni azt az érdekes szobrot. Így hát folytatta a figyelést.
Mivel a surranó teljesen gondolataiba merült (ami igen kivételes eset volt), észre sem vette, lassan-lassan csak elértek az erdő széléhez. A fák fokozatosan ritkulni kezdtek, míg át nem adták a helyüket a különböző indás, illetve a vizes talajt szerető növényeknek. A talaj egyre nedvesebb lett, ahogy haladtak előre. A levegőben valamilyen zöldessárga köd gomolygott, melynek szagától majdnem elájultak a társak. 
– Ezt a bűzt! – morgott Agony. 
Társai egyet értettek vele, bár ez ellen nem tudtak semmit sem tenni. Kénytelenek voltak hát eltűrni a dohszag mellett még a fákról lelógó zöld nyálkát is, mely csaknem azonnal beborította őket. De mégha ez nem lett volna elég, térdig merültek a sárban. Halgor fekete köpenye az első mocsárban töltött nap után szürkésbarna lett. A tünde ezért inkább levetette kedvelt köpenyét. Homokszín tunikában, s ugyanolyan nadrágban folytatta útját. Ehhez térdig érő, szarvasbőrből készült mokaszint hordott. Ám hiába próbálta meg elkerülni a sarat és a nyálkát, egy fél nap múlva úgy nézett ki, mint akit legalább egyszer elástak a földbe. 
Egyetlen vigasza az volt, társai sem voltak szerencsésebbek. A nap végére mindannyian tetőtől talpig iszapruhát hordtak. A zöld nyálkától pedig orrfacsaró szagúk lett. Míg hozzá nem szoktak a mocsárhoz, nem tehettek meg egy mérföldet sem úgy, hogy valamelyikük meg ne állította volna barátait, mert iszonyúan rosszul lett.
– Mikor érjük el az átjárót? – kérdezte Kira. Tüzet akartak gyújtani, de a nedves fa eleinte nem akart lángra kapni. Csak egy jó időnyi próbálkozás után sikerült néhány lángnyelvet feléleszteni. Este csupán annyit láthattak a mocsárból, amennyit a tűz megvilágított. Idegesítette őket, hogy nem tudják, honnan várható esetleg támadás. 
– Nem tudom. Ha ilyen ütemben haladunk, talán három nap. De ezt sok minden befolyásolja – felelte elgondolkozva a sötét mágus. Az árnyék elfintorodott, mire a tünde csak vállat vont. 
– Vajon hol lehetnek most Neilaék – morfondírozott Elnor. Mindenki elhallgatott. 
– Először én arra lennék kíváncsi, miért mentek el – dünnyögte Talek. Carus lehajtott fejjel ült mellette. 
– Akármi volt is az, biztosan jó oka volt rá – gondolkozott hangosan Kira.  
– Ugyan! – morogta Agony.
– Szerintem nem maga miatt ment el, hanem Cameron miatt – tűnődött Elnor. Halgor szemei felcsillantak. A tanítványra nézett, aki most szintén őt nézte.
“Érdemes lelepleznem magam?” – kérdezte gondolatban a tündét a tanuló.
“Miért nem a mesteredet kérdezed meg?” – kérdezett vissza különös hangsúllyal a kitaszított. Majdnem elmosolyodott. 
“Soha nem voltam vele olyan jó viszonyban. Nem tanít semmit a sötét oldalról, pedig a lánya is egy fekete tündével él” – felelte bosszúsan (vagy inkább vágyakozva?) a tanuló. Carus érezte, a mágus nevet. De nem gúnyos kacagás volt ez. 
“Mondasz valamit tanítvány. Csak nem jobban érdekel a sötét oldal?” 
“Még nem válaszoltál a kérdésemre.” – makacskodott a szellem.
“Ezt csakis magad döntheted el ifjú tanítvány. Ahogy azt is, melyik oldalt választod” – mondta Halgor. A szellem nem válaszolt többet. A tündemágus figyelte még egy ideig az érzéseit. Végül csak elmosolyodott. “Most már a miénk”– gondolta magában mosolyogva. 
A társak még elvitáztak barátaik távozásán, de lassan mindannyiukat legyűrte a fáradság. Carusnak viszont sehogy sem jött álom a szemére. Képtelen volt eldönteni magában, mit is akar valójában. Felült. A tűz már leégett. Majdnem teljesen sötét volt, bár ez nem okozott neki gondot. Még így is tökéletesen látott. A társai számára homályos dolgokat ő élesnek látta. Észrevett valamilyen mozgást a bokrok között. Először arra gondolt, felkelti barátait, de aztán meggondolta magát. Felülkerekedett a kíváncsisága, mely végül addig marcangolta, míg el nem indult a hang forrásának felderítésére. 
Carust félelem töltötte el, ahogy hallótávolságon kívülre ért. Megkerülte társait, de semmit nem látott. Egyszer ismét mozgást érzékelt a szeme sarkából. Felvette eredeti alakját. Erősebb is lett, illetve jobban látott. A szellemeket eléggé erősen gátolta, ha alakot öltenek. Így viszont az ifjú hangtalanul tudott mozogni. Ismét meglátta a mozgást. Hirtelen úgy érezte, mintha lefagyasztották volna. Képtelen volt megmozdulni. Kiáltani akart, de hang nem jött ki a torkán. Kétségbeesve támaszkodott egy göcsörtös fának. 
Ekkor előlépett egy élőholt az egyik fa mögül. Világító vörös szemeivel megnézte a foglyot. Kesztyűs kezeivel megragadta áldozatát. Carus érezte, ahogy a fagy átterjed az egész testére. Szemei előtt kezdett minden elsötétülni, habár küzdött ez ellen. A szellem egyenesen a katona karjaiba omlott. Az élőholt felemelte, majd elindult. Csizmás lábai alig érintették a földet. Mintha felette járt volna. Megtehetett így egy mérföldet, mikor egy fekete sárkányhoz ért. A halott hüllő felüvöltött a zsákmány láttán. Már alig várta, hogy elszívhassa áldozatuk melegét, csak egy jégtömböt hagyva hátra. 
A katona felrakta hátasára az ifjút, majd ő is felült mögé. Felszálltak, s elindultak az ismeretlenbe.

A társak azonnal felébredtek a túlvilági sikoly hallatára. Rögtön fegyvert fogtak, bár ellenséget nem láttak és nem is éreztek. Ekkor enyhén rájuk telepedett a fagy, de mintha sokkal távolabbról jött volna. Kérdőn néztek körbe.
– Fent – mutatott az égre Kira. A szürkés ködben egy elmosódott, halvány lényt lehetett kivenni. 
– Egy halott sárkány – mondta O’Brian. Ekkor tűnt fel neki az ifjú hiánya.
– Hol van Carus? – kérdezte.
– Azt hiszem a sárkányon utazik – mondta gyászos hangon Sil. Éles szemével ki tudott venni egy viszonylag szilárdabb testet a hüllőn. 
Mély hallgatás következett.
– Nem lehet, hogy azok Neilaék? – kérdezte Kira bátortalanul, bár tudta a választ.
– Bah! Gondolkozz! Mikor éreztél te fagyot, mikor itt voltak? Hacsak azóta nem változtak élőholttá, amit erősen kétlek – torkollta le a lányt Halgor. A szellem elvesztése eléggé súlyos kár lenne számára. Elkezdett fel-alá járkálni, de nem sokkal később abba is hagyta.
– Elvitte a tanítványt. Vajon mire kellhet neki? – kérdezte Elnor.
– Nem tudom, de nem hiszem, hogy megölte. Valahogy követnünk kellene – mondta Agony.
– Miből gondolod, hogy még él? – tette fel a kérdést a surranó. 
– Mert Agonyval sem foglalkozott, amikor először támadott meg minket. Valamilyen cél vezérli – adta meg a választ a mester. 
– Sajnálom az ifjút, de tovább kell mennünk. Meg kell állítanunk a járványt – szögezte le Halgor, mire mindenki ránézett.
– Hogy mondhatsz ilyet? – kérdezte döbbenten Kira.
– Úgy, hogy a velejéig romlott – dörmögte Agony.
– Nem vagyok gonoszabb, mint te, csak én felvállalom – vágott vissza élesen a tünde. A harcos sértődötten elpirult. 
– Miből gondolod, hogy Carust hagynunk kellene? – érdeklődött O’Brian egy rövid szünet után.
– Mert a járvány már nem csupán embereket támad meg. Mindenhova betört. Ha nem állítjuk meg, az egész világ elpusztul, csak a Feketék csatlósai nem – adta meg a választ baljós hangon a kitaszított. 
– Nem akarok még egy tanítványomat elveszteni – suttogta a mester, mégis mindenki meghallotta a némaságban. 
Ismét csönd következett. Végül Halgor felsóhajtott.
– Ha annyira aggódtok érte, majd szólok Neilanak, de szerintem már régen a fekete nyomában vannak – mondta a tünde egy hanyag kézmozdulat kíséretében. Hangjából kiérződött a leplezetlen gúny. 
– Miből gondolod? – kérdezte Elnor.
– Használd az agyad, s csak utána kérdezz! – válaszolt bosszúsan a fekete mágus. 
Végül Neilara (vagy a szerencsére) bízták a szellem sorsát. 

11.
Neila és Cameron nem messze táborozott társaiktól. Nem akartak nagyon eltávolodni tőlük, nehogy ne tudjanak segíteni, ha esetleg baj lenne. 
– Egyáltalán nem akarsz megbékélni Carussal? – kérdezte a tábortűznél Neila. Az ég tiszta volt, s ragyogtak a csillagok. Igaz, ebből semmit sem lehetett látni a sárgás köd miatt. A mágusnő éppen azzal foglalatoskodott, hogy megpróbálta megtisztítani hosszú, barna haját a ráragadt sártól. Néha-néha felszisszent, mikor meghúzta a haját. Végül lemondóan felsóhajtott és abbahagyta a fájdalmas műveletet.
– Nem.
– De ő más. Egyáltalán nem lenne képes megölni egy sárkányt. Legalább is, nem a barátját – ellenkezett a mágusnő. Cameron lassan ránézett a társára. Szemében olyan tűz égett, amit a lány még egyáltalán nem látott.
– Te nem ismered a szellemeket. Sose bízz bennünk Neila! Sose! – felelte a sárkány különös hangon. A fehér ezután lehunyta szemeit. A varázsló jól tudta, egyáltalán nem alszik. Elgondolkodott barátja szavain. Még soha nem hallotta így beszélni. Kételyek merültek fel benne a tanítványt illetően. Megcsóválta a fejét. 
Másnap követték a levegőben társaikat. Aznap semmi érdemleges nem történt velük, ami enyhén megnyugtatta őket. Este viszont korántsem ment minden simán. Neila és Cameron már aludtak, mikor egy túlvilági sikoly hasított a levegőbe. Mindketten azonnal felriadtak. Rájuk telepedett a fagy, de csak enyhén, mintha az élőholt még messze lenne. A társak az eget fürkészték, bár a szürkés-sárga ködben nehezen, vagy egyáltalán nem láttak. Egy elmosódott árnyat azért ki tudtak venni az égen.
– Egy sárkány. És visz valakit – suttogta Cameron. 
– Ki lehet az? – tűnődött Neila. Elkezdett fel-alá járkálni, miközben barátja az eget fürkészte, míg ellenségeiket végleg elnyelte a köd. A mágusnő azon gondolkozott, vajon társai közül ki és miért hagyhatta el a tábort. “Vajon ki lehetett, aki most valamilyen oknál fogva nem aludt?” – tette fel magában a kérdést.
– Carus – mormolta. Cameron azonnal ránézett.
– Hogy?
– Az élőholt foglya Carus.
– Ez biztos? Honnan tudod? – kérdezte kétkedve a fehér. Semmi kedve nem volt a szellem megmentésére, ha esetleg igaza lett volna a lánynak.
– A csapatból csak neki lehetnek olyan gondjai, ami miatt nem tud elaludni. Valószínűleg azért emészti magát, mert miatta mentünk el – gondolkozott hangosan a mágus. Barátja még mindig kételkedve nézett rá.
– Kötve hiszem, hogy egy ilyen lény képes efféle érzésekre.
– Mondtam, hogy félreismerted. Most pedig induljunk, még mielőtt túl nagy előnyre tesznek szert – döntött a mágus, miközben elkezdett összepakolni. Cameron elgondolkozott, de mindig ugyanarra jutott. Egy szellem képtelen más fajt sajnálni. 
Végül elindultak. A fehér sárkány jóval a mocsár felett repült, hogy tisztán láthassanak. A sárgás köd ugyanis csak a mocsárt ülte meg, mintha maga a föld lélegezte volna ki. A társak, ennek ellenére mégsem láttak, de még csak nem is éreztek semmit, vagy senkit. Ez igen aggasztotta Neilat. Ám hátasa, ellentétben barátjával, közömbösen repült. Valahogy képtelen volt sajnálni az ifjú. 
– Jó lenne gyorsítani. Nem akarom elveszteni a nyomukat.
– Nem mintha eddig megtaláltuk volna – morogta a sárkány, de azért gyorsított. A mágusnő megpróbálta magára szorítani piszkos és szakadt köpenyét, de a szél folyton kitépte a kezéből. Egy idő után lemondott arról a csekély védelemről is a metsző szél ellen. Vacogva próbálta a tájat illetve a levegőt fürkészni. A Hold elég fényt adott, hogy akár több mérföldet is beláthassanak, mégsem találtak semmi különösen, vagy szokatlant. Az egész estét a levegőben töltötték Carus után kutatva, de semmilyen eredményt nem értek el.
A varázslónő valamilyen oknál fogva nem tudta megtalálni a tanuló erejét. Erre csak az az egy magyarázat lehetett, hogy a szellem eszméletlen. Neila már komolyan aggódott az ifjú miatt. De hátasa már fáradt volt, így kénytelenek voltak megállni.
Lassan felkelt a Nap, s a két barát keresett egy biztonságos tisztást. Cameron hamar elaludt, bár a mágusnő képtelen volt lehunyni a szemeit. A mocsár szélén táboroztak. Itt vékonyabb volt a ködfelhő, illetve a levegő is tisztább volt valamivel. Jóval könnyebben tudtak lélegezni, mint a lápos vidék közepén. Ott ugyanis szó szerint fojtogatta az embert a sárgás köd. 
A társak nem pihentek még délig sem, mikor éles sikoly törte meg a csendet. Mindketten azonnal felriadtak. Félelem költözött a szívükre, s rájuk telepedett a csontig hatoló fagy is. A sárkány rögtön felszállt. 
A levegőben megpillantották a fekete sárkányt, mely egyenesen feléjük repült. A hátán egy katona ült. Világító vörös szemét még olyan messze is láthatták a barátok. A mágusnő hátán végigfutott a hideg, ahogy belenézett a szempárba. Lassan felajzotta íját. De azt már nem tudta, használni is tudja-e majd a közben feltámadt szélben. Bár a szél nem volt erős, eléggé megnehezíthette egy íjász dolgát. 
A fekete hüllő eközben egyre csak közeledett. Ismét élesen felkiáltott, majd gyorsabban kezdett szállni. Ahogy közelebb jöttek, Neila észrevette az élőholt hátán a szellem ernyedt testét. Mikor már elég közel ért a sárkány, a mágusnő megfeszítette íját, majd lőtt. A nyíl nem talált célba. A varázsló nem tudott elég gyorsan újabb nyilat helyezni a húrra. Tagjai túl lassan mozogtak. Teste kereken megtagadta a bonyolultabb mozdulatokat.
– Próbálj meg menekülni, de maradj lőtávolságban – mondta barátjának, aki azonnal elindult. Ám szárnyai túl lassan mozogtak, ezért a fekete fokozatosan beérte őket. Neila ismét lőtt, s ezúttal eltalálta a sárkány nyakát. A hátas felüvöltött és még gyorsabban kezdett repülni. A mágusnő ezt meglátva kivonta kardját. Ujjai görcsösen szorongatták a kardmarkolatot. Mikor az élőholt elérte Cameront, karmait belemélyesztette a fehér farkába. A hüllő felüvöltött, de nem tudott szabadulni. A fekete hátán ülő katona beleszúrta hosszúlándzsáját ellensége lábába.
Neila hiába próbált mágiával támadni, a tűzgömb, vagy villám átment ellenségein. Egyedül kardjában bízhatott. Megfordult, s szorosan barátjához simult, nehogy elessen a menetszéltől. Óvatosan megpróbált barátja lábához kúszni, amiben még mindig benne volt a lándzsa hegye. A varázsló rávágott a kardjával, mire az nem sokkal a hegy alatt eltört. Az élőholt katona eldobta a hasznavehetetlen nyelet és kivonta hatalmas szablyáját. Gyorsabb repülésre ösztökélte hátasát, aki erre a fehér mellér repült.  
Cameron ekkor, utasát is meglepve, egyenesen nekirepült ellenségének. A feketét sikerült kiborítania egyensúlyából. Ezután nekitámadt a sárkánynak. Nem törődve sérüléseivel, addig marta ellenfelét, míg az egy váratlan mozdulattal ki nem tépte magát a halálos ölelésből. A fehér meglepődve nézett az élőholtra. 
Neila eközben csak annyit tudott tenni, hogy erősen kapaszkodott, nehogy leessen. A rövid szünetet kihasználva visszatornázta magát barátja hátára. Cameron nem egy helyen megsérült, ahol azonnal elfagyott a hús. Álkapcsa is bizsergett a hidegtől. A mágusnő szemügyre vette ellenségeiket is. A fekete szintén több helyen megsebesült. Egy darab hiányzott a vállából, illetve a nyakából. Ám a lény mintha fel sem vette volna sebeit. A katona szemei izzottak a haragtól. Elkiáltotta magát, mire hátasa is fülsértő sikolyt hallatott.
– Menekülj! – kiáltotta Neila hátasának, aki engedelmeskedett. Cameron olyan gyorsan repült, ahogy csak sérülései engedték. A fekete mégis egyre közelebb került. Vörös szemei villogtak a dühtől és az ölés vágyától. 
– Ha el tudod érni a felhőt, talán van esélyünk – mutatott a varázsló az előttük tornyosuló sötét fellegekre. A fehér csak bólintott, majd gyorsabban kezdett el repülni. Az élőholt felsikoltott, mikor látta áldozatát eltűnni a fekete felhőkben. Dühében remegve repült bele a sötét ködbe. 
Cameron alig látott valamit a felhőben, bár ellenfele kisugárzását tisztán érezte. Ennek segítségével ki tudták kerülni az élőholtakat. Neila egy rövid szünetben meggyógyította hátasát, majd feszülten figyelte az eseményeket. Mikor a fekete éppen alattuk volt, a mágusnő váratlanul leugrott sárkánya hátáról. Pontosan a katona háta mögé érkezett. 
Mikor hozzáért a sárkányhoz, majdnem elevenen megfagyott. Alig tudta mozgatni végtagjait. Szerencsére az élőholt jól be volt szíjazva. A varázsló azonnal kettészelte az embert. A fekete megpróbálta lerázni bosszantó utasait. Zuhanni kezdett. Egy idő után vette csak észre, hogy ellenségei már nincsenek a hátán. Üvöltve indult a keresésükre.
Neila amint végzett ellenfelével, felvette a tanítványt, majd leugrott a fagyos hüllőről. Zuhanás közben kántált, minek hatására fokozatosan lelassultak, majd megálltak a levegőben. Ezután a mágus üzenetet küldött Cameronnak, aki nem sokkal később rájuk talált. Neila feltette a sárkány hátára a szellemet, majd ő is felült. A fehér hátas azonnal elindult vissza a mocsár felé. Olyan gyorsan repült, ahogy csak bírt. A varázslónő ráfeküdt Carusra, így próbálva meg védeni a metsző széltől, illetve a leeséstől. A felhőből kiérve egyre enyhébb lett a fagy, amit a fekete árasztott magából. 
– Remélem eltévedt a felhőben – mondta Cameron. Neila nem tudott válaszolni. Alig kapott levegőt az erős menetszéltől. Szorosan magához húzta a tanítványt, nehogy véletlenül leessen. Útközben valamennyire megpróbálta megnézni Carust. Az ifjú hideg volt, de még élt. A mágusnő abban reménykedett, még nem érkeztek túl későn. Megpróbálta kizárni tudatából a zúgó szelet, s koncentrált. Előhívta tudatából a megfelelő szavakat, majd lassan kimondta őket. Mikor végzett, kinyitotta a szemét. A szellem továbbra sem mozdult. Neila már-már azt hitte, nem sikerült a varázslat, mikor a tanuló megremegett. 
Az ifjú kinyitotta a szemét, majd körbenézett. Először valószínűleg nem ismerte fel barátait, mert visszacsukta szemeit. A mágusnő örömében magához ölelte társát, aki erre ismét körbenézett.
– Neila – sóhajtotta a szellem. Próbált mondani még valamit, de nem tudott. A varázsló nem tudta mi baja. Az ifjú úgy remegett, hogy még beszélni sem tudott. Csak érthetetlen szavak hagyták el kék ajkait. Ekkor remegve mutatott a hátuk mögé. A lány kíváncsian fordult meg. Elkerekedtek a szemei, mikor meglátta a fekete sárkányt. 
A hüllő észbontó sebességgel száguldott feléjük. Szemeiben a bosszú és a düh keveréke villogott. Kitátott pofájából kegyetlen hideg tört elő. Mikor elérte a társakat, majdnem elevenen megfagytak. Cameron hirtelen lassult. 
Mikor ezt meglátta, Neila megpróbált energiát átadni barátjának. Hátasa hálásan nézett rá, majd ismét felgyorsított. A fekete ezt látva ismét rájuk okádta fagyos leheletét, de az szertefoszlott a varázsló által létrehozott pajzson. A gonosz hüllő felgyorsított, s megpróbálta utolérni ellenfelét, aki már majdnem elérhető közelségben repült előtte. Cameron viszont tartani tudta a távolságot. Utasai szorosan a sárkányhoz simultak. Hallották a zúgó szelet a fülükben. A harcosnő köpenye hangosan csattogva örvénylett körülötte. Carus, mivel folyamatosan vacogott, társa teljesen magához ölelte. A szellemet jóleső érzéssel töltötte el a lány közelsége. 
A mocsár észbontó sebességgel száguldott alattuk. Cameron repülés közben az alatta húzódó szürkészöld ködöt figyelte. Egyszer alábukott, s ezzel egy időre eltűnt ellenfele szeme elől. A fekete ezt látva dühösen felordított.
– Hova megyünk? – kérdezte Neila és felült. Sárkánya már nem repült olyan sebesen, ugyanis fák között kellett haladnia. 
– Azt hiszem, valahol itt táboroznak a többiek. Legalább is Halgor valami ilyesmit mondott – felelte a fehér, miközben a földet pásztázta.
– Te beszéltél Halgorral? – kérdezte meglepődve a mágusnő. Ekkor végigfutott hátán a hideg, jelezve, ellensége most haladt el felettük. Miután elhagyta őket, a fehér sárkány folytatta.
– Igen. Biztos akartam lenni, hogy a katona Carust rabolta el. Bár az okát ők sem tudták megmondani – válaszolt a hüllő. Felettük ismét elrepült az élőholt fagyos csíkot húzva maga után. 
A társak hamar rátaláltak barátaikra. Cameron leszállt, majd O’Brian és Elnor levette Carust a hátáról. Ekkor ismét rájuk tört a csontig hatoló hideg, jelezve a köd felett cirkáló fekete közelségét. Cameron szó nélkül felemelkedett, s Neilaval ismét elindultak az élőholt után. A ködből kiérve meg is láthatták ellenfelüket. A fehér sárkány azonnal nekirontott. A feketének még időben sikerült észrevennie őket és szembe fordult támadóival. A két sárkány ismét összekapaszkodott. A mágusnő kivonta kardját, majd belevágta az élőholt nyakába. Csakhogy a sárkányt még ez sem zavarta. Állkapcsait összezárta ellenfele szárnyán, mire a fehér zuhanni kezdett. 
Cameron eltűnt a zöldes ködben. Egy viszonylag szilárd részen landolt, levetve hátáról utasát. A sárkány azonnal elvesztette az eszméletét. Neila a hátára esett, s emiatt eleinte ki-kihagyott a lélegzete. Miután sikerült talpra állnia, szédelegve ment a barátja által létrehozott tisztásra. Mikor meglátta, hogy társa eszméletlen, azonnal odament hozzá. De megnézni már nem tudta, ugyanis a rátörő félelem és fagy jelezte, a fekete megtalálta őket. 
A mágusnő csak íjára támaszkodhatott. Kardját elejtette, mikor leesett, s megkeresni már nem maradt ideje. Félelemtől remegő lábakkal ugyan, de szembenézett a sárkánnyal. A fekete kitátott pofával repült egyenesen a varázsló felé. Neila megfeszítette íját, majd lőtt. Bár lassan mozgott, sikerült gyors egymásutánban kilőnie három nyilat, melyek mind eltalálták a hüllőt. 
A fekete megállt a levegőben, mert az egyik nyíl szemen találta. Kitépte a nyilat, ám ekkor több is eltalálta. Az egyik átszakította a szárnyán lévő sérülékeny hártyát, ami miatt felordított. Egy másik nyíl a vállát találta el, mélyen belefúródva a fagyott húsba. A sárkány kénytelen volt leszállni, nehogy lezuhanjon. 
Mikor földetért, fél szemével látta csak ellenfeleit. Nekirontott a mágusnőnek, de ekkor Cameron váratlanul lefagyasztotta. A rövid szünetet kihasználva Neila megkereste kardját, majd visszament a tömbhöz. Egy erőteljes mozdulattal beleszúrt a megfagyott sárkány szívébe. A hüllő azonnal eltűnt. A mágusnő pihent pár pillanatig, majd megnézte barátját. Miután meggyógyította hátasát, kimerülten ült fel a hátára. 
Cameron keresett egy nyugodt helyet, ahol megállhatnak estére. Mivel már jócskán benne jártak a délutánban, tovább menni sem lett volna értelme. Egy kisebb, viszonylag száraz tisztáson szállt le. Óvatosan a földre tette már alvó barátját. Majd ő is lefeküdt, bár elaludni nem tudott. A szellem körül jártak a gondolatai. 

12.
– Ugye mondtam, hogy nem kell aggódnotok – jegyezte meg Halgor, miután Cameronék ismét elmentek. Társai ránéztek.
– Miért voltál olyan biztos abban, hogy Neila utánuk megy? Van egy olyan érzésem, Carus is jelentős szerepet játszott az elmenetelükben – mondta Agony, s mélyen a tünde szemébe nézett. A kitaszított rezzenéstelen arccal állta tekintetét.
– Nem tudnátok ezt későbbre halasztani? Alig lehet tőletek bármit is csinálni – szólt közbe O’Brian, aki tanítványát gyógyította. Két társa elhallgatott, bár továbbra is gyanúsan méregették egymást. A szellem ekkor megszólalt.
– Hol vannak Neilaék? – kérdezte még mindig vacogva. Bár már nem voltak sérülései, beletelt egy kis időbe, míg a fagytól is megszabadult.
– Nem tudjuk. Egy ideig még láttuk őket harcolni, aztán Cameron lezuhant – felelte aggódva a mester.
– Ez az én hibám! – nyögte az ifjú, mire mindenki felé fordult. 
– Hogy érted ezt? – kérdezte gyanakodva Talek. 
Carus nekidőlt egy fának. Mestere érezte, hogy vívódik magában, de azt is tudta, már döntött. A tanítvány ekkor egy mozdulattal hátravetette csuklyáját. Barátai meghökkenve hátráltak egy lépést. 
– Ez mindent megmagyaráz – mondta Elnor, miközben elgondolkodva nézte a szellemet. 
– Hát, nem csodálom, hogy Cameron elment – jegyezte meg komoran Kira. Ő is hallott egy-két történetet a szellemek kegyetlenségéről a sárkányokkal szemben, mikor magában kalandozott.
– De hogy lett a tanítványod? Tudtommal nagyon kevés szellemet tanítanak – érdeklődött Talek. O’Brian nem válaszolt azonnal.
– A szellemeknek kivételes tehetségük van a mágiához. Jóval erősebb hatalomra tehetnek szert, mint bármely más faj.
– Kivétel egy embert – szúrta közbe halkan Agony. Elnor már majdnem közbeszólt, hogy Neila csak félember, de a mester üzenetét elkapva inkább csöndben maradt. A kobold Halgorra pillantott, aki csak mosolygott. Kíváncsi volt, mi jár a tünde fejében. 
– A Feketék a legerősebb mágusok és nem kevés mestert öltek meg az elmúlt három év alatt. A szellemek hajlandóak segíteni nekünk. Egyelőre – dünnyögte a varázsló. 
Hallgatás következett. Többen ferde pillantásokat váltottak egymással, de mindenki csöndben marat. Az este feszültséggel telve múlt el. 
Másnap ismét útra kelt a csapat. A feszültség továbbra sem múlt el. Kevesen bíztak a szellemben, mégha az egyik barátjuk tanítványa volt is. A táj egyhangúsága sem feledtette a társakkal gondjaikat. A dohszag már fojtogatta őket. A levegő súlyosan nehezedett rájuk. A szívük is nehéz volt, ami már-már elviselhetetlen terhet jelentett a számukra. Most jöttek rá, hogy a Bűzmocsáron (ahogy Agony nevezte a tájat) való átkelés egy próba a számukra. S nemcsak a test fizikai próbája, habár arra tevődött a fő hangsúly. 
Amíg a mocsárban haladtak, a csapat minden egyes tagjában felmerültek a kételyeik a társaikkal kapcsolatba. Mindannyiójuknak tisztázni kellett az érzéseit a barátaival szemben. Uralniuk kellett a gyűlöletüket, elégedetlenségüket, különben könnyen ez lehetetett volna az utolsó útjuk együtt. S ezzel mindenki tisztában volt, mégha ezt egyikük sem tette szóvá. 
De emellett még a talaj is veszélyesen ingatag volt, s néhol egyáltalán nem látszott, hogy hova lépnek. Nem egyszer kellett kerülniük, vagy megállniuk, mert valaki esetleg beleesett egy nagyobb pocsolyába. S ha ez még nem lett volna elég, a mocsárban élő különböző állatok is bármikor megtámadhatták őket. 
Ez a lehetőség különösen Silt veszélyeztette. A surranó ugyanis nem egyszer kódorgott el. Még mindig nem mondott le elveszett tárgyáról, s ez nem kevés galibát okozott barátainak. Az apró alak kedveszegetten menetelt társai mögött. Gondolatai elkalandoztak, így nem igazán figyelt oda lépteire. Nem vette észre, hogy az előtte lépkedő Agony eltért az útiránytól, hogy kikerüljön egy nagyobb pocsolyát. Sil ezért egyenesen belegázolt a vízbe. 
Csak akkor riadt fel, mikor már térdig járt a nyálkás, fekete mocsárba. Azonnal megállt. Érezte, hogy az iszap nem tartja meg a súlyát, ezért süllyedni kezdett. Méghozzá elég gyorsan. 
– Álljatok meg! – sipította barátai után, akik már elég messze jártak tőle. Éles hangjára rögtön visszafordultak. Sil hallotta Agony átkozódását. 
– Ne mozdulj! – kiáltotta O’Brian. Elkezdett keresgélni. 
– Mit csinálsz? – kérdezte Agony. 
– Keresek egy nagyobb ágat, vagy indát, amivel kihúzhatjuk. Tudtommal ugyanis nem hoztunk kötelet – felelte a mester. Kira is segített neki Carus társaságában. 
– Miért nem varázsolod ki? – érdeklődött enyhén meglepődve a harcos.
– Mert egy olyan helyre érkeztünk, ahol nem lehet. Nem vagyunk messze egy semleges helytől és emiatt itt akármit csinálhatnánk, csak elnyelődne az energia. Csupán annyit tudnál elérni, hogy elveszted az erődet – magyarázta Halgor. Agonynak cseppet sem tetszett a fekete tünde hangsúlya. Úgy beszélt vele, mintha egy tudatlan tanuló lett volna. 
Silumar eközben egyre csak süllyedt. Már combig merült. Ekkor valami elsuhant a lába mellett. Éppen hogy csak hozzáért. Az apró alak kíváncsian fürkészte a fekete vizet. Semmit nem látott a saját tükörképén kívül. A valami ismét hozzáért. Sil érezte a lény sikamlós testét, amitől kirázta a hideg. 
– Nem akarlak siettetni titeket, de itt valami van – kiáltott ki barátainak. 
– Ne mozogj! – utasította Elnor. A társak semmilyen ágat, vagy indát sem találtak. A fák, vagy növények mindig elhajoltak, mikor odamentek hozzájuk. Mintha nem akarnák, hogy segítsenek a surranónak. 
Silumar érdeklődve fürkészte a víztükröt. Egyszer csak két sárga szem nézett vissza rá. A surranó kíváncsian nézte a szempárt. A lénynek hosszúkás pupillái voltak, s a sárga szemet néhol sötétebb csíkok tarkították. A valami egy ideig szemezett a surranóval, majd ismét eltűnt. Sil éppen mondott volna valamit, de csak kiáltani tudott. Társai ijedten néztek rá. 
– Elkapta – mondta Kira teljesen feleslegesen. Az apró alak eltűnt a mocsárban. A csapat tagjai félve nézték a sima víztükröt. Ekkor egy buborék törte meg a simaságot, majd azt több is követte. Mintha a víz forrni kezdett volna egy helyen. Egyszer csak Silumar bukkant fel vadul kapálózva. Kezében apró tőre, melyet belevágott a teste köré tekeredett kígyószerű lénybe. A hüllő sziszegve felkiáltott, majd ismét a vízbe húzta áldozatát. 
– Valaki csináljon már valamit! – kiáltotta Kira rémülten. 
– Egyikünknek sem ajánlatos bemenni, hacsak nem akarsz a surranó sorsára jutni. Ezek a kígyók soha sincsenek egyedül – sziszegte Carus. A víz vadul hullámzott, ahogy a kígyó küzdött áldozatával. Ismét felbukkantak, de ezúttal a lény már több sebből vérzett. A zöld nedű a szörny társait is odacsalta. Egyre több fej emelkedett ki kíváncsian a mocsárból. 
A barátok elborzadva figyelték a jelenetet. Elnor és Talek megpróbálták lenyilazni a támadót, de félő volt, hogy Silt találják el. Ekkor érkezett meg Cameron, s leszállt a vízbe. A sárkány érkezése mindenkit beterített vízzel. A fehér egy pillanat alatt kiszabadította Silt, s kirakta a partra. A hüllő éppen fel akart szállni, mikor hirtelen több kígyó is a lábára csavarodott. Cameron egyszer fájdalmas harapást érzett a lábán, majd a hasán is. 
Kétségbeesve próbált kitörni a vízből. Szárnyaival vadul csapkodott, s majdnem elsodorta barátait is. A fehérnek végül sikerült felszállni a mocsárból, bár egy kígyó még mindig a lábára tekeredett. Erősen szorította áldozatát. Cameron egyik mancsával leszakította támadója fejét, majd letekerte a hüllő ernyedt testét a lábáról, s a vízbe dobta. 
Már éppen visszaindult volna hátrahagyott barátjához, mikor váratlanul erős szédülés fogta el. Szemei előtt lassan egybemosódtak a fák. Tagjai elzsibbadtak. Alig tudta mozgatni szárnyait. Azonnal visszafordult, de túl későn. Már a leszállás sem sikerült. Majdnem barátaira esett rá, mikor nem sokkal a föld felett elvesztette az eszméletét. 
– Mi baja? – kérdezte aggódva Kira, miközben odament a sárkányhoz. Cameron félig a vízbe zuhant bele, ahol ismét megjelentek a kígyók. 
– Ez ráér később is. Húzzuk ki a partra, különben a kígyók fogják felfalni – mondta Halgor. 
Közben küldött egy üzenetet Neilanak, de nem tudta, megkapta-e. A barátok csak egy jó időnyi küszködés után tudták a fehér sárkányt kivonszolni a vízből. Mikor ezzel végeztek, kimerülten rogytak le egy viszonylag szárazabb részre. A fekete tünde megnézte barátját. 
– Ahogy gondoltam. Ezek a kígyók megmarták, nem is egy helyen – jelentette ki, mikor végzett a vizsgálódással. Ekkor ért oda Neila. Lihegve tört elő a bokrok közül. 
– Mi történt? – kérdezte levegőért kapkodva. Odament a sárkányhoz. 
– A kígyók megmarták. 
Mikor ezt meghallotta, a lány arcából minden szín kiment. Eleinte földbegyökerezett lábakkal állt, de aztán megpróbálta összeszedni magát valamennyire. Elmorzsolta könnyeit, miközben nyugalmat erőltetett magára, hogy tiszta fejjel gondolkozhasson. A mágusnő nem tudta, mit kellene tenniük. Ezen a helyen képtelenek varázsolni. Csak abban reménykedtek, Cameron magához tér annyira, hogy arrébb repülhessen.
– És most? – törte meg a csendet Talek. Silumar mellett ült, aki már lassan visszanyerte eredeti színét. Igaz, arca még mindig halványzöld árnyalatú volt a fojtogatás miatt. De mit sem törődve ezzel, kedélyesen mosolygott, miközben kicsavarta hosszú hajából a vizet. Mikor ezzel végzett, ruháit is megpróbálta megszabadítani a hideg víztől. 
– Kira, nem tudnád elvinni egy darabig? Úgy, ahogy az árnymacskában utaztunk – vetette fel Elnor, fejével a fehér felé intve. Az árnyék megrázta a fejét.
– Túl nagy. De nekem nincs is meg ez a képességem még.
Neila végigsimította hátasa nyakát. Egy ronggyal megpróbálta valamennyire ellátni barátja sérüléseit, de gyógyítás nélkül nem sokáig fog élni. Aggódva figyelte a sárkány minden rezdülését. Halgor odament mellé, s a vállára tette a kezét.
– Ne aggódj! Elég erős, hogy legyőzze a mérget – próbálta meg vigasztalni a lányt.
– Egyetlen kígyó marása elég akár száz ember megöléséhez is. De talán van elég akaratereje – felelte a mágusnő elcsukló hangon. Szemében könnyek csillogtak.
A csapat nem tehetett mást, minthogy várt. Bár a varázslónő felajánlotta, hogy ő ott maradt a sárkánnyal, barátai nem mentek el nélküle. 
– Ennyivel tartozom nektek Neila – mondta Carus, hogy csak társa hallja. A harcosnő hálásan nézett rá. Még egy mosolyt is megpróbált magára erőltetni, habár úgy tűnt, hamarabb fog kitörni belőle a zokogás. A szellem együtt virrasztott barátjával Cameron mellett, miközben barátaik pihentek. Sokmindenről beszélgettek. Ám a második napon már felmerült egy-két vitás kérdés.
– Túl sok időt vesztünk, ha továbbra is maradunk – mondta Agony. Többen egyetértettek vele.
– Menjetek nyugodtan, én itt maradok. Tudom az utat. Meg fogunk találni titeket – ígérte Neila. 
– Nem hagyunk itt megint – ellenkezett O’Brian.
– Menjetek már! Ne vesztegessétek az időt! – csattant fel a mágusnő ellentmondást nem tűrő hangon. Arany szemei szikráztak. Még a mester sem mert ellenszegüli neki. A társak lassan összepakoltak, Carus kivételével.
– Mint már említettem, tartozom nektek annyival, hogy én is itt maradok. Elvégre is, megmentette az életem – felelte a tanítvány, mikor a varázsló kérdőn nézett rá. Neilanak nem volt kedve vitázni az ifjúval ezen. Tudta, egy szellemmel sokkal nehezebben nyerné meg a csatát, mint akár az apjával. Egy sóhaj kíséretében ismét Cameron felé fordult. Társaik eközben elindultak. A köd csaknem azonnal el is nyelte őket. Már csak hárman maradtak a mocsár partján. 
Telt az idő, de a fehér sárkány továbbra sem tért magához. Néha-néha megrándult, vagy felmordult, mintha álmaiban csatát vívna valakivel. Két társa aggódva figyelte.
– Most vívja a harcot a méreggel – suttogta a varázsló. Gyengéden végigsimította a sárkány nyakát. Cameron ekkor kinyitotta a szemét. Tekintete homályos volt ugyan, de a fehér egyértelműen magánál volt.
– Hol vagyok? – kérdezte rekedten.
– Még ott, ahol lezuhantál. Nem tudunk lekicsinyíteni, sem meggyógyítani. Tudsz repülni? – kérdezte gyorsan a mágusnő. Cameron lassan felállt. Bár szédült, úgy tűnt, nem volt nagyobb baja. Tett néhány szárnycsapást. Megpróbált felemelkedni, de szárnyai tiltakoztak a nagyobb megerőltetés ellen. A sárkány szisszenve huppant vissza a földre.
– Minden tagom fáj, mintha egy fekete tört volna össze. A látásom sem az igazi, ráadásul rettenetesen szédülök.
A varázsló elgondolkodott.
– Hát, gyalog kell mennünk. Gyertek!
A három társ elindult. Remélték, hogy nem maradtak le nagyon. Egy napi hátrányuk volt, bár ahogy Neila elnézte a sárkányt, ez még jócskán megnőhet. A mágus utuk közben azon gondolkozott, vajon hogyan tudná meggyógyítani barátját. Minden lehetőséget mérlegelt, de egyik sem volt megfelelő. “Nem tudom meggyógyítani!” – kiáltott fel keserűen magában. Ránézett társára. 
Cameron szinte vonszolta magát. Szárnyait majdnem a földön húzta maga után. Fejét gyakran megrázta, lábait is nehézkesen rakta egyiket a másik után. Neila könnyes szemmel nézte szenvedéseit. A fehér egyszer csak lemaradt. Barátai ijedten fordultak meg. A sárkány a földön feküdt, s levegő után kapkodott. 
– Mehetünk tovább – mondta, de mikor felállt, lábai majdnem ismét összecsuklottak termetes súlya alatt. 
– Nem. Megállunk pihenni – döntött a varázsló. Carussal ezután tüzet raktak. A Nap már lemenőben volt, ezért szinte csak az orrukig láttak. A táj fokozatosan sötétségbe burkolózott. Az erdő teljesen némává vált, leszámítva a fákról lecsöppenő zöld nyálkát. Neila és a tanítvány aggódva figyelték barátjukat. Cameron még fehérebbnek tűnt a tűz sápadt fényében. 
– Szerinted rendbe jön? – kérdezte könnyeivel küszködve a mágusnő.
– Remélem. Sokat köszönhetek neki. De miért nem gyógyítod meg?
– Nem tudom. Itt már lehet ugyan varázsolni, de sokkal több energiába kerülne, mint máskor. És egyébként is, csak úgy lehetne, ha valaki magába szívná a mérget. Én megtenném…
– És ha csak egy részét távolítanád el? – kérdezte a szellem egy rövid szünet után. 
– Megpróbálhatjuk. De szólni kell Halgornak, hogy ne lépjenek át a kaber-garon. Sőt, ha elehet, ne is menjenek a közelébe. Van egy olyan érzésem, hogy csak kemény harc árán mehetünk át – gondolkozott hangosan a varázsló. Carus ezután kapcsolatba lépett a fekete tündével, míg társa Cameronhoz lépett. De a szellem minden mozdulatát figyelte a lánynak, hátha balul üt ki a dolog.
Neila felmászott a sárkány hátára, majd rátette kezeit a két szárnya közé. Lehunyta szemeit és elkezdett kántálni. Érezte, amint lassan megtalálja a mérget, majd fokozatosan magába szívja. A tanítvány csupán annyit látott, hogy társa kezén lassan kúszik felfele valamilyen zöld fény. Fokozatosan átterjedt a lány egész testére, majd beszivárgott. Neila ekkor elvette a kezét a fehér hátáról, majd eszméletlenül lecsúszott a földre. 
Carus egészen eddig beszélt a kitaszítottal. Ám mikor látta, hogy a mágusnő lezuhan Cameron hátáról, azonnal megszakította a mondatát, s odarohant. A varázslót kiverte a veríték, arcából minden szín kiment. Arcára néha kiült a fájdalom. A szellem odahúzta a tűzhöz.
“Mi történik ott?” – hallotta Carus fejében a követelődző mondatot. 
“Neila elszívta Cameron testéből a méreg egy részét, és most őt emészti. Egyelőre nem tudom, megbirkózik-e vele, de valószínű” – felelte aggódva az ifjú. Érezte a fekete tünde haragját és aggodalmát. 
“Milyen messze vagytok?” – kérdezte a tanítvány. Érzékelte, amikor Halgor megkereste őket az ő ereje alapján. 
“Túl messze. A kaber-gart nem közelítjük meg addig, amíg ti itt nem vagytok. Élőholtak őrzik, bár a többiek még nem tudják” – válaszolta enyhén gúnyosan a tünde. Carus elgondolkozott. Tudta, a kitaszított már megszüntette a kapcsolatot kettőjük között. 
Ránézett a mágusnőre, kinek feje az ölében nyugodott. Arcát eltorzította a fájdalom, homlokán izzadságcseppek csillogtak a halvány fényben. A szellem gondolatai elkalandoztak, miközben elnézte a lány arcát. Eljátszott azzal a gondolattal, mi lenne, ha ő lenne Halgor helyében. Önkéntelenül is elmosolyodott. Észre sem vette, hogy ábrándozásai közben Neila arcát cirógatta. 

13.
– Miből gondolod, hogy őrzik az átjárót? – kérdezte Agony. A csapatból már mindenki ott volt. Cameron és Neila is megérkeztek, de eléggé lelassították a haladást. Összesen négy napot vesztettek miattuk, bár ezt senki sem rótta fel nekik. Most ismét a tűz mellett ültek, s a másnapi átkelést tervezték. Már ha sikerül egyáltalán átkelniük. Halgor ugyanis azt állította, élőholtak őrzik a kaber-gart. 
– Gondolkozz egy kicsit! Az az átjáró vezet ahhoz a tengerhez, ahol a Feketék központja van. Egyértelmű, hogy nem engedik csak úgy át az embereket – felelte bosszúsan a fekete tünde. 
Hallgatás telepedett a csapatra, melyet csak Cameron egyenletes lélegzése tört meg. A sárkány már aludt Sil társaságában. A surranó összekucorodott a sárkány oldalánál, s hangosan szuszogott. A sárgás köd szinte megfojtotta a társakat, ami egyre csak sűrűsödött. Már nem jártak messze a kaputól, de egyre több akadályba ütköztek. Bár az elmúlt nap nem mentek tovább, a köd úgy gomolygott körülöttük, mintha életre kelt volna. Szemmel láthatóan egyre csak sűrűsödött. 
– És mi van, ha nem tudunk átmenni a tengerhez? – tette fel a kérdést Kira. Nem sok kedve volt ismét halottakkal harcolni. 
– Ha nem tudunk átmenni, annak csupán az az egy oka lehet, hogy már rég halottak leszünk – morogta Agony. 
– Azt sem tudjuk, hányan vannak. Lehet, hogy nincs is esélyünk – mondta Elnor. 
– Ki kéne kémlelni – vetette fel O’Brian. 
– Én szívesen elmegyek – ajánlkozott Carus. Neila bólintott. Kira kelletlenül bár, de szintén csatlakozott az ifjúhoz. 
Miután megbeszélték az indulás részleteit, mindenki lepihent. Elaludni egyedül Carus nem tudott. Ő őrizte társai álmát, míg felkelt a Nap.
Ám egyszer mocorgást hallott az ékszaka közepén. A szellem alvást színlelve figyelt a hangra. Rájött, hogy Silumar kutat barátai között. Ekkor hangokat hallott. A surranó keltegette a fekete tündét. Kíváncsian hallgatta a beszélgetést.
– Mond csak Halgor, nem láttál egy kis fekete szobrot? – kérdezte suttogva Sil, bár maga sem tudta, miért pont a sötét mágust ébresztette fel. A tünde eleinte álmosan nézett rá. Mikor felfogta, mit kérdezett társa, azonnal felébredt.
– Véletlenül hozzám került, de hogy hogy arról fogalmam sincs. Legközelebb jobban vigyázz az állataidra – válaszolta a kitaszított, miközben elővette zsákjából a szóban forgó tárgyat. A surranó elképedve nézte. 
– Köszönöm! De mit értesz az alatt, hogy állat? – érdeklődött. A tünde már visszafeküdt, de a kérdést meghallva ismét barátja felé fordult.
– Ez nem tárgy, hanem élőlény. Azért vesztetted el. Hozzám mászott át. Egy ideig nem vettem róla tudomást, de mostanra már elegem lett belőle – felelt a kérdezett, s ismét lehunyta szemeit. Sil elnézte a szobrot. A furcsa állat lecsukta szemhéjait, majd ismét kinyitotta. Nagy, rubinszerű szemeit ezután a surranó felé fordította. Érdeklődve nézte “gazdáját”. Sil teljesen elámult. Visszament a helyére, miközben folyamatosan az állatot bámulta. A lény hatalmasat ásított, majd felvett egy újabb pózt. 
Silumar elképedve figyelte. Mikor az állat megmozdult, úgy tűnt, mintha a szobor folyékonnyá vált volna, pedig minden részlete ugyanúgy látszott. Aztán amikor a lény összegömbölyödött, ismét megszilárdulni látszott. 
– Elképesztő! – ámuldozott a surranó. Miután leült a helyére, elkezdett a zsebében kotorászni. A különös állat már megszilárdult, habár az új gazdája szerette volna, ha még nem alszik vissza. Ezért aztán elővett egy sajtdarabot a zsebéből. Sil jól megnézte a csemegét. Habár már majdnem kőnek is elment volna keménységileg és szürkévé vált a penésztől, mégis úgy gondolta, megfelelő. Meglengette a lény orra előtt a darabkát. Mivel nem érte el a kellő hatást, az apró alak ismét próbálkozott. Megintcsak sikertelenül. Végül egy hatalmasat ásított, majd a szerzeményét kezdte el nézegetni. Mikor úgy tűnt, a szobor nem akar ismét életre kelni, óvatosan eltette egyik zsákjába és ő is lefeküdt. 
Carus ezalatt végig ébren volt. Ő is elámult, mikor meglátta a remek állatot. Ismét felült, s a szobron kezdett gondolkozni. De mivel nem ismerte a lényt és abba pedig nem akart belegondolni, társa honnan szerezhette, gondolatai hamar elkalandoztak. Leginkább a másnapi útjukon morfondírozott. Észre sem vette az idő múlását.
Másnap reggel a két társ elindult a kaber-gar felé. Halgortól elég pontos útbaigazítást kaptak, így talán nem tévedtek el. 
– Hogy-hogy ennyire jól ismeritek a mocsarat? – kérdezte egyszer gyanakodva Talek. 
– Nem vagyunk kötelesek mindent elmondani – felelte bosszúsan a gonosz mágus. Éppen egy térképet tanulmányozott, amit Sil erszényéből halásztak elő. A surranó igen segítőkész volt térképek ügyében, habár nem vette jó néven, hogy Halgor belekötött az egyik legkedvesebb darabjába.
– Ez egyáltalán nem jó. Pontatlan. Még az Elveszett Háborúk korában készült – zsörtölődött a tünde. 
– Akkor hogy maradhatott fenn idáig? – kérdezett vissza Sil sértődötten. 
– Mert tünde térkép, s azok mindig sokáig bírják.
A társak természetesen ezen is képesek voltak veszekedni. A surranó azt bizonygatta, hogy az ő térképei soha nem tévednek. A tünde pedig minden válaszában talált valami kivetni valót, amibe rögtön bele is kötött. 
– Fejezzétek már be! – szólt rájuk Cameron, mikor már a feje is megfájdult. Még midig nem jött teljesen rendbe a méregtől. Gyengének érezte magát, bár ezt igyekezett titkolni.
Ekkor tért vissza Carus és Kira. 
– Elég sok az őr és van egy sárkány is – jelentette az árnyék.
– Egész pontosan tizet számoltunk, plusz a sárkány – javította ki finoman társát a szellem. 
– És hogy támadjuk meg őket? – tette fel a kérdést Elnor. Minden szem Neilara szegeződött. A mágusnő eleinte hallgatott, de végül elmondta, ő mire gondolt. Barátai meglepődve hallgatták a merész tervet. Ám mivel senkinek sem jutott más az eszébe, elfogadták. 
Már delelt a Nap, mikor Cameron felszállt. Hátán ezúttal O’Brian utazott. A többiek a földön haladtak, akik a lehető legközelebb lopakodtak a katonákhoz. A fagy csaknem azonnal megbénította őket, amint az átjáróhoz értek. Sil érdeklődve nézett ki a bokrok közül. Habár barátai ellenezték, semmiért sem maradt volna le az ütközetről. Ezért aztán a lehető legközelebb lopakodott, s onnan kémlelte az ellenséget. “Úgy látszik, átépítették a kaput”– gondolta, miután körbenézett az apró tisztáson. 
A kaber-gar egy hatalmas kőkapu volt. Egyik oldalába egy fekete, másik oldalába egy arany sárkányt faragtak az oszlopba. A boltív tetején a hüllők feje összeért. Szájuk kiáltásra nyílt. Úgy tűnt, hogy a smaragdszínű csillogás az ő torkukból tör elő. A zöld fény megvilágította a kaput őrző katonákat. Tizen álltak különböző helyeken az átjáró előtt. Mindegyik mereven állt, mintha ők is szobrok lennének. Hatalmas szablyát fogtak a kezükben, vörös szemeik a semmibe bámultak. A sárkány közvetlenül a kapu mögött feküdt. Habár úgy tűnt, alszik, a csapat tagjainak nem volt kétsége afelől, hogy bármilyen apró neszre azonnal támadna. 
A társak vacogva várták barátaikat, hogy megkezdődjön a csata. Cameron eleinte csak körözött az átjáró fölött. Mikor látta, társai elfoglalták helyeiket, lecsapott. Egy fújással sikerült lefagyasztania a fekete sárkányt és még néhány katonát. A baj csak annyi volt, hogy a kaput is vastag jég borította. 
Igaz, ezzel most nem foglalkoztak. Az élőholtak azonnal a levegőt kezdték el pásztázni, de nem mozdultak. Talek és Neila a katonák háta mögé került. Csak heten maradtak. A mágusnő intett, mire a fehér sárkány ismét lefagyasztott néhányat. Már csak négyen maradtak. 
Neila ekkor előtört a bokorból, s Talekkel az oldalán azonnal megtámadta a többi élőholtat. Kettőt sikerült eltűntetni, mire a másik kettő rögtön támadott. Halgor is csatlakozott, s sikerült leszúrnia még egyet. Ám az utolsó jóval erősebb volt a többinél. Jégkardjával több helyen is megsebezte támadóit. Neila alig tudta használni kardforgató karját. Kénytelen volt két kézre fogni a markolatot. 
A katona félelmetes lendülettel támadott. Mégsem tett nagyobb kárt ellenfeleiben. Mintha csak le akarta volna foglalni őket. Gondolatát ebből ki lehetett találni. Húzta az időt, hogy társai kiszabadulhassanak. Bár hárman voltak ellene, még csak megsebezni sem tudták. Minden támadást kivédett, mintha csak előre tudta volna, mivel akarják megállítani. Rugalmasan mozgott, annak ellenére, hogy már jópár éve holtan feküdt a föld alatt. Mégis, olyan érzést keltett ellenfeleiben, mintha maga a föld ereje lakoznék benne. Csapásai hatalmas erejűek voltak, mégsem fáradt ki. Nem úgy, mint ellenfelei. Neilat egy fához vágta, Halgort komolyan megsebesítette. Egyedül Talek maradt talpon. A kobold viszont, a vérfagyasztó hideg ellenére, még mindig gyorsabban mozgott a harcosnál. 
Az élőholt folyamatosan támadott, hátrálásra kényszerítve ellenfelét. A kobold már fáradt. Tenyere izzadt a markolaton, lábai már-már összecsuklottak. Egyre merevebben mozgott, ahogy a katona közelebb jött hozzá. Ellenfele ismét támadott. Talek éppen el tudott ugrani a csapás elől, ami kettészelte a mögötte lévő fát. Előre szúrt, de az élőholt kivédte a támadást, s hanyatt lökte áldozatát. Talek elejtette kardját, mikor a földhöz vágódott. 
A katona ismét csapásra emelte kardját, de a kobold félregurult. Felvette kardját, majd előrelendült. Ellenfele hátába szúrt, aki azonnal eltűnt. Talek ezután fáradtan rogyott le a földre. Ekkor szállt le Cameron. O’Brian, miután lecsusszant a sárkány hátáról, megnézte társait. 
Neila beverte a fejét, mikor az élőholt a fához vágta, mire elvesztette az eszméletét. Most kezdett csak magához térni. Halgornak az egyik karja csaknem teljesen elfagyott, s folyamatosan remegett a hidegtől. A mester kelletlenül bár, de segített rajta. A mágusnő eközben Taleknek adta vissza elvesztett energiáját. 
De a csapat tagjai figyelmen kívül hagyták a jégbörtönbe zárt holtakat. Silumar hívta fel rá a figyelmet, aki a lefagyasztott katonák között kódorgott. A fekete sárkány lassan megmozdult. Neila nem tétovázott, azonnal szíven szúrta a lényt. A többi katonával is végeztek a társak. A katonák mind eltűntek, de a jégtömb megmaradt. A kaput két láb vastag jég fedte.
– Ezt aztán jól megcsináltad Cameron! Hogyan fogunk átmenni, ha megkérdezhetem? – kérdezte élesen Talek. 
– Nyugalom. Szét lehet törni, ha a mi derék sárkányunk segít – mondta Halgor, majd odament a tömbhöz. A tündemágus mondott néhány szót, mire egy villámot engedett útjára. A jégtömb azonnal szétrobbant, amint a villám belecsapott. A társak felemelt karjukkal védekeztek a szilánkok ellen, igaz, nem sok sikerrel.
– Legközelebb szólhatnál, mielőtt felnyársalsz minket – dörmögte Agony, miközben lesöpörte karjáról a szilánkokat. A tünde csak mosolyogva vonta meg vállait. Cameron ezután kiásta a kaput a jégdarabok alól. A smaragdzöld csillogás ismét megvilágította környezetét.
– És mi van, ha a másik oldalon is vannak őrök? – kérdezte elgondolkozva O’Brian. 
– Nem tudjuk meg, amíg át nem megyünk – vélte Carus enyhén sziszegve. Csuklyáját továbbra is mélyen szemébe húzta, noha társai elől már nem kellett többet rejtegetnie kilétét. 
– És ki lesz az első? – kérdezte vidáman Sil, s már ment is volna a zöld fal felé. Ám egy erős kéz felemelte a gallérjánál fogva. A surranó hangosan sivalkodott a méltatlan bánásmód ellen.
– Kivételesen most engedd át az öngyilkosságot másnak – morogta Talek. Végül Neila lépett át először a kapun, majd Halgor. Őket Elnor, Talek és O’Brian követte, aki Silt fogta. Cameron emberi alakban lépett át a kapun. Utoljára ment Agony. 
A harcos nem emlékezett pontosan az utazásra, csak hogy nem volt valami kellemes. A vakító fehérségben különböző nagyságú és színű pontok húztak el mellette. Megérkezésekor ráadásul túl gyorsan lassult le, ami miatt nem bírta megtartani egyensúlyát. 
Mikor ismét szilárd talajt érzett maga alatt, meglepődve vette észre, hogy egy tengerparton térdelt. Miután felállt, csatlakozott nézelődő társaihoz. 
– Arra egy város van, ahol talán bérelhetünk egy hajót – mutatott Neila egy távoli sziklafal felé. Tőlük balra erdő terült el, igaz, elég messze. A másik oldalukon zöld tenger húzódott. 
– Honnan tudod? – kérdezte O’Brian gyanakodva. Lánya ránézett, aki nem szólt. Ám szemei egyértelműen jelezték, mit gondolt. “Ne kérdezősködj túl sokat, mert megjárhatod” – üzente a mágusnő. 
A mester éppen ezért kezdte egyre kényelmetlenebbül érezte magát. Úgy gondolta, ismerte a lányát, de ezalatt az út alatt kénytelen volt belátni, tévedett. Fogalma sem volt arról, mennyire megváltozott. S ez természetesen egyáltalán nem volt ínyére. De nem tehetett mást, minthogy egy sóhajjal elintézte a dolgot. Mégis egyre nehezebben tudta legyőzni a benne gyülemlő félelmet, amikor a mágusnőre nézett, vagy beszélt vele. 
A varázsló végül elhessegette kellemetlen gondolatait a lányáról, miközben csatlakozott barátaihoz.
A társak végül elindultak a hegyek felé. Útközben egyszer találtak egy nyomot. Patanyomok voltak, de mintha beleégtek volna a sárga homokba. 
– Ezek milyen állt nyomai? – kérdezte Kira kíváncsian. Silumar odament, s megfogta a megfeketedett homokot. Azonnal el is kapta a kezét, amint hozzáért a forró nyomokhoz. Magában dünnyögve fogta fájó ujjait. Barátai félelemmel vegyes kíváncsisággal nézték a patanyomokat.
– Tűzlovaké. Nem kell aggódnunk – adta meg a választ Halgor. De társai egyáltalán nem nyugodtak meg, sőt, egyre idegesebbek lettek. Egyre többször merült fel egy kérdés, mely nem hagyta nyugodni a barátokat. “Honnan tudnak ennyit?” – kérdezték egyre többször magukban. Bár hangosan még egyikük sem merte kimondani a kérdést. Jobbnak látták egyelőre nem tudni a választ. 

14.
A csapat egy város kapujában állt. Ám a város cseppet sem volt hívogató a számukra. Mikor bementek a házak közé, olyan érzésük támadt, mintha nem is a saját földjükön járnának. Teljes káosz uralkodott a városban mind építkezésben, mind kinézetben. A házak egészen furcsa stílusban épültek. Masszív épületeket lehetett a legtöbbször látni, melyeket kőből emeltek. Akadtak olyanok is, melyek szinte ezek ellentétei voltak, karcsú, az ég felé nyúló tornyokkal. Csupán egy-két épület hasonlított egy közönséges házra. 
Emellett a lakosság sem hívogatta, mint inkább elijesztette az idegeneket. A házak közötti mocskos utcákat mindenféle hangok járták át. Hörgések, morgások, esetleg néhány suttogó, mégis tökéletesen hallható sziszegés. Ám a hangok többségének nem lehetett megállapítani a forrását, ami talán a legjobban nyugtalanította a csapatot. A legtöbben kardjuk markolatán tartották kezüket. 
Mégsem kötöttek beléjük, vagy fenyegették meg őket. Akadálytalanul haladtak a farkasokkal, szellemekkel és más fajokkal zsúfolt utakon. Úgy tűnt, a tömeg utat nyitott a számukra, ami, miután elhaladtak, ismét bezárult. Agony furcsállotta ezt a legjobban. Ahogy jobban is szemügyre vette a lakosokat, elgondolkozott, vajon ha bármelyikük is egyedül lépne be a házak közé, meddig maradna életben. 
– Nem valami barátságos hely – jegyezte meg Kira félénken. Megborzongott, mikor elhaladtak egy börtönhöz hasonló ház mellett. Szorosan Elnor mellé húzódott, s belekarolt a koboldba.
– Ne csodálkozz. Itt szinte alig él ember. Farkasok és szellemek, illetve más lények laknak itt – mormolta Halgor. 
A csapat tovább ballagott a kikötőkig. A móló sem nézett ki jobban, mint ahogy azt várták. Tiszta mocsok volt, nem lehetett egyetlen tiszta követ sem látni. A társak bokáig jártak a sárban, illetve más szemétben. A kikötőben rengeteg hajó horgonyzott. A legtöbbjük óriási volt, de akadtak kisebb kereskedőhajók is. A távolban egy mindeddiginél nagyobb hajó horgonyzott. Feketére festették, s még a partról is látni lehetett a lőréseket az íjászoknak, illetve az ostromgépeket. A társak megdöbbenve nézték a hatalmas hajót. Kira túlságosan is elbámészkodott. Nem nézett a lába elé, s majdnem belezuhant a mocsokba, mikor megbotlott egy döglött patkányban. Elnor kapta el. 
– Tulajdonképpen hová megyünk? – kérdezte O’Brian. A mester elképedve szemlélte a várost. Elég nehezen tudta elképzelni, hogy itt bármi használhatót találhatnának.
– Keresünk egy hajót, amit ki tudunk bérelni – adta meg a választ Neila. 
– Honnan tudjátok, hogy melyiket lehet viszonylag olcsón kibérelni? – érdeklődött Agony, miközben megnézte a legközelebbi hajót. Elfintorodott a kétárbocos lerobbant állapotát látva. 
– A pénz nem számít – felelte Halgor. A kitaszított mondott valamit Neilanak tünde nyelven, aki bólintott válaszul.
– Az a hajó megfelel nekünk. A legénység is viszonylag megbízható, ha elég arany van a zsebedben – mutatott a mágusnő egy, a többitől távolabb ringatózó hajóra. Társai jól megnézték. A kétárbocos nem messze a parttól horgonyzott. Elég masszív hajónak tűnt, mégis gyorsnak látszott. A hajó barna színűre volt festve, kivétel a neve. Azt pirossal írták a hajó orrára. Agony kétkedve nézte a Vihart, de végül nem szólt. 
– És hol van a kapitány? – kérdezte Talek. Körbenézett a zsúfolt kikötőben, ahol szinte hemzsegtek a farkasemberek. Némelyek ferdén néztek rájuk, ám úgy tűnt, fontosabb dolguk van, minthogy beléjük kössenek. 
– Abban a kocsmában találjuk meg – nézett a varázslónő egy rozoga épületre. A ház közvetlenül a kikötőre nézett. Nem volt valami bizalomgerjesztő kinézete. A barátok beléptek a düledező épületbe. Mikor a szemük megszokta a benti félhomályt, körbenéztek. A levegő bűzös volt és füsttel terhes. Az ivó zsúfolásig megtelt vendégekkel. Ezeknek a fele már holt részegen feküdt asztalon, vagy éppen a földön. Egy farkas csoport vígan ordított, amit valószínűleg dalolásnak szántak. Egy kisebb, emberekből álló társaság már az asztalra borulva horkolt. 
– Melyik a kapitány? – kérdezte lenézően Talek. Erre a kitaszított egy másik asztalra mutatott, mire sértődötten elhallgatott. Ott ugyanis koboldok mulatoztak. Elnor elpirult szégyenében. Legszívesebben odament volna, hogy egy kis észt verjen honfitársai fejébe. Végül azért sikerült megfékeznie magát.
Neila intett, hogy üljenek le egy asztalhoz, majd a fekete mágussal az oldalán elindult a részeg embercsoporthoz. Barátaik gyanakodva figyelték a jelenetet. Agony egy percre sem engedte el kardja markolatát. Feszülten figyelte társait, bár a tömegben nem egyszer szem elől tévesztette őket. 
A mágusnő odalépett az egyik alvó alakhoz, s megpróbálta felébreszteni. Az ember abbahagyta a horkolást, és kezével elhessegette a mágusnőt. Szemeit továbbra sem nyitotta ki, miközben folyamatosan küzdött a felébresztés ellen. Halgor egyszer megunta a dolgot, mire megfogta az ember haját, majd felemelte az alak fejét. A szakállas férfi rögtön kinyitotta a szemét. Barna szemeiben harag villant, de mikor meglátta, kivel áll szemben, inkább lenyelte durva szavait. Kényszeredetten nyelt egyet. Társai többsége már túl sokat ivott ahhoz, hogy bármit is észrevegyenek a jelenetből.
Mikor Agony meglátta, mit csinált a tündemágus, azt hitte, kitör a verekedés. Meglepődve vette észre, hogy senkinek nem tűnt föl a jelenet. “Úgy látszik, itt mindennapos az ilyen dolog” – gondolta borúsan. Szemeivel követte társait, akik kikísérték a részeg kapitányt. Bár jelenet inkább emlékeztetett cipelésre, mint kísérésre. A harcos megcsóválta a fejét.
– Kíváncsi vagyok, látom-e egyáltalán józanul a kapitányt – dünnyögte. Barátai csöndben maradtak.
Neila és Halgor kicipelte az embert a kocsma elé, s nekitámasztották az egyik árnyékosabb falának. 
– Nos, kapitány, jobb lenne, ha magához térne – kezdte a mágusnő, jól kihangsúlyozva a kapitány szót. Az ember úgy tűnt, tényleg megpróbált kijózanodni, bár fájó feje igen megnehezítette a dolgát. Barna szemei még mindig homályosak voltak, szakálla gubancos az italtól. “Egészébe véve úgy néz ki, mint egy roncs” – állapította meg magában a varázsló. Elfintorodott, mikor a férfi beszélni kezdett. “Be lehet rúgni pusztán a szagától” – gondolta. Megpróbált a kapitány szavaira figyelni a szaga helyett.
– Nem gondoltam volna, hogy ilyen korán visszatértek – védekezett enyhén rekedt hangján. Rövid haja nedvesen tapadt homlokához, bár egyáltalán nem volt meleg. A metsző tengeri szél fütyülve cikázott a házak között. 
– Ettől függetlenül máskor ne italra költsd a pénzed. Nem ezért fizetünk – morogta a lány. 
– Nem tehetek róla! Hosszú volt az út, kellett egy kis kikapcsolódás. Különben meg, nem is ittam olyan sokat – védekezett a férfi. Térdei ekkor felmondták a szolgálatot, mutatva az igazságot. A földre esett volna, ha egy erős kéz meg nem tartja a gallérjánál fogva.
– Idefigyelj Minson! Most nincs időnk erre! Sürgősen kell a hajód egy igen fontos útra. Ha persze nem kell a pénz, akkor kereshetünk mást is – sziszegte Halgor, majd elengedte a kapitányt. Az ember a földre esett, de hamar felállt. Kihúzta magát, mintha erősen megcsonkított méltóságát akarta volna megőrizni.
– Milyen útról lenne szó? – kérdezte gyanakodva. Nem először szállította a két mágust, s általában semmi jó nem sült ki a dologból. 
– Az egyelőre nem tartozik rád. Csak kövesd az útirányt, amit mondunk. 
– És mégis hova mennétek? Ennyit jogom van tudni – makacskodott a férfi. Végigsimította szakállát, melybe már nem egy ezüst szál is vegyült. Haja, ezzel ellentétben még mindig egyszínű gesztenyebarna volt. Bár nem volt idős, a tengeri élet jóval többnek mutatta a valóságnál. Szemei mohón csillogtak. Már nyoma sem maradt benne a ködösségnek.
– Egy szigetet keresünk – válaszolta rejtélyesen a fekete tünde.  
– Rengeteg sziget van a tengerben – horkantotta az ember.
– A Feketék szigetét keressük, de erről nem szólhatsz a legénységnek! – mondta idegesen Neila. Minson elsápadt. 
– Soha! Oda soha! – kiáltotta.
– Nos, akkor a pénzről is lemondhatsz. Pedig az árat mindig te szabtad meg, s nem is a legolcsóbbat mondtad – vont vállat a kitaszított. Menni készültek, de egy érintés visszatartotta őket. A tünde bosszúsan nézett az emberre. 
– A dupláját kérem a szokásosnak – mondta szigorúan. Neila felhorkant. 
– Megkapod. Holnap indulunk – felelte Halgor, majd elmentek. 
Társaik kíváncsian fordultak feléjük, mikor odaértek az asztalhoz. 
– Holnap indulunk a Viharon. Addig is, nem ártana pihenni valahol – mondta a mágusnő.
– Már lefoglaltunk két szobát az első emeleten. Meg is néztem. Inkább jobb nem beszélni róla – mormolta Agony. 
A csapat ezután felment a szobáikba. A harcosnak igaza volt. A szobákat mindennek el lehetett mondani, csak annak nem, hogy tiszták. Ágyak helyett csupán szalmával kitömött matracok szolgálták a vendégek kényelmét. Az ablakokon lehetetlen volt kilátni a rátapadt kosztól. A padló ragadt a különféle szeméttől. A barátok elfintorodtak. 
– Nem lehetne mégis kint aludni valahol? – kérdezte Silumar, miután körbejárta a szobákat. Bár a surranó egyáltalán nem volt válogatós, a helységben terjengő szagtól minél előbb szeretett volna megszabadulni. 
– Sötétedés után nem célszerű az utcán, vagy a város közelében lenni – válaszolta a varázslónő. 
A csapat tagjai végül két csoportra oszlottak, s megpróbáltak lepihenni. Igaz, a kényelmetlen és bűzös szobákban nehezen tudott bármelyikük is elaludni. 

15.
Másnap hangos dörömbölésre ébredt a csapat. Még sötét volt a városban. Miután mindkét szoba ajtaja feltárult, csodálkozva nézték az idegent. Alakját nem lehetett kivenni. Kezében sápadt olajlámpást tartott, bár az arcát sikerült árnyékban tartania. 
– Beszédem van Neila mesterrel – mondta enyhén rekedt hangján az ember. Agony gyanakodva nézte.
– Miből gondolja, hogy itt van? – kérdezte kétkedve. Keze kardja markolatára csúszott. A férfi felvonta egyik szemöldökét a mozdulatra. Már éppen mondott volna valamit, mikor a mágusnő lépett ki a szomszédos szobából. 
– Semmi baj Agony. Ő a Vihar kapitánya – közölte a varázsló, majd elindult az emberrel a folyosón. Mikor a lépcsőkhöz értek, megálltak. A harcos megpróbált belehallgatni a beszélgetésbe. Végül feladta. Inkább visszament aludni, mikor látta, társa még jó ideig ellesz. Már majdnem sikerül is visszaaludnia, mikor ismét kopogtak az ajtón. Agony morogva nyitott ajtót. 
– Keltsd fel a többieket! A hajó indulásra kész. A dagály miatt pedig nem mehetünk később – hadarta a mágusnő, mikor meglátta, hogy barátja már tiltakozásra nyitotta száját. Majd elindult a másik szoba felé. Halkan belépett. A harcos hallotta Sil méltatlankodó hangját a korai időpont miatt. Egy halk sóhaj kíséretében felkeltette barátait. 
Nem sokkal később már mindenki a fogadó ajtajában várakozott. Mikor Neila is megérkezett, elindultak a dokk felé. A város teljesen kihalt volt. Csupán néhány embert lehetett látni a kikötő környékén. Természetesen jópár részeg is feküdt különböző helyeken a mocskos utcákon. Habár azt nem lehetett egyértelműen feltételezni, az italtól dőltek ki ennyire, vagy valaki segített nekik egy késsel. Az utcákon még a halkan futó szél is visszhangot vert a falak között.
Mikor a csapat tagjai elérték a mólót, egy csónakhoz mentek, amiben egy ember ült. Legalább is az alkatából emberre következtettek. Mikor a kapitány meglátta őket, intett.
– Szép reggelünk lesz ma – közölte Minson, miközben utasai beszálltak a csónakba. A társak épphogy befértek. Mikor mindenki elhelyezkedett, Minson elkezdett evezni. O’Brian még a sötétben is ki tudta venni a férfi dagadó izmait a ruha alatt. Mellette Agony kételkedve nézte a közeledő hajót. A Vihar neve ismerősen csengett számára, bár nem tudott rájönni, mivel kapcsolatban hallotta. Elgondolkodott.
A Caraken tengerén csupán az elmúlt három évben kezdtek el hajózni, legalább is, az emberek és a szellemek. A kikötővárosok építési stílusából ugyanis az derült ki, a farkasok, és némely más tengeri faj már jóval előbb kiépítette a hajózási útvonalakat. Habár nem vették jó néven a szellemek betörését, a hatalmuk, illetve a jó üzleti kínálat miatt inkább elnézték őket. A kereskedelem egyre jobban kezdett kiépülni, mert a gyorsabb haladást biztosító átjárót csupán a mágusok használták. 
Emiatt aztán a esetleg új termékek nehezen jutottak el a távolabbi területekre, vagy a Fővárosba. Ugyanis ehhez át kellett vágni a Szürkeföldnek nevezett térségen, amit a farkasok uraltak. Ez pedig csupán mágia, vagy tökéletes rejtőzködő képesség útján valósítható meg. A farkasemberek ugyanis egyáltalán nem tűrtek meg semmilyen idegen fajt a birodalmukban. Még a szövetségeseiknek is óvatosan kell haladniuk, ha életben akarnak maradni. 
Igaz, még a farkasok sem gátolhatták meg teljesen a kereskedelem létrejöttét a földjeiken keresztül, habár több kalmárt is megöltek. Elég sok ember kereskedő fordult ugyanis a mágiához a jó eladás érdekében. Emellett ezek a vállalkozó szellemű emberek felfedeztek egy-két újabb területet is. Némelyik lakatlan volt, némelyik nem. Megtalálták a szellemek egyik hazáját is. 
Bár a kereskedelem nem volt élénk, mégis évről-évre egyre több hajó indult útnak. Néhány ugyanis embereket szállított más területekre, ahol jobb a termés, vagy esetleg idegen növényekkel lehet kereskedni. Nem egy új fűszernek, vagy festéknek való növényt fedeztek fel. A mágusok pedig hatékonyabb keverékeket, illetve a gyógyítók újabb gyógyszereket készítettek. Igaz, sok kereskedő bánatára a kalózhajók is elszaporodtak. 

Mikor a csónak a Vihar mellé úszott, az egyik matróz leengedett egy kötéllétrát. Halgor mászott fel elsőnek, őt Neila követte, majd szép sorban a társaik. A barátok a középfedélzetre érkeztek, ahol most csak pár ember dolgozott. Cameron, bár ismerte a hajót, mindig elámult a Vihar láttán. 
A kétárbocos elég hosszú volt, s elég magas is, de még így sem vetekedhetett a tőle nem messze horgonyzó harcihajóval. A fedélzetről már a nevét is lehetett látni. A társak elámultak a remek hajó láttán.
– Látom megtetszett a Sárkány. Remek hajó, az egyszer biztos. Csak kár, hogy mindig itt horgonyoz – lépett melléjük Minson. 
– Miért? – kérdezte Talek. A kapitány Neilara nézett, aki csak megrázta a fejét. Az ember szélesen elvigyorodott. 
– Csak mert mindig elkapja a kalózhajókat – vont vállat a férfi.
– Miért baj az neked? Milyen hajóra kerültünk, ha már itt tartunk? – kérdezte lányától O’Brian. 
– Közönséges kereskedőhajóra. Miért, mit vártál? – felelte enyhén bosszúsan a mágusnő, miközben ránézett a kapitányra. Az ember mosolya még szélesebb lett, majd elment. Parancsokat kezdett osztogatni a fedélzeten lévőknek az induláshoz. 
A társak körülnéztek a fedélzeten. A hajó százhúsz láb hosszú volt, s mintegy tizenöt láb magas. Fedélzete szélén faszínű korlát futott végig. “A Vihar kétség kívül gyors lehet” – állapította meg magában Agony. A harcos már nem először hajózott, bár elég ritkán került rá sor az elmúlt három év során. A hatalmas vitorlákat, illetve az engedelmes matrózokat elnézve viszont elég sokat meg tudott állapítani. A csapat elbámészkodott a fedélzeten.
– A kapitány azt mondta, vezesselek titeket a kabinjaitokba. Kövessetek – lépett oda egy alak a társakhoz. Mikor megfordultak, mindannyian csodálkozva nézték az idegent. A farkasember megcsóválta farkát, mikor meglátta a meghökkent arcokat. Egyedül a két, számára már ismert mágus maradt higgadt. 
– A nevem Süvöltő. Tudom, hogy elég furcsa látvány vagyok a hajón, de ezek szerint nem igazán ismeritek a fajtámat – gondolkozott hangosan a lény. Barna szemeivel végigmérte a csapatot.
– Ezt inkább hagyjuk későbbre. Mutasd meg kérlek a társaimnak a kabinokat! Nekem még van egy kis beszélni valóm Minsonnal – mondta Neila, s elindult. Mikor odaért a farkas mellé, még halkan hozzátette.
– A barátaim nem tudják, hogy kalózhajón vannak és nem is akarom, hogy tudjanak róla – suttogta, mire Süvöltő enyhén bólintott. Miután a mágusnő elment, a lény elmosolyodott. Mosolya látni engedte hatalmas agyarait, minek láttán Kira megborzongott. 
A farkas elindult a tatfedélzet felé, mely jóval magasabban húzódott a középfedélzetnél. Két oldalt lépcsők vezettek fel, középen pedig két ajtó nyílt. A vezető kiválasztotta a bal oldalit, majd belépett. Itt lépcsősor vezetett a hajó gyomrába, ahol a kabinok voltak. A lépcső aljától hosszú folyosó kezdődött, melybe rengeteg ajtó nyílt. A farkasember megállt az egyik előtt.
– Ez, illetve még három a tiétek – mutatott a kijelölt ajtókra. Ezután visszaindult a fedélzetre, otthagyva a csapatot.
A társak megnézték a kabinokat. Mindegyiket ugyanúgy rendezték be. Két függőágyat akasztottak a kis kerek ablak két oldalára. A helység tetejének közepén egy olajlámpás lógott, ami halványan megvilágította a szobát. A lámpa úgy himbálódzott, ahogy a hajó mozgott. A két függőágy között egy kisebb asztal volt, két szék társaságában. 
Miután végeztek a kabinok mustrálásával, néhányan úgy döntöttek, visszamennek a fedélzetre. Kira is inkább felment, bár többen ellenezték barátai közül. Az árnyék még igen fiatal volt, fajtája mércéje szerint szinte még gyerek. A csapat tagjai ugyan vigyáztak rá, mégsem figyelhettek folyton őrá. Csakhogy lánynak elég akaratos volt a természete, így könnyedén figyelmen kívül hagyta társai figyelmeztetését. Mikor kilépett az ajtón, arcába vágott a hideg szél, ami enyhén sós illatú volt. Bőrén érezte a tengervíz permetét. A korlátnál meglátta Neilat, így elindult felé. Barátnője mellé érve eléggé megdöbbent. 
A mágusnő görcsösen markolta a fakorlátot. Öklei elfehéredtek, ahogy körmeit belevájta a kemény fába. Arca zöldes színben játszott, száját keményen összeszorította. 
– Jól vagy? – kérdezte az árnyék aggódva. 
– Igen. Pár nap múlva már semmi bajom nem lesz. Nem bírom a hajózást, de egy idő után szerencsére hozzászokom – felelte a varázsló. Halványan elmosolyodott. Ekkor ismét megdőlt a hajó, jelezve, most értek ki az öbölből. Neila gyomra megint felkavarodott. A most lány csak annak tudott örülni, nem evett semmit reggelire. 
A Nap eközben lassan előtűnt a horizont mögül, vörösre festve az eget. A fénysugarak pirosra festették a tenger habjait, ahogy végigsimították. Az égen néhány tengeri madár is megfürödhetett az égi tüneményben, mely puhább volt, mint a legfinomabb bársony. A két barát gyönyörködve nézte végig a napfelkeltét. Ekkor lépett oda Agony O’Brian társaságában.
– Neila, kérdezhetek valamit? – szólalt meg a mester. A mágus csak bólintott, mire a harcos folytatta.
– Lementünk a raktérbe, ahol sehol sem találtunk árut. De a fegyvertár tele van jobbnál jobb fegyverekkel. A tartalékok is furcsák nekem. Valahogy nem így kellene kinézni egy kereskedőhajónak – magyarázta a férfi. A varázslónő egy rövid ideig hallgatott.
– A Vihar szinte csak utasszállítással foglalkozik. Az emberek, vagy más lények pedig különböző módon fizetik meg az árat – vont vállat a lány. Társai összenéztek, de nem szóltak. Inkább ők is megnézték a lélegzetelállító tengert, mely még mindig a Nap vörös és sárga fényeiben úszott. 
Ahogy felszakadozott az éjszaka selymes takarója, lassan mindenki feljött a fedélzetre. Az éjszakás matrózokat leváltották társaik. Minson is elment egy kicsit, hogy elpihenjen. A tenger most nyugodt volt. A szél szerencsére nem akart elállni, így a Vihar szinte repült a hullámok felett. Cameron is feljött és megtornáztatta magát a levegőben. Néha-néha lemerült a vízbe, bár ez csak akkor tette, mikor halat akart fogni magának. Nem túlzottan szerette ugyanis a vizet. 
Az első nap eseménytelenül telt el mindenki számára. Ám a második napon már több kérdés is felmerült a társakban. Többeknek feltűnt a legénység vegyessége. A matrózok között volt farkasember, húsz ember, öt barbár, egy kobold, egy szellem, illetve néhány számukra ismeretlen lény is. 
– Milyen lények ezek? Még soha nem láttam hozzájuk foghatót – érdeklődött Kira. 
– Aki a köteleken mászik fel, az egy lidérc. Eliathnak hívják. Bizarr külseje ellenére jót lehet vele beszélgetni. A kormánynál egy nirész áll. Képes felvenni bármilyen szárazföldi állat alakját. Az ő neve Liranda – magyarázta Neila. Ekkor ért oda Halgor is. A tünde a tengert nézte. Sápadt volt és karikás szemei arról tanúskodtak, nem sokat aludhatott az elmúlt éjjel. De még csak jelét sem adta annak, hogy esetleg rosszul lenne. Természetesen a mágusnő azonnal tudta, mi az igazság, mikor ránézett. 
– És ő kicsoda? – mutatott Kira egy köpenybe burkolózó alakra.
– Egy szellem. Társai elfogadták Varolt, bár valami miatt képtelen alakot ölteni – vont vállat a varázsló. 
– És az az ember? – intett szemével egy magas férfire, aki a kormánynál állt. Bőre jóval sötétebb volt társainál. Dús, fekete haját hátul összefogva hordta, fülében több aranykarikát is hordott.
– Ő barbár, s nem ember. Ne nevezd embernek, ha ő is hallhatja – intette barátját a lány. 
– Beszéltél már neki Mágusról? – kérdezte váratlanul a kitaszított. Társai ránéztek. 
– Az ki? – érdeklődött az árnyék.
– Most nincs a fedélzeten. A Viharnak van egy saját mágusa. Egy irda – mesélte a tündemágus. 
– Fogalmunk nincs, honnan jöhetett és mikor ez a faj. Azt sem tudja senki, hol élnek. Csupán annyit tudunk, elég erős mágiájuk van, de megtanítani eddig senkinek sem tanították meg. Nekik ez a vérükben van, ha lehet így fogalmazni. Itt is van – nézett a fekete varázsló az ajtó felé. 
Egy zöld tunikába öltözött, magas alak lépett ki a fényre. Ezüst haját rövidre vágva hordta, így látni lehetett hegyes füleit. Egy emberhez képest nagy szemei voltak. Arca finom csontozatú volt, mégsem barátságot sugárzott, hanem inkább gőgöt. Ruganyos mozdulatokkal felmászott a köteleken, majd belépett a főárboc tetején lévő kosárba. Kezeivel árnyékolta szemeit, miközben a tengert pásztázta. 
– Érdekes. Hogy hívják? – kérdezte az árnylány.
– Az valódi nevét csak nagyon kevesen, vagy talán senki sem hallotta. Alig beszél valakihez. Állítólag telepata is. Mindenki csak Mágusnak szólítja. 
Kira csodálkozva nézte az idegen fajokat. Kíváncsi volt, de félt is egyben tőlük. Ám az még neki is feltűnt, Neila és Halgor mindegyik matrózt név szerint ismert. Elköszönt társaitól, majd elindult a kabinokhoz. De nem a saját szobájába ment, hanem a mesterébe. 

16.
Társai eléggé meglepődtek a Kira által hozott hírektől. Neila és Halgor kivételével mindenki O’Brian és Carus kabinjában volt. Cameron éppen elrepült, ezért nyugodtan beszélhettek. Silumar valahol a fedélzeten kódorgott, igaz, ezzel nem sokat törődtek. Egyiküknek sem tetszett barátaik viselkedése. Bár már öt napja hajóztak, s az árnyék is régen hozta a híreket, aznap ismét felmerült a dolog.
– Nekem nem tetszik a Vihar. Valahogy ismerős a neve, de nem tudok rájönni, miért – gondolkozott hangosan Agony. 
– A legénység vegyessége sem mindennapi. A farkason még nem csodálkozom annyira, de a többin… – értett egyet O’Brian. Megcsóválta a fejét. 
– Engem leginkább Süvöltő zavar – borzongott meg Kira. 
– Ugyan! Szerintem tőle kell a legkevésbé tartanunk. Inkább az a barbár. Hogy is hívják? – szúrta közbe Elnor.
– Nem az a lényeg. Nekem az tűnt fel, Neila mennyit beszélget Eliathszal. Nem tudom, hogy bírja elviselni a jelenlétét. Engem még a hideg is kiráz, ha ránézek – dörmögte Talek. 
– Hajó a láthatáron! – hallották a halk kiáltást. A társak azonnal elindultak, de ekkor Neila lépett be az egyébként is zsúfolt kabinba. 
– Mi ez? – érdeklődött O’Brian.
– Egy hajót vettek észre a távolban. A kapitány arra kér, maradjatok a kabinotokba – közölte a mágusnő különös hangsúllyal. 
– Miért? – kérdezte Agony. 
– Lehet, hogy kalózhajó. Kérlek titeket, ne gyertek fel. A saját érdeketekben – folytatta a varázsló. Éppen indulni készült, mikor Talek megállította.
– Miért nem mehetünk fel? 
– Mert az sem biztos, hogy valódi hajó. Illúzió is lehet, amit néhány tengerben élő szörny idézett meg, hogy megkaparinthassák a hajót – válaszolta a lány, s kilépett.
– Bezzeg ő felmehet – mormolta Elnor egy csepp sértődöttséggel a hangjában.
Neila odament a kapitányhoz, aki a korlátnál állt. A férfi a szeméhez illesztett messzelátóján keresztül figyelte a közeledő hajót.
– Milyen hajó? – kérdezte.
– Közönséges kereskedőhajó. Jó préda lesz számunkra – vigyorgott Minson, miközben összecsukta távcsövét.
– Azt mondtad, az út során nincs támadás! – ellenkezett a mágus. Szemei elkerekedtek.
– Fogytán vannak a készleteink – vont vállat a férfi. Természetesen ez nem volt igaz, s ezt mindketten tudták. A varázsló körbenézett a fedélzeten. Mindegyik matróz felkészült a harcra. Szemeik felcsillantak, vérük felpezsdült. 
– Milyen rakomány van a hajón? – lépett társai mellé Halgor. Látszólag hidegen hagyta a támadás. 
– Liranda azt mondta, arany, illetve különböző füvek. Szerintem ti is jól jönnétek ki a dologból – fordult szembe vigyorogva a mágusokkal Minson. 
– Cameron sokat segíthetne – vetette fel sokatmondón.
– Azt nem! – tiltakozott Neila.
– Ha azt akarod, hogy a társaid ne tudjanak a dologról, segíts nekünk. Ha a fehér is segít, nem kerül sor csatára, így a barátaid sem fognak gyanút fogni – komolyodott el hirtelen a férfi. Szemeiben fenyegetés csillant. A mágusnő szinte remegett dühében. Fogcsikorgatva kiáltott hátasának. Cameron leszállt a fedélzetre, s felült a hátára. Mikor a levegőbe emelkedtek, Neila látta, Liranda is más alakot vesz fel. Ő is egy fehér sárkány alakját öltötte magára, majd csatlakozott a társakhoz.
– Minél kevesebb kár érje a hajót! – kiáltotta a varázsló a nirésznek, aki bólintott. 
Mikor a két sárkány áldozatuk fölé repült, hallották a matrózok ijedt kiáltásait. Cameron leszállt a fedélzetre, ahonnan minden ember elmenekült. Liranda leszállás közben ismét kántált, mire egy hatalmas tigris huppant a fehér mellé. Zöld szemeivel felmérte a terepet, majd elindult a tat felé. Lerobogott a lépcsőn. Neila kivont karddal a kezében követte a másodkapitányt. 
Ám a homályos folyosón elvesztette szem elől. Átkozta magát, amiért még nem szokott hozzá a félhomályhoz. Egy ajtó mögül morgást hallott, amit egy sikoly követett. A mágusnő belépve az ajtón egy véres matróz testét látta. Felette állt a tigris, s éppen piros pofáját nyalta le. Megborzongott.
– Ez most mire volt jó? – kérdezte. A tigris válasz helyett csak elindult. Neila észrevette, hogy már a raktérben vannak. Rengeteg zsákot helyeztek el a hatalmas helységben. Mikor ismét társa felé fordult, már eredeti alakjában látta.
– Hogy akarod kivinni őket? Egyáltalán hol van a legénység? – kérdezte a varázsló.
– A hátad mögött – szólalt meg egy ismeretlen hang. Mikor a társak megfordultak, felfegyverzett matrózokkal találták szemben magukat. Liranda kivonta rövidkardját, majd előrerontott. A lány villámgyorsan mozgott. Az egyik ember már holtan zuhant a földre, míg társai csupán ledermedve nézték a támadót. 

A nirész ismét lecsapott. Egy újabb ember csuklott össze, mikor nyakára egy hatalmas, erős kéz kulcsolódott. Lir viszont már nem sokáig bírta a túlerővel szemen. Ereje fogytán volt. Neila, bár ismerte a lány képességit, mégis ledermedt a támadás láttán. Lerázva magáról kábultságát csatlakozott hozzá. 
A mágusnő utat vágott magának az emberek között. Mikor lassan elfogytak a matrózok, ismét a rakomány felé fordultak. 
– És most? – kérdezte. A másodkapitány elgondolkozott. A néma csendbe csak szapora lélegzetvételük hallatszott. Ez feltűnt a mágusnak. 
– Jobb lenne sietni. Valami készül, amit nem kellene megvárni – mondta. Elkezdett kántálni. Karjait előrenyújtotta, majd lassan felemelte. Erre az egész rakomány felemelkedett. Mikor a varázsló az ajtó felé indult, a zsákok követték őt a levegőben úszva. A fedélzetre érve Cameron fordult feléjük türelmetlenül. Körülötte nem egy halott matróz teste feküdt.
– Hallottam a harc zajait. Legközelebb szóljatok, ha lehet – mondta enyhén sértődött hangon. Neila felült a hátára, majd elindultak a Vihar felé. Már a levegőből is láthatták a matrózok és a kapitány elégedett arcát.
– Remek munkát végeztetek! Igazán csatlakozhatnál hozzánk – vigyorgott Minson, mikor Cameron leszállt. Szemeiben mohóság csillogott. A hatalmas hüllő súlyától a hajó veszélyesen megbillent, ezért a sárkány hamar ismét a levegőbe emelkedett. Neila csak szúrós pillantást küldött a kapitány felé, aki ezt látva jobbnak látta inkább csöndben maradni. A mágusnő elindult a kabinja felé. 
Mikor belépett a szobájába, apját találta ott. Enyhén csodálkozva fordult felé. 
– Mi volt ez? – kérdezte mindentudón. A lány csak leült az egyik függőágyra, s kibámult az ablakon.
– Felmentetek a fedélzetre? – érdeklődött közönyösen.
– Nem. De az ablakból eleget láttunk.
 A mágusnő meglepődött a válasz hallatán. Nem gondolta volna, hogy társai engedelmeskednek. Legalább is, az apjáról nem hitte volna. 
– Csak meg akartunk győződni, hogy tényleg valóságos hajó-e. Egy másik kereskedőhajó volt. Csupán üdvözletünket adtuk át nekik, aztán jöttünk vissza – adta meg a választ a lány. Apja szúrós szemekkel nézett rá.
– Ez tartott ennyi ideig? És a zsákok?
– Mágus már jóval előttünk észrevette a hajót. A nevét is látta. Nem tudom, pontosan milyen üzleti kapcsolatban állnak, de azt mondták, ezt a kapitánynak küldik. Most pedig magamra hagynál? – kérdte fáradtan Neila. A mester elgondolkozva hagyta el a kabint. A varázslónő már-már elaludt a függőágyában, mikor halk kopogást hallott. 
– Szabad – mondta, mire a lidérc lépett be.
– Zavarlak? – érdeklődött udvariasan. A mágus csak megrázta a fejét, miközben kezével az egyik szék felé intett. Eliath leült, s barátja arcát kezdte el tanulmányozni. 

– Nem érzed jól magad emiatt, ugye? – kérdezte, bár inkább hangzott kijelentésnek. A varázsló felé fordult. A lidérc zöld bőrén megcsillant a halvány lámpafény. Hosszúkás pupillái egészen kitágultak a félhomályban. Sárga szemei visszatükrözték a fény csillogását. Vékony ajkai mosolyra húzódtak. Felső szemfogai kilátszottak, egészen állatias külsőt kölcsönözve neki. “Egészébe véve, tényleg rászolgált a nevére” – gondolta magában a mágus. 
– Igen. Nem vagyok híve a kalózkodásnak. Nem szeretek ok nélkül ölni – felelte halkan a lány.
– Bezzeg Varomorban nem gátolt semmi. Most is csupán társaid jelenléte feszélyeztet. Ezt még le sem tudod tagadni – ellenkezett a lidérc. Finom hangja éles ellentétben állt kinézetével. Szinte megbabonázta az embert. És képes is volt rá, bár a mágusokkal szemben nem igen használta. Legalább is, Varomor két mágusával szemben nem. 
– És mi mást vártál, úgy őszintén? Halgor azt csinál, amit akar. Benne már nem bíznak. De bennem még igen és nem akarom ezt elveszíteni – csattant fel Neila. 
– Már régen elvesztetted – közölte Eliath érzelemmentes hangon. 
– Hogy?
– Társaid már korántsem bíznak benned annyira, mint régen. Nem mondasz el nekik szinte semmit, amit tudsz. Az sem kerülte el a figyelmüket, hogy mindenkit ismersz a Viharon. No meg ez a mese... Ne hidd, hogy O’Brian elhitte – magyarázta a lény. 
A mágusnő elgondolkozott. Egyértelmű volt, a lidérc mindenkinek megvizsgálta az érzéseit. 
– És mit tanácsolsz, mit tegyek? Álljak eléjük és mondjam el, hogy egy kalózhajón vannak, s éppen most raboltunk ki egy kereskedőt?
– Talán. Én nem szeretek tanácsokat adni, főleg nem neked. Ezt tudod jól. Talán ezt kellene tenned, talán nem. Ezt most nem tudom megmondani – vont vállat a lény. 
Éppen indulni akart, mikor veszélyesen megdőlt a hajó. Eliath elesett, Neila pedig kiesett a függőágyból. A hajó ferdén állt meg, mintha zátonyra futott volna. Mikor sikerült felállniuk, elindultak a fedélzet felé. Éppen a lépcsőhöz értek, amikor ismét megbillent a Vihar. A mágusnő a lidércnek esett, majd ketten zuhantak a lépcsősor aljába. 
– Mi a fene ez? – kérdezte a varázsló. Éles visítás hasított a levegőbe. A szomszédos kabinból Agony botorkált ki. Megdöbbenve nézett társára, aki még mindig Eliathon feküdt. A harcos segített felállni mindkettőjüknek. Együtt mentek a fedélzetre. 
Mikor felértek, csak rohangáló matrózokat láttak. Legtöbbjük a fegyvertárba sietett kardért, vagy más fegyverért. Neila megpróbált megcsúszás nélkül odabotorkálni a kapitányhoz, aki a hajó korlátjába kapaszkodott. A mágusnő már majdnem odaért, mikor a Vihar még jobban megdőlt. A varázslónő megcsúszott a síkos fedélzeten, s hasra vágódott. Egy kéz kulcsolódott a csuklójára és húzta fel a korláthoz.
– Mi történt? Mi van a hajóval? – kérdezte Neila, miközben a korlátot markolta. 
– Valami megtámadott, de fogalmam sincs, mi – válaszolta a kapitány. Minson falfehér volt a szakálla alatt. Haja nedvesen tapadt homlokához. Neila is körbenézett. A matrózok nagy része tehetetlenül kapaszkodott a korlátba, vagy más szilárd tárgyba. Halgor az orrfedélzet korlátját markolta, miközben odakiáltott valakinek. 
– Kapitány! Egy tengeri kígyó tekeredett a hajóra – kiáltotta Mágus, aki még mindig a kosárban volt. Minson elkáromkodta magát. Neila kinézett a korlát fölött. A zöld vízben egy hatalmas testet lehetett kivenni, amint a Vihar köré csavarodott. Úgy látszott, megpróbálta összeroppantani a hajó gerincét. 
– Hol a nyavalyában van az a sárkány? – kérdezte a férfi. A kígyó hirtelen elengedte a hajót, így az visszazuhant a vízre. Mindenki lélegzet visszafojtva várt. 
– Elment körbekémlelni a környéket. Már visszafelé tart – válaszolta a harcosnő. 
Ekkor egy hatalmas zöld test emelkedetett ki a tengerből. Az állat sárga szemei villogtak. Bár beszélni nem tudott, Mágus számára elárulta gondolatait. Kitátott szájából elővillantak hatalmas fogai, illetve villás nyelve. 
Ismét lebukott, mire egy hullám beterítette a legénységet. Az irda, kihasználva a szünetet, lemászott a kosárból. Elegáns mozdulattal a fedélzetre ugrott, majd odament a kapitányhoz.
– Uram! Minket akar elpusztítani, amiért kiraboltuk azt a hajót – mondta különös hangon.
– Tehát ezt éreztem – motyogta Neila. Mindenki rá nézett.
– Lényegtelen. Hol van O’Brian és Halgor? – kérdezte a mágusnő. Választ már nem kapott, mivel a kígyó ismét megdöntötte a hajót. Ezúttal már ropogás is csatlakozott hozzá. Mindenki a szemközti oldalnak zuhant, mikor a Vihar balra dőlt. Neila Mágusnak esett, Minson az egyik árbocot ragadta meg. A lány látta, hogy többen a tengerbe zuhantak. Mikor az emberek a vízbe értek, a hajó ismét vízszintesbe állt. A tengeri kígyó elkapta a matrózokat, majd a víz alá húzta őket. A zöld tengert vér szennyezte be. 
– Süvöltő! Találd meg O’Briant! – kiáltotta Neila a farkasnak, aki a fegyvertár felé indult. Bólintott, majd miután magához vett egy kardot, lement a kabinokba. 
– Valamit tenni kell! – mondta Minson. 
– Micsoda meglátás. Hol van Varol? – kérdezte váratlanul Mágus. 
– Legutóbb a kabinjában láttam – felelte a férfi. Neilanak támadt egy ötlete.
– Mágus! Szólj kérlek Lirandának, Varolnak, Halgornak és Eliathnak! Jöjjenek a fedélzetre, ha tudnak – utasította a lány az irdát, aki csodálkozva nézett rá. A mágusnő már leszállt róla, s most a tengert pásztázta szemeivel a kígyót keresve. A telepata végül szólt a kért társainak, akik nem sokkal később már feléjük siettek. Egyedül Varol nem jött oda. Éppen egy embert akart megmenteni a lezuhanástól. 
– Figyeljetek! Liranda, te változz át egy sárkánnyá! Eliath, te… – de befejezni már nem tudta, mert a Vihar ismét megbillent, újabb recsegés kíséretében. Néhány fa úszott el a vízben. Minson átkozta a hüllőt, miközben megpróbált ésszerű parancsokat osztogatni. Ám a legénység tehetetlen volt. Bár tisztelték a kapitányt, ebben az esetben jobban féltették saját életüket, minthogy elengedjék a korlátokat, vagy a köteleket. Minson egy sor káromkodást zúdított a kígyóra, miközben megpróbált a mellette kapaszkodó mágusnőre figyelni.
– Szóval, Eliath, te próbáld meg valahogy elbűvölni a lényt. Halgor, te meg keresd meg Cameront! – mondta Neila, mire eleinte mindenki csak nézett rá. A fekete tünde kivételével senki sem kezdett hozzá azonnal a kiadott parancsokhoz. 
– Csináljátok már amit mond ti szárazföldi patkányok! – ordított oda Minson, ami megtette a hatását. 
A lidérc egészen a korláthoz lépett, s elkezdett dalolni. A különös ének azonnal beleköltözött a legénység fülébe, rabul ejtve őket. Halgor nehezen tudott a sárkány megkeresésére koncentrálni, miközben a fülbemászó dallamot is hallgatnia kellett. Neila is teljesen az ének hatalma alá került. Ekkor ismét megbillent a hajó, amitől megtört a varázslat. Megrázta a fejét, s körbenézett. Lir is csak állt, megbabonázva nézte a lidércet, a többiekkel együtt. A mágusnő odament és erősen megrázta. Mikor a nirész magához tért, elkezdett kántálni. 
Eliath hangja még a kígyóra is hatással volt. A támadó lassan visszaengedte a hajó testét a vízre, majd kiemelkedett a vízből. Sárga szemeit a lidércre szegezte. A szörny szinte hullámzott a dallamot követve. 
– Nem válaszol. Valami bajba kerülhetett – súgta Neila fülébe Halgor. A lány elkomorodott. Mellette állt Liranda, aki ismét egy fehér sárkány alakját öltötte magára. Súlyától megdőlt a Vihar, ezért a varázsló repülésre utasította. 
– Ülj a hátamra, úgy könnyebb lesz – mondta a nirész. Mikor társa elhelyezkedett, felszállt. Lassan az elbűvölt tengeri szörny fölé repültek. Mikor már elég közel jártak, Lir kitátott pofával nekitámadott a kígyónak. A varázslat azonnal megtört. A hüllő a víz alá merült, miközben testét a sárkány köré tekerte. Neila leesett társa hátáról. Kétségbeesve úszott fel levegőért. Mikor a felszínre került, körbenézett. A tenger körülötte vadul hullámzott, ahol a két szörny vívta csatáját egymással. 
A mágusnő kivonta kardját és a víz alá bukott. Odaúszott a kígyóhoz, majd belevágta a kardját. Zöld vér ömlött a sebből, de a hüllő nem engedett szorításából. Szorosan a sárkány köré csavarodott, aki képtelen volt szabadulni. Magatehetetlenül vergődött a halálos ölelésben. A mágusnő, miközben megpróbálta a két hüllő csapkodásait kikerülni, felúszott levegőért. Mikor felért, megkereste Eliatht.
– Eliath! Próbáld meg ismét megbűvölni! – kiáltotta, mire a lidérc újra belekezdett a dalba. A varázsló ezúttal már tudott védekezni az ének ellen, így ismét a víz alá merült. A kígyó teste fokozatosan elernyedt áldozata körül, bár a sárkány már mozdulatlan volt. Neila elmondott egy igét, minek segítségével a vizet is be tudta lélegezni. Odaúszott Liranda mellé, aki úgy tűnt, eszméletlen. A lány már visszanyerte eredeti alakját, egyértelműen mutatva az igazságot. “Remélem még nem halt meg” – gondolta a varázsló. 
Megfogta társa kezét, s elkezdett felfelé úszni. A víz alatt egészen máshogy hallotta Eliath énekét. Sokkal erősebb volt. Mintha életre kelt volna. Nehezen tudott ellenállni neki. Mikor végre felért a felszínre, először Lirandát emelte ki. Süvöltő, akire nem hatott a lidérc bűvölete, leengedett egy kötelet. Neila Lir derekára kötötte, majd intett a farkasnak. 
Ezután ismét a kígyóhoz úszott, de megölnie már nem kellett. Cameron ekkor csapott le rá, s állkapcsa egyetlen harapásával a halálba küldte a lényt. A sárkány ezután barátjával együtt szállt le a fedélzetre. A hajón a fehér ismét emberi alakot vett fel. 
Mikor Eliath abbahagyta az éneket, mindenki magához tért a bűvöletből. A varázslónő megszárította magát egy szavával, majd körbenézett a hajón. A legénység már megszabadult az igétől és most a károkat kezdték el felmérni. 
– Szép munka volt – vigyorgott Minson a mágusnőre.
– Nem rajtad múlt – felelte élesen a lány. 
– Miért nem válaszoltál? – fordult aztán Cameron felé. 
– Rossz híreket hozok. A Sárkány a nyomunkban van. Mikor felderítettem a környéket, megtaláltam a kirabolt hajót. A Sárkány éppen mellette volt, s a legénység vizsgálta a hajót. Ők küldték a kígyót, hogy lelassítson minket, ami kétség kívül sikerült is. Most pedig teljes sebességgel felénk száguldanak – mondta a fehér. A kapitány egy sorozat káromkodást mondott, ami csak eszébe jutott. Ezután parancsokat kezdett osztogatni a legénységnek. 
Azért viszont hálát adott az égnek, hogy a Vihar nem sérült meg komolyan. Volt annyi faanyaguk, hogy hamar kijavítsák a hibákat. 
Neila ezután lement a kabinjába Halgor társaságában. Mikor beléptek, a mágusnő leheveredett a függőágyba. Fáradt volt, s szeretett volna aludni. Csak abban reménykedett, a hadihajó nem éri el őket túl korán, hogy még legyen ideje kimagyarázni magát a barátai előtt. “Ha egyáltalán hinni fognak nekem” – villant át az agyán, mielőtt elaludt volna. 

17.
A Vihar szinte repült a habok felett. A szél kedvező volt a számára, így úgy tűnt, visszaszerezhetik a tengeri kígyó miatti időveszteségeket. Ám korántsem ment minden simán. A Sárkány már eléggé megközelítette a kalózhajót ahhoz, hogy már Mágus is megláthassa. Igaz, a távolság egyelőre megmaradt. 
A társak legtöbbje most a tengert pásztázta. Bár csak az irda látta a hadihajót, mindannyian feszültek voltak. “Ha egy tengeri kígyónak parancsolni tudtak, akkor mit küldhetnek még ellenük?” – tették fel magukban a kérdést. Igaz, ezt mindenki megtartotta magának. Sötét gondolataikat ezúttal tudatuk egyik hátsó zugába seperték. 
Minson azóta folyamatosan parancsokat osztogatott, mióta Mágus először meglátta a Sárkányt. A hatalmas hadihajó eleinte el-eltűnt a látóhatáron, de most már tisztán látni lehetett. Egyenletes sebességgel közeledett a Vihar felé. A legénység nagy része megpróbálta a legjobbat kihozni szeretett hajójukból. Még bérlőiknek is be kellett állniuk néha dolgozni, bár ez elég ritkán fordult elő. Idejük nagy részét ennek ellenére a fedélzeten töltötték, ahol a látóhatárt kémlelték. Neila viszont külön volt társaitól, amit nem is bántak barátai. Pontosan tudták, valamit eltitkolt előlük, ami fontos. 
– De vajon mi az és miért nem mondja el? – kérdezte szinte csak magától Elnor. Aggódott rokona miatt. 
– Talán jobb, ha nem tudjuk – dünnyögte Agony. A harcos már korántsem bízott annyira a mágusban, mint korábban. Ezt nem is rejtette el. Többször felszólalt már egykori vezetőjük ellen, s nem egyszer kérdőjelezte meg a lány döntéseit is. Néha még egy-egy nyíltabb támadással is megpróbálkozott.
– Mindig felmerül bennem egy kérdés, ha ezekre a dolgokra gondolok – mormolta O’Brian. Minden szem rá szegeződött.
– Talán csak a mi érdekeinket szolgálja, ha nem tudunk mindent. Ismerem annyira, hogy joggal feltételezhetem róla ezt. Azt is jobban tette, hogy nem tudtunk Halgor valódi kilétéről – magyarázta a mester. 
Bár társai egyet értettek vele, ez mégsem változtatott a dolgon. A varázslónőnek igen megromlottak a kapcsolatai társaival. Emiatt leginkább csak a legénységgel beszélgetett. Közülük is legtöbbször Eliathszal. A lidérc hasznos tanácsokat tudott adni, bár nem szívesen tette. Ezt nem is tagadta. 
– Ne álljatok ott ti szárazföldi patkányok! A vitorlákat meg kell igazítani! – kiáltott a kapitány a csapat tagjainak, véget vetve a beszélgetésnek. 
A barátok kénytelenek voltak beállni a munkába, ha nem akartak úszva menni a Feketék szigetére. Agony a köteleknél segített, Elnor és Talek a hajót javították a támadás miatt. Bár már két napja történt, még mindig nem volt tökéletes a hajó oldala. 
Neila a kormányrúdnál volt Süvöltő társaságában. A mágusnő élvezte a farkasemberrel való beszélgetéseket. Még az sem zavarta, hogy Halgor szúrósan nézett a farkasra. 
– Azt mondtad, ismered a Sárkányt… – vetette fel a varázsló.
– Igen. Mint láttad, elég masszív hajó. A hadihajók közül ez a leggyorsabb, illetve a hozzá hasonlóak. Nem véletlen – mosolygott a farkas. Megcsóválta farkát. 
– Irány délkelet! – hallották a parancsot, mire mindketten nekifeszültek a kormányrúdnak. Normális esetben elég volt Süvöltő ereje is, de most elég vad volt a tenger. A farkas erős körmei belemélyedtek a fába. Félhosszú, durvaszálú haja nedvesen tapadt homlokához. Miután a hajó a megfelelő irányba siklott tovább, a farkas a tengert kezdte pásztázni. Az égen sötét felhők gyülekeztek, jelezve az esetleges vihart. A szél viharossá vált, magasra korbácsolva a hullámokat. Némelyik nagyobb hullám beterítette a fedélzetet, bőrig áztatva a fent tartózkodókat.
– Hogy érted, hogy nem véletlen a Sárkány gyorsasága? – lépett a társakhoz Elnor. Barátaival ellentétben ő még bízott a lányban, mégha elég bizonytalan is volt. Ismerte rokonát, noha egyáltalán nem ilyennek. 
– A Sárkányt a farkasok építették – felelte Neila, mire a kobold elámult. Elismerően nézett a kormányosra. 
– Igen. A népem sokat hajózik. Leginkább hadi hajóink vannak, de akadnak kisebbek is. Elég keresettek a farkas hajók – mosolyodott el ismét a lény. Elővillantak hatalmas szemfogai, ami így elég állatias külsőt kölcsönzött az egyébként szimpatikus matróznak. 
Elnor elgondolkozott a hallottakon. Azt is kitalálta, vajon miért olyan keresettek a farkasemberek által épített hajók. Elég volt csak az egyre közeledő Sárkányra néznie a válaszért. 
– Tulajdon képpen miért hívják a hajónkat Viharnak? – váltott témát az ifjú. Már Carus is csatlakozott társaihoz mestere társaságában. 
– Mert jóval erősebb a látszatnál. Még a viharokban is képes gyorsan haladni, ha valaki ismeri – adta meg a választ Süvöltő. Az összegyűlt csapat jót beszélgetett, de a kapitány azonnal rájuk szólt, mikor meglátta. 
– Van dolog elég! Munkára! Mágus, hol jár az ellenfél? – ordította túl Minson a zúgó szelet. Az irda elnézett a megfelelő irányban. Szemei elkerekedtek. 
– Nem látom őket – kiáltott vissza. A kapitány elvigyorodott. Ám mosolya rögtön leolvadt arcáról, mikor váratlanul előttük tűnt fel a Sárkány. Ezt meglátva majdnem összeesett. Keményen markolta a korlátot, miközben folyamatosan káromkodott.
– Süvöltő! Hogy lehet ez? – bődült el, mire a farkas azonnal odament hozzá. Elgondolkodva nézte a hatalmas hajót. 
– Van egy mágus a fedélzeten, méghozzá elég erős – szólalt meg váratlanul O’Brian. A kapitány ránézett. 
– És? – kérdezte dühtől remegő hangon.
– Láthatatlanná tették a hajót, de hogy hogy előztek meg minket, az rejtély – gondolkozott hangosan Süvöltő. 
– Erre most nincs időnk! Mindenki fogjon fegyvert, s készüljön fel a harcra! – kiáltotta Minson. A legénység azonnal engedelmeskedett. Akinek éppen nem volt dolga, az a Sárkányt nézte. 
A hatalmas hajó bevárta áldozatát. Ahogy egyre közeledett felé a Vihar, úgy jelentek meg a lőrésekben az íjászok. Az ostromgépeket is kilövő állásba tolták. 
– Cameron! – kiáltotta Neila, mire barátja eredeti alakját vette fel. Mikor felszállt a hátára, a levegőbe emelkedtek. A sárkány a hajó felett körözött, szinte elfogva annak szelét. A Vihar vitorlái ernyedten lógtak. Minson parancsot adott a felvonásukra. Az eső eközben elkezdett szemerkélni, majd nem sokkal később már zuhogott. A szél is viharossá vált, a tenger hánykolódott. Nem egy hullám beterítette a Vihar fedélzetén lévőket. 
– Átkozott Sárkány. A legjobb időpontot választotta ki a harcra – morogta szakállába a kapitány. 
– Miért akar harcolni? – kérdezte gyanakodva O’Brian. 
– A Sárkány kalózhajókra vadászik a nyílt tengeren – válaszolta sokatmondóan Carus. Társai elkerekedett szemmel néztek rá. Halgor is a közelben volt, de nem szólt. Inkább felvette fekete köpenyét, s végiggondolta az igéket, amiket használhat. 
– Tehát kalózhajón vagyunk és azt a másik kereskedőt kiraboltuk – gondolkozott hangosan Agony. Megdöbbenve nézett a felettük köröző fehér sárkányra. 
– Igen, igen. De ha nem tudsz beletörődni, és a csatára koncentrálni, imádkozz, hogy ne kerülj a farkasok kezébe! – mondta vészjósló hangon Minson. 
– A Sárkányon farkasok vannak? – kerekedett el Talek szeme.
– Ez a faj köztudottan erős hadihajókat épít. Nemsokára a kitartásukat is megismerheted – szúrta közbe élesen Halgor. 
A vihar eközben egyre erősödött. A tenger vadul hánykolódott, s még a hatalmas hadihajót is szinte játékként dobálta. Az éjfekete felhők félhomályt okoztak, nem engedve a Napnak, hogy láthassa a csata kimenetelét. A Vihar egyre közelebb került a Sárkányhoz. A lőrések mögött már tisztán kivehetővé váltak az íjászok. Akik a kalózok között tudtak bánni az íjjal, azok mind azt is fogtak a kezükben a kard mellett. 
Cameron egészen addig körözött, míg elég közel nem kerültek a támadáshoz. Nem akartak nagyon eltávolodni a kalózhajótól, ha esetleg baj lenne. Bár az erős szélben nehezen tudtak a Vihar felett maradni. Mikor a hajó már majdnem lőtávolba került, Cameron támadott.
A fehér sárkányt viszont nem kis meglepetés várta. A hadihajót ugyanis védőpajzs vette körül. Ezt csak akkor vették észre, mikor a hátas koppanva nekirepült a pajzsnak. Majdnem a tengerbe zuhant. Az utolsó pillanatban sikerült csak visszatornáznia magát a levegőbe. Neilanak nem kis erőfeszítésébe került feltörnie annyira, hogy bejuthassanak. Küldött egy üzenetet is a tündének, ne érje őket meglepetésként. De mikor már a Sárkány felett repültek, megindult a mészárlás. 
A farkasemberek hiába lőttek a fehérre, a nyilaik nagy része célt tévesztett. Cameron kedvére ölhette őket. Legalább is, egy ideig. A fedélzeten lévő fekete mágus ugyanis parancsot adott a hajó tatfedélzetén lévő ajtók kinyitására. A hatalmas kapuk egy óriási helységet választottak el a külvilágtól. A teremnyi szoba nem volt üres, bár a társak eleinte nem láthatták a lakót. Cameron csodálkozva nézett a teremtmény elmosódott alakjára. A mágus odament a bejárat széléhez, majd elkiáltotta magát. Ekkor egy griff repült egyenesen a fehér felé.
Cameron igen meglepődött, mikor meglátta az oroszlánmadarat. Későn kezdett védekezni és a griff éles karmaival felszántotta az oldalát. A sárkány távolabb akart repülni, de a hajót védő pajzs nem engedte. Neilanak pedig nem volt ideje hatástalanítani. De szerencséjére nem is kellett ezzel foglalkoznia. Egy villám oldotta meg helyette a problémát, mikor belecsapott a pajzsba. A burán eleinte csak cikáztak a villámok, majd fokozatosan eltűnt.
A griff félelmetes erővel támadott. Bár kisebb volt ellenfelénél, vadsága és agresszív természete pótolta hiányosságait. Cameront sikerült lefoglalnia a Sárkánynak, ami nem kis nehézséget okozott ellenfeleiknek.
Halgor csodálkozva nézte a sárkányra rontó teremtményt. 
– Ez meg hogy került ide? Azt hittem, már rég kihaltak – mondta O’Brian, aki görcsösen markolta a korlátot. 
– Úgy látszik, mégsem. De legalább az íjászoktól nem kell tartanunk – felelte a kitaszított. 
– Vigyázat! – kiáltotta valaki. Az ostromgépek ugyanis még működtek. Bár az első találat jóval messzebb ért a vízbe, a következő kőtenger már pontosabbnak tűnt. El is találta volna a hajót, ha Carus el nem téríti. 
A tenger vadul dobálta a hajókat, ami eléggé megnehezítette mind a támadók, mind a védők dolgát. A szakadó eső már viharrá alakult. Az esőcseppek szinte vízszintesen estek az erős szélben. Néha egy-egy villám világította meg a harcot. Bár még nem volt este, a szürke felhők félhomályt okoztak. 
– Meg kell próbálnunk eltűnni innen – kiáltotta Süvöltő, miközben a korlátot fogta, nehogy egy hullám elsodorja. 
– Mágus és Varol! Ti és a másik szellem menjetek fel a köteleken és a legkisebb vitorlákat oldjátok ki! – ordította Minson.
– Megőrültél? – kérdezte az irda. A kapitány megismételte a parancsot, ezúttal nem egy átkozódás kíséretében. A legénység tagjai végül elindultak. A kötelek vadul táncoltak a szélben, majdnem lesodorva magáról a társakat. 
– Süvöltő, te a kormányrúdhoz! Ha kell, vigyél segítséget is – adta ki az újabb utasítást a férfi. A bőrig ázott kapitány a hajó orrában állt, s onnan figyelte a harcihajót. A többi matróz ott segített, ahol tudott. A mágusok leginkább a záporozó köveket próbálták meg eltéríteni. 
Ekkor a griff csapódott neki a hajó oldalának. A lény erőteljes lökése majdnem felborította a hajót. Több hullám is átcsapott felette, mire ismét egyenesbe tornázta magát. Az oroszlánmadár azonnal kirepült a vízből, csakhogy ismét nekirontson ellenfelének.
Cameron már több sebből vérzett, és fáradt is volt. Nehezen tudott egyszerre fent maradni a levegőben, illetve harcolni is egyben. Mivel a mágia nem hatott ellenfelére, csak az ő erejében bízhattak. A griff pedig úgy tűnt, fáradhatatlan. Még sebei sem csökkentették támadásainak erejét. Sőt, úgy tűnt, még inkább felbőszítették az amúgy is veszélyes állatot. 
– Repülj a felhőkbe! Ott lerázhatjuk! – kiáltotta túl a szelet Neila. A sárkány elindult a szürke felhőkbe. A sötét fellegek menedéket nyújtottak az oroszlánmadár ellen, de új veszélyeket is rejtett egyben. Néhány villám igen közel cikázott el a fehér mellett. De vállalniuk kellett a kockázatot. Mindketten jól tudták, a villámokat még el tudják kerülni, de támadójukat nem. A mágusnő elkezdett kántálni, miközben hátasa megpróbált szembeszállni az erős széllel. Ekkor az egyik felhőből a griff rontott elő, egyenesen a társak felé repülve. 
A támadó már majdnem elérte ellenfelét, mikor egy villám csapott a sárkányba. A griff azonnal megállt a levegőben. Élesen visított a vakító fény miatt. Ekkor egy villám cikázott a fehér felől a lénybe. A griff holtan zuhant a háborgó tengerbe, ami szinte azonnal el is nyelte. 
Cameron kábán megrázta a fejét, mikor a vakító fény után végre látni tudott. Megnézte utasát, aki eszméletlenül feküdt a hátán. A sárkány azonnal a Vihar felé vette az irányt, ami már jócskán előtte járt. Mikor kijutott a felhőből, még látta a Sárkányt, amint tehetetlenül hánykolódott a tengeren. Elindult a kalózhajó felé. Cameron óvatosan szállt le a hajó testére, mikor végre beérte azt. A Vihar vészesen megdőlt a súlya alatt, ezért azonnal emberi alakot vett fel. 
Halgor és O’Brian levitték a mágusnőt a kabinjába, ahol meggyógyították. A vihar hamarosan elcsitult és a hajó is fokozatosan visszanyerte eredeti sebességét. Bár a tengeren még magasak voltak a hullámok, a szél enyhült, s csak a szakadó eső maradt. 

18.
A csapat tagjai mind egy kicsi kabinba tömörültek. Most mindenki ott volt. A társak szúrósan néztek egykori vezetőjükre. A feszültség szinte kézzel foghatóvá vált. Neila kényelmetlenül feszengett a függőágyban ülve. Hátát a kabin oldalának vetette. Kerülte barátai tekintetét. 
– Azt mondtad, kereskedőhajón vagyunk – mondta Agony keményen. A mágusnő nem felelt. Csupán idegesen tördelte ujjait.
– Nem hittük volna, hogy ennyire mélyre süllyedsz – folytatta Elnor.
– Azt még elfogadtam, hogy egy fekete tündével élj. De ez azért több soknál – értett egyet O’Brian. Neila úgy érezte, mintha kést forgatnának a szívében. Minden egyes szó egy újabb fordítás volt az éles pengével. Alig tudta visszafojtani könnyeit.
– Ez csak a ti érdeketek volt – felelte halkan egy rövid szünet után. Abbahagyta ujjai tördelését, majd a függőágy köteleit kezdte bontogatni.
– Na persze. Az is a mi érdekünket szolgálta, hogy kiraboltál egy kereskedőt? Ártatlan embereket öltél meg – vágott vissza élesen Talek. Nem mintha ez utóbbi megjegyzését komolyan gondolta volna, de nem ez volt a lényeg. 
– Nem akartam rosszat, értsétek meg! Ez az egyetlen hajó, ami elvisz minket a Feketék szigetére. Ismerem a legénységet is, megbízhatóak, pontosan a vegyességük miatt – védekezett volna a mágusnő, ám apja elhallgatatta.
– Itt nem az a lényeg, hogy kalózhajón vagyunk. Hanem az, hogy hazudtál nekünk. Mi megbíztunk benned, még én is. De ezek után ne várd, hogy esetleg kövessünk. Mi az, amit még nem mondtál el és fontos? – kérdezte a mester különös hangon. 
Neila hallgatott. Társai szintén nem szóltak, ami ebben az esetben rosszabb volt, mintha kiabáltak volna. Az ablakon keresztül beszűrődött a gyenge napfény. A hajó gyorsan haladt, mióta a tenger megnyugodott. Az eső sem kopogott már az üvegen. 
– Úgy látom, felesleges esetleg kérdeznünk. Nem tudhatjuk, igazat mondasz-e ezek után – mondta Telek, s kiment. Barátai mind követték, kivétel O’Briant. Egy ideig csak hallgatott, majd felsóhajtott. Ránézett Halgorra, aki közömbösen nézett vissza rá. 
– Mit akartok Carussal? – kérdezte végül halkan. Neila erre felkapta a fejét. 
– Mire gondolsz? – érdeklődött a lány.
– Az utóbbi időben többet volt veletek, mint velem. Ne higgyétek, hogy a sötét oldalra állíthatjátok – mondta a mester. 
– Nem kell, hogy mi átállítsuk. Ezt megtette magától – szólt közbe a kitaszított. Mind Neila, mind a mester megdöbbenve nézett rá. A varázslónő már sejtette a dolgot, igaz, biztosat ő sem tudott. A szellem leginkább a fekete mágussal volt.
O’Brian ledermedt, mikor ezt meghallotta. Izmai megfeszültek, szemeiben düh villogott.
– Hazudsz! – kiáltotta, s felállt a székről. A tünde továbbra is nyugodtan ült a másik székben. 
– Mi okom lenne rá? Engem nem olyan célok vezérelnek, mint Neilat. Egyáltalán nem érdekel a ti érdeketek. Csakis a magam útját járom. Ami meg az ifjút illeti, maga döntött – felelte cinikusan a kitaszított. A mester alig hitt a fülének. Tudta, társa igazat mond, de nem hitt neki. Nem akart hinni. Lányára nézett, aki most már állta tekintetét.
– Ezt nem hittem volna rólad Neila! – sziszegte, majd kiviharzott a szobából. 
Némaság telepedett a szobára. Halgor már-már elaludt ültében, mikor a mágusnő megszólalt.
– Miért csinálod ezt velem? 
– Mit?
– Ellenem fordítod a barátaimat! – csattant fel a lány. A tündemágus lassan szembefordult vele. Mélyen az arany szempárba nézett.
– Nem én találtam ki, hogy hazudj a társaidnak. Az sem az én ötletem volt, hogy támadd meg a kereskedőhajót. Másképp is el lehetett volna intézni, de nem akartad. Az utóbbi időben úgy vettem észre, nem igazán használod ki az erődet.
– Ezt hogy érted?
– Az egészet elintézhetted volna egy illúzióval. Úgy vettem észre, mostanában inkább a kardforgató tehetségedben bízol, vagy a szavaid súlyában, ami, mint látod, idáig vezetett. Mintha félnél varázsolni. A Toronyban jól tanítottad a szellemeket, de ez itt nem elég. Nem használod ki az erődet. Úgy látszik, elpuhultál a három év alatt. Eddig nem volt szükséged komolyabb varázslatra, de ez bármikor változhat. Jó lenne, ha végre felébrednél, s nem a hajdani dicsőségedet próbálnád meg visszaszerezni, vagy a becsületedet, amit már régen elvesztettél. Ami meg a hazugságaidat illeti, engem hagyj ki belőle! Semmi közöm a kisded játékodhoz – fejezte be Halgor, majd ő is kiment. 
Neila egy ideig csak bámulta a csukott ajtót. Teljesen magába roskadt. Nem bírta elviselni, hogy barátai már nem bíznak többé benne. Úgy érezte, mintha mindenki ellene fordult volna. A tündére haragudott a legjobban. Nem tudta elképzelni, hogy lehet vele szemben ennyire közömbös.
Majdnem felrobbant dühében. De végül nyugalmat erőltetett magára. Dühét mérhetetlen keserűség váltotta fel. Újra átgondolta, milyen vádakat hoztak fel ellene. Megpróbálta eldönteni, mit tett rosszul, és melyik döntése volt esetleg jó. Mikor nagyjából megbékélt magával, már-már elindult a fedélzetre, hogy megpróbáljon beszélni barátaival. Ám ekkor kiáltást hallott.
– A Sárkány! – hallotta, mire azonnal felrohant. 
A fedélzeten minden a feje tetejére állt. Minson parancsokat osztogatott, miközben sűrűn átkozódott. A matrózok megpróbáltak lépést tartani az utasításokkal, bár egy idő után elvesztették a fonalat. A legénység felfegyverezve várta a közelgő halált. Mindenki tisztában volt vele, nagy szerencse kell ahhoz, hogy ezt a csatát megnyerjék. Vagy egyáltalán élve megússzák. 
A hatalmas hajó észbontó sebességgel száguldott a vízen. Lassan-lassan beérte a Vihart, bár ez valószínűleg csak mágia segítségével sikerült. A két hajó fokozatosan egymás mellé került. A Sárkányról ekkor erős vaskampókkal felszerelt köteleket dobtak a kalózhajóra. 
A kötelek nagy része beleakadt a korlátba. A farkasemberek azonnal átmásztak a Viharra. A hajó középfedélzete ezután mészárszékké változott. A farkasok rögtön megölték az embereket. De akadtak nehézségeik is. Eliath megbabonázott egy kisebb csoportot, míg Süvöltő le nem vágta fajtársait. A farkas, bár saját fajtáját ölte, látszott rajta, hogy nem túlzottan érdekli. 
Mágus is sikeresen vette fel a harcot. Varollal az oldalán remek párost alkottak. A szellem egyik kedvenc ölési módszere az volt, hogy egyszerűen keresztülment áldozatán. Mikor kilépett belőle, fehér kezében a lény szívét tartotta. 
A többiek is megpróbáltak védekezni, de a legtöbb ember szinte azonnal meghalt. Némelyek a vízben kötöttek ki, másokat pedig a farkasok vágtak le. 
Cameron azonnal felvette eredeti alakját, amint megtámadták a Vihart. Az ellenséggel sikeresen harcolt, de a fekete mágussal már meggyűlt a baja. Neilaval a hátán ostromolták a hadihajót, ahol még mindig hemzsegtek a farkasemberek.
A fehér lefagyasztott jópár ellenfelet, ám a varázslóval nem bírt. Letette társát a fedélzetre, ahol rögtön megkezdődött a mágikus csata. A Fekete érezte, igen erős ellenféllel van dolga. Még az sem érdekelte, az esetleges robbanások körülöttük mindenkit megöltek. 
Neila nehezen tudott koncentrálni. Barátai és Halgor szavai jártak a fejében. “Az utóbbi időben úgy vettem észre, nem igazán használod ki az erődet. Mintha félnél varázsolni.” – jutottak eszébe a tünde szavai. Düh villant a szemében. “Majd megmutatom, ki fél a mágiától!”– kiáltotta magában. 
Az ég felé emelte karjait. Egy vörös tűzpajzsot vont maga köré, amit aztán lassan felnagyított. A pajzzsal szemben a Fekete tehetetlen volt. Kegyetlen sikollyal elevenen megégett. A legénység többi tagja is hasonló sorsra jutott. A Sárkány végül tüzet fogott, mikor a mágusnő felrobbantotta a pajzsot. 
A robbanás a Vihart is elérte. A legénységnek már-már sikerült kiverniük a farkasokat, mikor a mellettük úszó Sárkány kigyulladt. A Vihar is több helyen tüzet fogott. A matrózok azonnal elkezdték a tüzek oltását, igaz, a maradék farkasok mellett ez nehéz feladatnak bizonyult. 
Agony elvágta a két hajót összekötő köteleket, majd a hozzá legközelebbi tüzet kezdte el oltani. A Sárkány fokozatosan elmaradt a kalózhajótól. Mikor az utolsó farkast is levágták, lassan a tüzeket is sikerült eloltani. Cameron most sokat segített jég leheletével. A matrózok ezután diadalittasan nézték a lángoló Sárkányt. Még az sem zavarta őket, hogy hajójuk vércsíkot húzott a tengerben. A fedélzet vörössé vált a vértől.
– Neila hol van? – kérdezte Cameron, mikor ismét emberi alakban csatlakozott társaihoz. Barátai döbbenten néztek rá.
– Nem veled volt? – kérdezte O’Brian aggódva. 
– De, de letettem a Sárkány fedélzetén – felelte a fehér. Amint ezt kimondta, a hadihajó felrobbant. Darabjai még a Vihart is elérték. Az esetleg még mindig égő darabokat azonnal a tengerbe dobták, nehogy ismét tűz üssön ki. Igaz, erre a rengeteg vértől nem volt sok esély.
A csapat tagjai ledermedve nézték a lángoló hajó roncsait. Minson vigyorogva lépett oda hozzájuk. Bár mikor meglátta falfehér arcukat, rögtön lehervadt a mosolya. 
– Mi történt fiúk? Hisz örülhetünk, hogy egyáltalán még élünk, s a hajó is viszonylag egyben van – mondta. 
– Igen. De ez is egy életbe került. Mint ahogy három évvel ezelőtt – suttogta halkan Agony. Barátai tudták, mire gondolt. A kapitány csak vállat vont, majd ismét parancsokat kezdett osztogatni. Néhány matróz vödrökben vizet húzott fel, majd a fedélzetet kezdték el tisztára mosni. Néhány törlés után ismét cserélniük kellett a vizet, ezért egyre többen segítettek. A legénység észre sem vette, bérlőik mikor távoztak.
A csapat ezután ismét egy kabinban gyűlt össze. Mindannyian kedveszegettek voltak. 
– Ezt azért nem kívántam neki – motyogta Agony. 
– Talán a mi hibánk volt – vetette fel Sil. Mindenki kérdőn nézett rá. Az eddig vígan viháncoló surranó most szokatlanul komoly volt. Játékos arcán nem terült el széles mosoly, mint egyébként. Komoran törölgette apró tőrét egy zsebkendővel. Miután végzett a művelettel, ismét barátaira nézett.
– Olyan gorombák voltatok vele, pedig csak a javatokat akarta. Szerintem mókás ezen a hajón lenni. A másik meg az, hogy ha úgy vesszük, Neila csak egy dologban hazudott. De az is a ti érdeketek volt. Ahogy én ismerlek titeket, rögtön felhúztátok volna az orrotokat, amint megtudjátok, hogy kalózhajón vagyunk – mondta a surranó sértődötten. Teljes négy láb magasságában kihúzta magát, s úgy nézett szembe társaival. Barna szemeiben düh villogott.
– A harmadik pedig az, hogy egyáltalán nem értem, mi bajotok a hajóval! A legénység egyáltalán nem bántott minket. Nem raboltak ki, s még csak meg sem fenyegettek, bár kétség kívül ez igen mókás lett volna. Mindenesetre elfogadtak minket és még a munkába sem kellett mindig segítenünk. Lehet, hogy csak pénz miatt, de akkor sem kérdezősködnek semmit. Nos, ezek után megnézlek én titeket, ha egy ilyen gyors és nem kérdezősködő hajót találtok! – fejezte be Sil. Mondandója végén már kiabált éles hangján. Miután végzett, duzzogva kiment a helységből.  
A szobára csönd telepedett. Mindenki gondolataikba merülve ült. Ha valaki belépett volna, azt hihette volna, hogy egy olyan osztályba lépett be, amit éppen leszidott a tanár. Elnor enyhén elpirult, miközben Sil beszélt. Agony is lesütötte szemeit, de még Talek is elgondolkozott a surranó szavain. 
– Ezt jól megkaptuk – törte meg a csendet Cameron. Bár be nem merte volna vallani, még az ő bizalma is megrendült a lány iránt. Ezek után viszont már nem kételkedett a mágusnőben. 
– De igaza volt. Túlságosan felfújtuk a dolgot – értet egyet O’Brian. Egyedül Halgort hagyta hidegen a surranó beszéde. Ő egészen máson gondolkozott, miközben társa barátait szidta. 
Kiment a kabinból, majd felkereste a kapitányt. Minsont a kormányrúdnál találta meg. 
– Innentől vigyázz, mert sok lesz a zátony. Jobb lenne, ha lassítanánk – lépett a férfi mellé a kitaszított. Az ember kivételesen nem ellenkezett. Kiadta a megfelelő parancsokat. A kapitány nem vette észre, hogy a fekete tünde abba az irányba néz, ahol eltűntek az égő hadihajó roncsai. Eleinte csak állt, mintha egy szobor lenne a fedélzeten. Majd gonoszul elmosolyodott. Társai bizalmatlansága az egykori Napvezérrel szemben épp megfelelt saját érdekeinek.
A tünde elgondolkozott. A kegyetlen félmosolyt még az sem tűntette el, mikor arra gondolt, hogy esetleg a varázslónő már nem él. “Végül is – gondolta – most még jó is, ha nincs a közelemben. A többieket könnyű megtéveszteni. Nem lesz gond. A világ hamarosan a lábaim előtt fog heverni”. A kitaszított ördögi mosolya még szélesebb lett erre a gondolatra. Már azt is kitalálta, hogyan tudná barátait felhasználni nagyratörő tervéhez. Elmerengve nézte a horizontot.

19.
Cameron nyugtalanul aludt az éjjel. Képtelen volt elfelejteni társát. Már-már éppen elaludt volna, mikor úgy érezte, valaki szólítja. “Cameron, segíts!” – hallotta a tudatában. A hang nagyon halk volt, s elfúló. A sárkány elgondolkozott, vajon nem csupán a saját tudata tréfálta-e meg. Amióta elhagyták a Sárkányt, csak a mágusnőre tudott gondolni és most is csupán félálomban feküdt. 
Megpróbált visszaaludni, de képtelen volt. Sehogy sem hagyta az elfúló hang. Halkan felosont a fedélzetre. A sötétben csupán az éjszakás matrózok fekete alakjai voltak kivehetők. Illetve egy apró alak, aki a korlátra támaszkodva a tengert bámulja. A sárkány sajnálkozva nézte Silumart, de most nem ért rá vele foglalkozni. Felvette eredeti alakját, majd elrugaszkodott. 
Cameron a Sárkány roncsai felé vette az irányt. Elég sokáig kellett repülnie, mire végre megtalálta. A hajó már elsüllyedt. Csupán néhány kisebb darab úszott a vízen. Ezek is eléggé szétszóródva lebegtek. A fehér megvizsgálta mindegyiket, de eredménytelenül. Már éppen visszaindult volna, mikor meglátott egy nagyobbacska árbocdarabot. A fán egy alak feküdt, majdnem teljesen beleolvadva a sötétségbe. 
Cameron óvatosan közelítette meg az alakot. Mikor már biztos volt benne, hogy Neila az, rögtön felvette. Nem ért rá feltenni a hátára. A mágusnő eszméletlen volt, s igen legyengülhetett a robbanáskor. Ráadásul a víz is jéghideg volt és nem tudta, mennyi ideig lebegett az árbocon. A sárkány azonnal visszaindult a hajóra. Nem maradt távol sokáig, ám amit visszaérkezésekor talált, az teljesen ledöbbentette. 
A Viharból csak roncsok maradtak. A tatfedélzet és az orr egymástól egészen elsodródva úszott a vízen. A tat teljesen beleborult a tengerbe, látni engedve a kormánylapátot. Az orrész az ég felé nézett, s nem sokkal később el is süllyedt. A tengerben rengeteg halott matróz teste lebegett. Cameron megvizsgálta az egyiket. Teljesen meg volt fagyva, mintha jégbe zárták volna. Erre csak egy magyarázat lehetett. 
A fehér körbenézett a hajó maradványai között. Megtalálta a kapitány testét, Mágust, Eliatht, és még rengeteg embert. Ekkor egy nyögést hallott. Cameron azonnal odarepült. Süvöltő egy nagyobb fadarabba kapaszkodott. A sárkány még a sötét ellenére is megállapította, fejsebe van. Homlokáról még mindig szivárgott a vér. A farkas ismét felnyögött, majd lassan felnézett. Mikor meglátta a sárkányt, lecsukta a szemeit, és fejét visszaejtette a fára. 
– Mi történt itt? – kérdezte fennhangon a fehér, miközben kiemelte a matrózt a vízből. A sárkány magasabbra szállt, s körbenézett. Szárazföldet ugyan nem látott, de tudta, merre kell mennie. Már csupán egy kérdés nem hagyta nyugodni. Hová lettek a barátai?
Már felkelt a Nap, mikor Cameron megpillantotta a szárazföldet. Kivételesen most hálás volt a Fekete Toronyban eltöltött időknek. Csak azt sajnálta, nem figyelt oda rendesen az órákon, amikor esetleg bent tartózkodott.
Fogalma sem volt hova, de letette barátait a földre. Mivel nem tudta, ellenséges, barát, vagy esetleg semleges földön járnak-e, inkább nem gyújtott tüzet. Megvizsgálta barátait a tengerparton, melytől nem messze sűrű erdő kezdődött. Azt egyelőre nem volt kedve felderíteni. Bár holt fáradt volt, ébren maradt, míg társai aludtak. Mindketten csak kimerültek voltak, eltekintve kisebb sebeiktől. Mint kiderült, Süvöltő fejsebe is csupán karcolás. 
Miután a hátas végigvirrasztotta a napot, illetve az éjszakát, kimerülten várta a hajnalt. Másnap reggel Neila ébredt fel elsőként. 
– Mit történt és hol vagyunk? Hol vannak a többiek? – kérdezte kábán. Körbenézett. Arany szemeiben értetlenség csillogott. Nem ismerte fel a területet. 
– Egyelőre nem tudok neked választ adni. Csupán annyi biztos, a Vihart valami, vagy valaki kettétörte – felelte komoran a sárkány. Társa erre azonnal felébredt. Már nyoma sem volt tekinttében a kimerültségnek. 
– És vele mi van? Ő az egyetlen túlélő? – kérdezte elcsukló hangon a mágusnő, s a farkas mellé térdelt.
– Neki nincs semmi baja az ijedségen és a kimerültségen kívül. A többiekről nem tudok semmit. A legénység közül egyedül ő élte túl a támadást, de a barátaink testét nem találtam meg. Ez reménykeltő – mesélte a fehér. A mágusnő elgondolkozott. Ekkor ébredt fel Süvöltő.
– Oh, a fejem! Hol vagyunk? – kérdezte lassan. Óvatosan megtapogatta a homlokán éktelenkedő púpot, majd körbenézett.
– Csak te tudsz magyarázatot adni a hajó pusztulására – közölte Neila, majd leült a homokba.
– Eegen. Egy hatalmas fekete sárkány támadt ránk az éjjel. Én éppen fent dolgoztam a fedélzeten. Nem tudom, milyen fajhoz tartozott, de hihetetlen fagyosság áradt belőle. Szeme világító vörös volt. A harc nem tartott sokáig. Rögtön lecsapott. Egyetlen támadással kettészakította a hajót. Ezután nem tudom mi történt – fejezte be a farkas. Még mindig fájó fejét fogta. 
Társai elgondolkoztak. 
– És hol vagyunk, ha szabad kérdeznem? – érdeklődött Cameron fáradtan. 
– Azt hiszem, farkasemberek földjén járunk. Ezt megkaptuk! – átkozódott Neila. Miután Süvöltő is egyet értett, ismét felvetődött a társaik kérdése.
– Ha esetleg csöndben maradnátok, megpróbálok kapcsolatba lépni Halgorral – morogta bosszúsan a varázsló. Barátai addig a terepet vették szemügyre. 
Neila nem tudta elérni a fekete tündét, ami aggasztotta. Apjával, Elnorral majd Carussal is ugyanez a helyzet állt fenn. Már jócskán benne voltak a délelőttbe, mikor ismét barátaihoz fordult.
– Nem tudom elérni egyikőjüket sem. Még Taleket sem – mondta a lány aggódva. 
– És most mit csinálunk? – tette fel a kérdést Süvöltő. 
– Nem tudom. Talán, ha meg tudnám találni őket, akkor meg kellene keresni a többieket. Addig viszont… fogalmam sincs – sóhajtott a mágusnő. Kezét sajgó halántékára szorította.
– Egyelőre maradjunk itt. Cameron is fáradt, muszáj pihennünk – mutatott a már alvó sárkányra a farkas. 
Aznap nem mentek tovább. A társaikon gondolkoztak, illetve, hogy hogy fogják megtalálni őket. Már delelt a Nap, mikor szóba került az ebéd kérdése. Süvöltő végül elment vadászni, mert ő jól ismerte az erdőket. Neilanak eközben sikerült kapcsolatba lépnie Halgorral. A fekete tünde elmondta, hogy a sárkány ismét Carust vitte magával. A többiek ismeretlen földön vannak, de együtt és élve. Ez megnyugtatta egy kicsit a varázslót. 
Mikor társuk visszatért, a továbbiakon kezdtek el gondolkodni.
– Talán valahogy meg kellene keresni Carust – vetette fel Neila.
– Most jóval kevesebb esélyünk van, mint legutóbb. Inkább az elvitelének az okát kellene megtudni, és onnan talán ki lehet következtetni, hova vihette – ellenkezett a sárkány. 
– És ha előbb a többieket keresnénk meg? – vetette fel Süvöltő. 
Csönd következett, melyet végül Neila tört meg.
– Szerintem egy kis ideig itt kellene maradnunk. Élelmet kell gyűjtenünk, ami beletelik egy időbe ezen a területen. Azután viszont tovább kell mennünk! – jelentette ki a lány. 
Társai döbbenten néztek rá.
– Hogy? – kérdezte Cameron.
– És a barátaink?
– Ők is ezt fogják tenni. Ez az egyetlen esélyünk, hogy ismét lássuk egymást. Innen nem tudtam megtalálni Halgorékat a gondolataimmal, tehát fogalmam sincs, milyen messze vannak. Ez azonban fordítva is igaz. Tehát ha tovább megyünk, előbb utóbb össze fogunk találkozni – érvelt a mágusnő. Társai elismerően néztek rá. 
Aznap nem mentek tovább. Megpróbáltak annyi vadat elejteni, amennyit csak magukkal tudtak vinni. Ezután pihentek. Vissza akarták szerezni az erejüket, mert fogalmuk sem volt, mivel, vagy kivel találkozhatnak, akivel nem akarnak. A három társ elég nyugtalan volt. Aggódtak barátaikért, akik lehet, hogy még rosszabb helyzetbe kerültek. Ezekkel a gondolatokkal aludtak el. 

20.
Neila furcsa hangra ébredt. A tűz már kialudt, enyhén füstölgött csak. Mikor jobban körülnézett, látta, társai szintén feszülten figyeltek. Ugyanott táboroztak, ahol Cameron letette őket két nappal ezelőtt. Azóta nem sok mindent csináltak. Megpróbáltak élelmet gyűjteni, bár nem sok sikerrel. Kevés vadat találtak, s annak is a jó része elmenekült.
A mágusnő most feszülten figyelte a bozótost. A csillagok ugyan fényesen világítottak, de mégsem adtak elég fényt. Még a Hold vékony sarlója sem segített. A halk morgás ismét felhangzott. Süvöltő hegyezte a fülét, miközben kivonta hatalmas szablyáját, Cameron a bokrokat pásztázta. Mögöttük halkan zúgott a tenger, ahogy a homokos partot mosta. Neila ekkor közvetlenül maga mögött hallotta a morgást. Ijedten fordult meg. 
Egy hatalmas fehér farkas állt vele szemben, bár egyáltalán nem hallotta, mikor lopakodhatott a háta mögé. Az állat akkora volt, hogy akár egy embert is könnyedén elbírt volna a hátán. A holdsarló enyhe fénye végigfutott a farkas sűrű, tömött bundáján. Barna szemeit a mágusnőre szegezte. Füleit hátracsapta, miközben vicsorgott. Nem volt távolabb pár lépésnél a társaktól. Neila rémülten hátrált a homokban. 
A farkas viszont nem akarta bántani őket. De mikor Cameron megmozdult, vérfagyasztó vonyítást hallatott. Erre több hozzá hasonló állat lépett ki a bokrokból. Méltóságteljesen lépdeltek hosszú, izmos lábaikkal. Teljesen körbevették a barátokat. Neila lassan felállt, s kérdőn nézett Süvöltőre.
– Éjjeli őrök. Ha jól betanítják őket, tökéletesen végzik a munkájukat és fáradhatatlanok. Jobb, ha nem teszünk semmit. Iszonyatos erő lakozik bennük – mondta halkan a farkasember. 
– Látom, nem felejtettél el mindent a népedről Süvöltő! – szólalt meg ekkor egy ismeretlen hang. Mindhárman kivont fegyverekkel fordultak az idegen vélt helye felé. Igaz, jól tudták, a kard most hatástalan. 
Egy óriási alak lépett ki az egyik fa mögül. A Hold fénye gyengén világította meg az idegent. De Süvöltő még így is azonnal felismerte.
– Vasmarok! – sziszegte. A farkasember felkacagott. Úgy hangzott, mintha állatok ugatnának. Neilat kirázta a hideg a hang hallatán. 
– Igen. Látom, nem felejtettél el áruló! Még mindig viselem a harc nyomát – felelte gyűlölet teljesen. Karmos kezeit ökölbe szorította. 
– Mit akarsz csinálni velünk? – kérdezte Neila. Vasmarok felé fordult. Mikor jobban megnézte, nyájasan elmosolyodott. Vigyora látni engedte állatias szemfogait. Megcsóválta farkát. 
– Nem is vettem észre, hogy ilyen csinos útitársad van Süvöltő. Gondolom a Főnöknek hoztad, hogy megbocsásson. Talán elnyeri a tetszését. Nem mindennap lehet ilyen ember nőt találni – mondta, s egészen a mágusnő mellé lépett. Végigsimította a lány állát, mire egy kardél feszült az oldalának. A farkas vigyora azonnal eltűnt. Parancsot adott, mire a fehér állat megharapta a varázsló kardforgató kezét. Neila azonnal elejtette fegyverét, miközben fél térdre esett. A fenevad továbbra sem engedte el. Süvöltő villogó szemekkel lépett egyet előre.
– Nono! Még egy lépés, s elbúcsúzhatsz a barátnődtől – vigyorodott el gúnyosan Vasmarok. Süvöltő végül lassan leengedte a szablyát. Ezután az idegen kilépett a farkasok gyűrűjéből és elindult a fák közé. A társak a hatalmas állatok körében mentek utána. Neila vérző karját fogta. Már éppen meggyógyította volna magát, mikor barátja odalépett mellé.
– Gyűlölik a mágusokat, s azonnal kivégzik – súgta a lány fülébe Süvöltő. Az egyik állat erre veszélyesen felmordult, így félbemaradt a beszélgetés. 
A mágusnő egyáltalán nem figyelt az erdőre, melyben haladtak. A szökésen gondolkozott. Az est árnyai elrejtenék őket, ha sikerülne kiszabadulniuk. De aztán elvetette az ötletet. Ha még őrzőiket sikerülne is megölni, nem tudták, mennyi farkas mászkál még az erdőben.  
Cameron szintén a szabaduláson gondolkozott, bár ahogy elnézte a hatalmas őröket, tudta, igen nehéz dolguk lesz. A mellette lépkedő szürke farkas majdnem elérte egy griff nagyságát. A sárkány azt is gyanította, erős állkapcsai és karmai akár egy sárkánnyal is végezhetnek. Megborzongott. 
Az erdő sűrű volt, s a csoportnak nehezen járható utakon vezetett az útjuk. Bár ez csak a foglyoknak jelentett gondot. Ha valamelyikük esetleg meg akarta volna jegyezni útjukat, már a harmadik ösvény után elvesztette volna a fonalat. Vasmarok ugyanis rengetegszer tért el az eredeti menetiránytól, mintha csak nem létező üldözőit akarta volna megtéveszteni. Ezzel elérte azt, hogy foglyai közül senki se tudjon kiszabadulni az erdőben portyázó többi őr gyűrűjéből, ha esetleg sikerülne megszökniük. Emellett még erőltetett iramot is diktált. Gyorsan haladtak, nem álltak meg pihenni. Így napkeltére elértek egy város határához. 
A településben hemzsegtek a farkasok és fenevadjaik. Masszív, szögletes épületekben laktak, ami ellenszenves volt Neila számára. A lány észrevette, a farkasnők nem sokban különböztek a férfiaktól. Ugyanolyan erőteljesen és ocsmányan néztek ki, mint a férfiak. A csapat tovább bámészkodott a településben. Az még Cameronnak is szemet szúrt, hogy a farkasemberek egyáltalán nem dolgoztak. A náluk jóval kisebb termetű kobold-, tünde-, vagy emberfoglyokkal végeztették a munkákat. A rabszolgák kinézete elárulta sanyarú sorsukat. Mindegyikőjüknek vasnyakörv volt a nyakán, melyhez egy hosszú lánc is csatlakozott. Ha a munkájuk nem felelt meg a “gazdának”, a lánc segítségével egyszerűen elvonszolták valahova, vagy megverték őket. 
A települést rengeteg hang járta át. A rabszolgák sikolyaitól kezdve a farkasok morgásáig mindenféle hangot hallani lehetett. Legtöbbjük még a fehér sárkányt is elborzasztották. 
Neila elnézte a kegyetlen várost. Feltűnt neki, hogy a farkasemberek érdeklődve nézték. Rengeteg szempár kereszttüzében kellett továbbhaladnia, ami egyáltalán nem tetszett a mágusnak. Egyszer az egyik farkas mit sem törődve az őrökkel, odalépett a varázslónőhöz, s átfogta a derekát. Bár nem tudott a közös nyelven, durva viselkedése és hanglejtése elárulta a fogolynak, mit akart vele. Vasmarok a hangzavart meghallva hátrafordult. Bár mire elsimította volna a dolgokat, a vakmerő farkasember átszúrt gerinccel esett a földre. A vezető elégedetten nézte a mágusnőt, amint kihúzta, majd a farkas ruhájában megtörölve elrakta kardját. 
– Tüzes vagy, az egyszer biztos. Remek nőt találtál fizetségül a Főnöknek – bólintott elismerően Süvöltő felé. A farkas inkább lenyelte durva szavait. Csupán megfeszített állkapcsa és villogó szeme mutatta idegességét. 
Mikor a jelenet véget ért, a lakók folytatták munkájukat. Ez legtöbbször abból állt, hogy a szolgáikat verték. Az egyik gazda megelégelte a valószínűleg nemrég vett kobold rabszolgája makacsságát, s háziállata elé vetette. A hatalmas farkas azonnal széttépte áldozatát. Neila elborzadva fordította el tekintetét. 
A mágusnőnek, csakúgy, mint a legtöbb távolabb élő embernek, fogalma sem volt arról, hogyan is élnek ezek a lények. A ezeknek az ismereteknek a hiánya okozza azt, hogy általában mindenki féli ezt a fajt. A farkasok ugyanis állandóan járőröztek birodalmuk határain. Senkit sem engedtek át csakúgy Szürkeföldön, így csupán kevesen sejtettek bármit is a lakóikról. 
Szürkeföld ugyanis messze terül el az emberlakta területekről. A Gyűrűs Hegylánc után húzódik, ahol már idegen és ismeretlen lények laknak. Ám a farkasok korántsem voltak olyan rosszul informáltak a külvilággal szemben, mint fordítva. Sodena, vagy más néven Fehérföld lakóiról és történéseiről kémek és besúgók jelentései mesélnek a farkasemberek Főnökének. 
A Vezér gyűlölte a birodalmán túl húzódó földek lakóit, s mindent megtett az azok feletti uralom megszerzéséért. De természetesen nem mindegyik területet volt képes meghódítani. A szellemekkel azonnal békét kötött, ugyanis felismerte a legveszélyesebb ellenfelet bennük. A Főnök ugyanis egyáltalán nem volt ostoba, vagy vakmerő. Habár bátorságáról és kegyetlenségéről legendák keringtek Szürkeföldön, korántsem nevezhető butának. 
Éppen ezért a háborút még csak előkészítette, s még nem indította el. Nem akarta a birodalom bukását, ha történetesen nem sikerülne a támadás. Ezért aztán egyelőre csupán álmaiban láthatta magát az egész világ urának. Természetesen az idegenek azonnali megölését is azért rendelte el, nehogy a Sodena elleni háború kiszivárogjon a birodalomból. 
Csakhogy a lakók már most a győzelem mámorában fürödtek. Ismerve vezérük tulajdonságait, már biztosra vették a diadalittas győzelmet. S talán ezért voltak még a szokásosnál is kegyetlenebben jelenlegi szolgáikkal, ami nem egyszer elborzasztotta, vagy megrémítette legújabb “vendégeiket”. 
A csoport egyszer megállt. Egy hatalmas, kőből épült ház elé érkeztek. Az épület több részből állt. A kiugró, négyzet alakú házhoz két kisebb téglalap is csatlakozott kétoldalt. A hatalmas ház kétszintes volt. Az épület oldalán rengeteg apró ablak nyílt az utcára. Az építmény belsejébe egy óriási vasajtó vezetett. A bejárat előtt két kőfarkas feküdt. Az őröket olyan élethűen faragták ki, hogy a foglyok elgondolkoztak, vajon mikor fognak megmozdulni. Ám a szobrok nem mozdultak. Csupán figyelték őket mozdulatlan szemeikkel, mintha a lelkük mélyére akarnának látni.
Vasmarok bevezette foglyait. A teremben félhomály uralkodott. A falon ugyan égtek fáklyák, de nem adtak sok fényt. Egy csarnokba érkeztek, amiben egyenlő távolságra fagerendák álltak. “Valószínűleg tartógerendák”– gondolta Neila, mikor körbenézett. Miután szeme jobban megszokta a félhomályt, észrevette a két szárny végében lévő farkasokat. Az állatokat a falban rögzített láncokon tartották. Vonyításuk és morgásuk betöltötte az épületet. Néha összeverekedett két állat. Azokat viszont nem szedték szét. 
A társak elképedve néztek egy újabb összecsapást a fenevadak között. Egy hatalmas, szürke farkas lett a győztes, aki átharapta társa torkát. Az állat holtan feküdt a padlón, miközben a szürke felfalta a verekedésért felelős húsdarabot. 
– Látom, tetszett a bemutató a vendégeinknek. Kik ezek Vasmarok? – kérdezte mennydörgő hangján az Uralkodó. Szemei megvillantak, mikor felismerte Süvöltőt. A kérdezett először meghajolt, aztán felelt. 
– A tengerparton találták a farkasaim. Az áruló visszatért és egy csodálatos ajándékot is hozott, hogy kibékítsen – mutatott Neilara a farkasember. A Vezér felvonta egyik szemöldökét. 
– Had nézzem meg közelebbről! – utasította alattvalóját, aki először megpróbálta elvenni a fegyvereit a lánynak. Neila amint meglátta a közeledő lényt, tudta, hogy leleplezik, ha meg nem állítja valahogy. Ám a mágikus fegyver önvédelmi tulajdonságait nagyon nehezen tudta bárki is befolyásolni. Ha tudta egyáltalán valaki.
Mikor Süvöltő ránézett falfehér társára, tudta, hogy baj van. Annyit megtanult a Viharon a mágiáról, ezekkel a fegyverekkel nehéz bánni. Neila mindent megtett, de félt, nem lesz elég. Vasmarok eközben odaért. Lassan odanyúlt a hüvelyében pihenő kardért, majd lecsatolta. Semmi sem történt. Mikor az íját is elvették, a mágusnő halkan felsóhajtott. Ezután a farkas odavitte a lányt az emelvény elé, ahol a Főnök ült. A trón két oldalán két, mindeddiginél nagyobb fenevad feküdt. Bár úgy tűnt, aludtak, a varázsló tudta, bármikor támadnának. 
– Nem rossz. Nem rossz. Talán kezdhetek vele valamit – dörmögött az Uralkodó, miközben tetőtől talpig végigmérte a foglyot barna szemeivel. Neila ránézett. A Vezető igen erős volt, bár látszott rajta, hogy már öreg. Ősz haját varkocsba fonva hordta. A testét borító ritka szőr is ezüstösen csillant a halvány fáklyafényben. Csupán egy prémnadrágot, illetve egy szintén prémből készült mellényt viselt, amihez térdig érő csizmát húzott. Megjelenése ennek ellenére hatalmat és félelmet sugárzott magából. 
– Szóval ez a te ajándékod Süvöltő. Talán elnézhetem a bűnödet – fordult a fogoly felé a Főnök. Neila hátranézett barátjára. A farkas minden izma megfeszült, szemei dühtől villogtak. 
– Csak nem megnémultál? Nem baj. Vigyétek a többi közé! – parancsolta a Vezér. Neilat ekkor megragadta eddigi kísérője. A farkasember rászolgált nevére. Vasmarokkal fogta áldozatát, miközben az egyik szárny felé cipelte. A mágus viszont nem hagyta magát. Teljes erőből belekönyökölt elfogója gyomorszájába, aki szisszenve elengedte. Ezután a lány az emelvény mellé letett fegyverei felé rohant, de a hatalmas fehér farkas ledöntötte a lábáról. A varázslónő alig kapott levegőt a súlyos állattól, aki a mellkasán állt. 
– Igen tüzes. Nem rossz – mondta fennhangon az Uralkodó. 
– Mit akarsz kezdeni vele? – kérdezte követelőzőn Cameron. Előrelépett, mire az őrök azonnal körbevették. Veszélyesen felmordultak, így a sárkány megállt. De szemeit továbbra sem vette le a Főnökről.
– Rabszolga lesz. Az én, személyes rabszolgám – vigyorodott el a Vezető. 
– Nem! Engedd el! Ő nem a tiéd! – kiáltotta Süvöltő. Ezt már ő sem tűrhette tovább. A Főnök meglepődve nézett rá. 
– A lány soha nem lehet a tiéd! Ő az én tulajdonom! – jelentette ki villogó szemekkel a farkas, mire Neila is érdeklődve próbált meg odanézni. Igaz, a rajta álló fenevad miatt nem nagyon sikerült. A Vezér ekkor lassan felemelkedett ültéből, majd méltóságteljesen lement az emelvényről és odalépett a mágushoz. Egy szavára felengedte a fehér állat. Az öreg farkas megfogta a varázslót és könnyedén talpra állította. Ezután durván megcsókolta. Neila érezte, ahogy a lény agyarai felsértik az ajkát. Mégsem tehetett semmit, bár körmeit belemélyesztette a lény vállába. 
– Igen jó asszonyod volt, de most már az enyém. Téged meg vigyenek a börtönbe, amiért ismét fellázadtál! – parancsolta, mire a farkasok körbevették Süvöltőt.
– Nem! – kiáltotta a mágusnő, ám képtelen volt kiszabadulni az erős szorításból. Mikor az állat őrök rátámadtak nem engedelmeskedő barátjára, végleg elege lett. Mégsem tudott cselekedni. Vasmarok ugyanis ismét megfogta, de előbb leütötte. Ezután elvitte eszméletlen áldozatát. 
Cameron és Süvöltő felvették a harcot, bár a gigászi állatokkal szemben nem sok esélyük volt. A Főnök elengedte a falhoz láncolt állatokat is, akik azonnal támadtak. 
– Ne öljétek meg őket! – adta ki a parancsot a vezér, mire a farkasok egy pillanatra megtorpantak. Miután gazdájuk megismételte az utasítást, ismét támadtak. Nem sokkal később Süvöltőt lefegyverezték, Cameront pedig feldöntötték. Mindkettőjükre ráléptek az állatok. A fehér sárkány szaporán lélegzett. Bár két farkast lefagyasztott, a többivel nem bírt. Több sebből vérzett, ami igazolta korábbi sejtéseit. 
Az állatok addig álltak foglyaikon, míg egy tucat farkasember kivont szablyákkal át nem vették a helyüket. De mikor a falból nyíló rejtekajtóhoz értek, hirtelen mindenki megállt. Minden élőlényre rátelepedett a csontig hatoló hideg. A hatalmas fenevadak is abbahagyták teendőiket, s most félve néztek az ég felé. A rabszolgák sem értették, mi történt. Minden állat, vagy más élőlény elhallgatott. A városra rátelepedett a félelem vékony fátyola. Mégis, ez a fátyol hihetetlen erősnek bizonyult, még a farkasokkal szemben is. A hideggel párosulva pedig lebénította az élőlényeket, nem engedve bűvöletéből a lakosokat. S a félelem korántsem volt megalapozatlan. Nem sokkal később ugyanis egy fekete sárkány szállt le a főépület előtt. A hüllőn egy katona is ült. Az élőholt szó nélkül lépett be a terembe, hideg levegővel töltve be a helységet. 
– A Nagy Úr parancsa, hogy a farkast és a sárkányt nem ölheted meg. Mihamarabb el kell vinned a Feketék szigetére a lánnyal és a társaikkal együtt! Ha megteszed, nagy jutalomban lesz részed – szólalt meg síri hangján az ember. Narancssárga szemei fényesen világítottak. 
– Meg lesz. A lány minek kell neki? – kérdezte az Uralkodó. Bár egész testében remegett a fagytól, igyekezett nem kimutatni.
– Ne törődj vele! 
– Azért had legyen pár napig az enyém. Ennyit én is megérdemlek a szolgálataimért.
– Rendben. Pontosan egy heted van, hogy teljesítsd a követelést – bólintott enyhén a katona, majd kifelé indult. Mikor a fekete már elég messze járt, a fagy is fokozatosan elmúlt. 
Ezután a vezér parancsot adott a foglyok börtönbe vetésére. Miután ezzel végzett, elindult a lakosztálya felé. Rövid útja közben is vigyorgott. Nem tudta megállni ördögi mosolyát, mikor a mágusnőre gondolt. “Kellemes éjszakának ígérkezik”– gondolta, s még szélesebb lett a vigyora. 

21.
Neila egy, számára rondán berendezett szobában ült. Vasmarok oda vitte, miután a Főnök megparancsolta. Egyedül volt a helységben. Már megpróbált az ablakon is kimenni, az ajtón is, ám Vasmarok mindenhol megtalálta. Legutóbbi szökésénél viszont már finomnak egyáltalán nem mondhatóan hurcolta vissza a lakosztályába. Több lila folt is éktelenkedett a bőrén, a lény karmos mancsainak a helyét mutatva.
Most egy ágyon ült, s még mindig a szabaduláson gondolkozott. Mágiával nem akart megpróbálkozni, azok után, amit Süvöltő mondott neki. Mikor eszébe jutottak társai, elkomorodott. Még ő is tisztán érezte a fekete sárkány megérkezését. Ám arra nem jött rá, mit keresett itt. Csupán annyit láthatott az ablakból, hogy senkit nem vitt magával. 
A Főnök megérkezése szakította félbe gondolatait. A farkasember szélesen mosolyogva nézett rá. Levette szőrméből készült mellényét, látni engedve kidolgozott izmait. Neila megnézte a félmeztelen alakot. Testét nem fedte bunda. Csupán annyira volt szőrös, amennyire akár egy ember is lehetett volna. Ezzel ellentétben állt farka, amit ezüstöt bunda fedett. Haja is durvaszálú volt, szemöldöke busás. 
– Nos kedvesem, szórakozzunk egy kicsit – lépett közelebb foglya felé a farkas. 
– Mit keresett itt a fekete sárkány? Mit tettél a barátaimmal? – kérdezte azonnal a mágusnő. Felállt, s tett egy lépést az ablak felé. A Vezér, kitalálva gondolatait, egy lépéssel elállta az útját. Nekitámaszkodott a párkánynak, arcára megjátszott csalódottság ült ki.
– Azt hittem, sikerül elfelejtened őket. Igaz, hogy te korábban Süvöltő asszonya voltál, de ez hamarosan meg fog változni – vigyorodott el ismét. Neilanak minden izma megfeszült, de hidegen állta az Uralkodó tekintetét. Hallott róla, hogy a farkasemberek igen kemény kézzel bánnak a tulajdonaikkal. Beleértve ezzel asszonyaikat is. A mágusnőnek ezért meg kellett játszania magát, miközben megpróbálta távol tartani magától a farkast. Igyekezett időt nyerni, hátha sikerül elég közel kerülnie a kandallóhoz… 
– Mit tettél velük? – követelte ismét a lány. A Vezető egy lépést tett áldozata felé. 
– Csak a börtönben vannak, ha ez megnyugtat. De te sokkal szerencsésebb vagy. Akár világ úrnője is lehetsz, ha csatlakozol hozzám. Elég sokan vagyunk ahhoz, hogy megtámadjuk, és véglegesen kiirtsuk az embereket. Ezután pedig szép sorjában a többi fajt – szorult ökölbe a farkasember keze. Teljesen elveszett nagyra törő és valószínűleg megvalósíthatatlan tervei között. Neila hagyta, had beszéljen. Mivel ellenfele háttal állt neki, egészen közel merészkedett a lángokhoz. Már éppen nyúlt volna egy izzó fáért, mikor a Főnök váratlanul megfordult. Szemei rögtön megvillantak, mikor meglátta a lány kezét a tűz fölött.
– Én… én csak fáztam, ezért jöttem ennyire közel a kandallóhoz – mentegetőzött nyájas hangon a mágusnő. A Vezér arca kisimult. Egyre közelebb jött, majd átkarolta a varázsló derekát.
– Nemsokára igen meleged lesz – mondta és durván megcsókolta a mágust. 
Neila megpróbálta kiszabadítani magát, de az erős karok nem engedték. Végül lenyúlt a földre. Elkezdett tapogatózni. Egyszer belenyúlt a lángokba, megégetve a kezét. Szemeiben fájdalom csillant, mégis némán tűrte az égető érzést. Végül megfogott egy égő fadarabot, majd a farkas szemébe nyomta. Az Uralkodó ordítva lökte el magától foglyát. Jobb szeme teljesen kiégett. Égett hús szaga töltötte be a szobát. 
– Ezt megkeserülöd! – bődült el a farkasember, miközben a lány felé vetette magát. 
Neila gyorsabb volt nála. A fát most a hátához nyomta. Ellenfele ismét felordított, de gyorsabb volt, mint amit a varázslónő várt. Hirtelen megragadta az alkalmi fegyvert tartó kezét. Ezután kicsavarta, mire elejtette a botot. A Főnök szinte remegetett dühében. 
– Olyan szép vagy, hogy még engem is képes voltál átverni. De most már ismerem a szándékaid – simította végig karmaival a lány arcát, aki elhúzódott az érintéstől. Most már nem volt mit vesztenie. Egy gondolatával kiszabadította magát. A Vezérnek úgy tűnt, mintha lángra lobbant volna áldozata. Azonnal elengedte. 
– Tehát még mágus is vagy! – sziszegte és ismét rátámadt ellenfelére. Régen nem volt már része komolyabb küzdelemben, ezért most felpezsdült a vére. Szemeiben az ölés vágya csillogott.
Neila ellépett, majd egy tűzgolyóval hátba támadta a farkast. A Főnök beleesett egy durvafaragású asztalba, amitől egy pillanatra elkábult. A szilánkok több helyen is felsebezték. A mágusnőnek elég volt ennyi idő, hogy kimenjen az ajtón. Elkezdett a központi terem felé rohanni. Bár nem tudta, pontosan merre van a csarnok, tisztán érezte fegyverei energiáját, ami vezette is egyben. Nem volt messze. Bár becsukta maga után az ajtót, pár pillanattal később hallotta, a farkasnak nem volt ennyi türelme. Hatalmas recsegéssel törte ki a masszív ajtót, mintha csak egy papírfalat tépett volna szét. Azonnal utánaeredt a lánynak. 
Neila ekkor már elérte a trónt, ami mellett még mindig ott hevertek fegyverei. Felajzotta íját, s lőtt. A farkasember fel sem vette a mellébe csapódó nyilat, amit hamarosan még kettő kísért. Az utolsótól már megtántorodott. A következő nyíl a tüdejébe fúródott bele. Ettől térdre esett. Szaporán lélegzett, miközben egyik mancsával letörölte a szájából szivárgó vért. Látszólag sikerült megállítani. Igaz, szemeivel akár ölni tudott volna, ellenfele mégis nyugodtan közelített felé. Ekkor egy kardél feszült a nyakának. 
– Hol van a börtön? – kérdezte Neila. Mivel a farkas nem akart válaszolni, megnyomta a kardját, ami felsebezte ellenfele nyakát. 
Mikor az Uralkodó megérezte a meleg vért lecsurogni a nyakán, ismét megvillant a szeme. Egy váratlan mozdulattal a lányra vetette magát, s feldöntötte. A küzdelem Neila szerencséjére nem vonzott oda még több katonát. Ráadásul a két szárnyban lévő farkasokat is visszaláncolták a falhoz. Habár nem maradt ideje a gondolkodásra, magában hálát adott az égnek, amiért a trón mellett fekvő két fenevad nem tartózkodott a teremben. Már fáradt, de még sikerült leszorítania a Vezért. Igaz, ehhez tőrére is szüksége volt, ami a farkas bordái közé mart. A Főnök fájdalmasan lihegve feküdt a hátán, széles mellkasán a varázslónő ült. Kardját két végén megfogva szorította a félig állat nyakához. 
– Hol van a börtön? – ismételte meg a kérdést a varázsló, miközben ő is szaporán lélegzett. A Vezető az egyik fal felé mutatott. Mikor ellenfele értetlenül nézett rá, nyelt egyet, majd elmagyarázta.
– Ott van egy rejtekajtó. Az egyik fáklyatartóval lehet kinyitni. A fal mögött egy folyosó vezet a börtöncellák felé – felelte a farkas rekedten. Neila leszállt róla, majd még egyszer visszanézett a még mindig fekvő vezérre. Szemeiben már félelem is vegyült a düh mellé. Nem tétovázott. Egyetlen erős mozdulattal levágta a Főnök fejét. Ezután megtörölte véres kardját a köpönyegében, miközben elindult megkeresni a rejtett ajtót. Nem sokkal később meg is találta. 
Lenyomta a fáklyatartót, majd belépett a homályos folyosóra. Mikor szemei hozzászoktak a gyenge fényhez, körbenézett. Egy számára tágas folyosón állt, melynek végén éles fény világított. Elindult. 
Mikor a végére ért a folyosónak, két farkas állta el az útját. Neila gyorsabb volt náluk, s mindkettőt sikerült megölnie. Leszakította az egyik övéről a kulcsot, majd megkereste társait. Cameront egy cellába helyezték Süvöltővel. A sárkány ismét emberi alakban volt. Mindketten több sebből véreztek, s fáradtan néztek ki a kicsiny börtönablakokon keresztül. Neila azonnal tudta, hogy megkínozták őket, mikor rájuk nézett. Kinyitotta a masszív faajtókat, mire társai felnéztek. Mikor felismerték barátjukat, felderült az arcuk.
– Azt hittem már nem élsz! – ölelte meg barátját Süvöltő. Helyébe aztán Cameron lépett.
– Én is örülök, hogy ismét láthatlak titeket, de ideje mennünk. Nem hiszem, hogy örülnek a megölt őrökért – jegyezte meg a lány, miközben meggyógyította barátait. 
Hárman indultak el a folyosón visszafelé. Mikor a terembe értek, Süvöltő csodálkozva nézett a lefejezett Vezér testére. 
– Útban volt. Meg különben is, képes volt megcsókolni! – intett hanyagul a mágusnő. Társa még mindig elképedve nézte a tetemet. Négy nyílvessző állt ki a mellkasából, s az oldalán is mély seb éktelenkedett. A farkas meg volt győződve róla, barátja előbb kikérdezte, mikor végre sikerült legyőznie. Megcsóválta a fejét. 
Mikor a három társ kilépet az ajtón, már rohantak feléjük a farkasok, illetve nem sokkal lemaradva az őrök. Cameron azonnal felszállt, mikor barátai felültek a hátára. Elindult egy nyugodt hely felé az erdőben.
– Meg kellene találni a fekete sárkányt – jegyezte meg a fehér, mikor már elég távolt jártak a várostól. Neila egyet értett, majd elkezdett kántálni valamit. Tudatával kinyúlt, messze eléjük. Enyhén megérezte az élőholt által hagyott energianyomot, bár az már nagyon gyenge volt. 
– Arra – mutatott dél felé a mágusnő, mire hátasa elfordult. Így haladtak egészen napnyugtáig, mikor a varázsló egyszer csak megdöbbenten nyitotta ki a szemét. 
– Elvesztettem a nyomukat – suttogta, mire társai csodálkozva néztek rá. 
– Akkor leszálltak – következtetett Cameron, s megkezdte az ereszkedést.
Egy nagyobb sziklától nem messze értek földet. A hatalmas erdő még idáig is kiterjedt, bár már elég messze voltak a tengerparttól, ahol elkezdődött. A fák most már kopaszon álltak, egyértelmű jeleként a közeledő télnek. A levegő igen hűs volt, s még Süvöltő is szorosan magára húzta szürke, prémes köpenyét. Lehelletük már meglátszott a kristálytiszta időben. Az ég felhős volt, ami elfogta a gyenge napfényt. Ekkor egy fehér valami szállt le a farkas orrára. Rögtön elolvadt, amint hozzáért. 
– Itt a tél – jegyezte meg fennhangon. Megborzongott. Tarkóján felállt a szőr. Hirtelen rájuk tört a csontig hatoló hideg. A társak félve néztek a felhős ég felé. Felettük elrepült egy fekete árny. Érezték, ahogy lassan ereszkedik, majd a szikla tövénél leszállt. Eközben elkezdett szállingózni a hó, ami még hűvösebbé tette a levegőt. 
– Micsoda szerencsénk van – dünnyögte Cameron halkan, miközben elindult a szikla felé. 
– Már ha ezt szerencsének lehet mondani – dörmögte magában Süvöltő. 
Elindultak a szikla felé. Ahogy közeledtek felé, úgy lettek egyre merevebbek a tagjaik. A fagy csaknem a szívüket is megállította. Alig tudtak mozogni. Lábuk nehezen engedelmeskedett akaratuknak. Még Cameront is lelassította a hideg, pedig ő a jégmezőkön nevelkedett. Igaz, azt ő is tudta, ez egyáltalán nem olyan hideg, mint mikor a víz jéggé fagy. Úgy érezték, mintha a fagy a csontjaikból eredne. 
Már jócskán besötétedett, mikor a fák közül egy barlangot vettek észre. A csontig hatoló hideg onnan áradt, mintha maga is életre kelt volna. A társak megálltak. Neila megnézte gondolataival, Carus is az élőholtakkal van-e. Alig tudott koncentrálni, miközben kezei akarata ellenére folyamatosan remegtek. 
– Ott van, de eszméletlen. Valószínűleg a szellemek igen érzékenyek a hidegre – mondta hangosan a mágusnő. 
– Ezt jó tudni – morogta kedveszegetten Cameron. Még mindig bizonytalan volt az ifjút illetően. Tapasztalatai ellent mondtak a tanítvány tulajdonságainak. 
– Jobb lenne váratlanul támadni, bár velük szemben ezt nem lehet alkalmazni. Hacsak… – csillant meg a sötétben az arany szempár. Barátai csendben hallgatták végig. Merésznek tartották tervet, de ezt már megszokták társuktól. Elhelyezkedtek. 
Cameron felszállt, majd közvetlenül a barlang előtt elsuhant. Elmosolyodott, mikor a fekete azonnal utána eredt. Neila jól számította, mikor azt mondta, hogy csak a sárkány fogja üldözőbe venni. A fehér elindult afelé a tisztás felé, ahol barátai várakoztak.
A mágusnő lekicsinyítette annyira, hogy az erdőben is könnyedén tudjon repülni. Ügyesen szlalomozott a kopár fák között. Mikor hátranézett, látta, az élőholtnak már nehézségei akadtak. Bár keresztülment a fákon, eléggé lelassult az ágak által. A fehér sárkány így elég nagy távolságra tett szert. Mikor elérte a tisztást (amit el sem hagyott, csak körülötte körözött), úgy tett, mintha egy ág megsebezte volna. Óvatosan nekirepült egy fának, mintha elnézte volna az irányt. Aztán a tisztáson úgy vergődött, hogy azt az érzést keltse ellenfelében, eltört a szárnya. 
Barátai a tisztást körbevevő bozótból kísérték figyelemmel a jelenetet. Mikor a fekete kirepült a fák közül, eleinte lőtávolságon kívülről figyelte a vergődő sárkányt. Elmosolyodott, csakúgy, mint Neila.
– Bekapta a horgot – mormolta, miközben egy nyilat illesztett íja húrjára. Mikor az élőholt elég közel repült, lőtt. Eltalálta a fekete mindkét szárnyát, majd kilőtte a sárkány egyik szemét. Az élőholt igen meglepődött a váratlan támadás miatt. Igaz, arra gyorsan rájött, hogy ez csapda. El akart repülni, de Cameron nekitámadt. Nem törődve a faggyal, átharapta ellenfele torkát. 
Mikor leszállt a földre, Neila meggyógyította, ami azért eléggé kimerítette. Nem volt könnyű ezeket a sérüléseket gyógyítani. Leült a hideg földre.
– És most? – kérdezte Süvöltő.
– Természetesen még ma megtámadjuk a barlangot. Jó lenne, ha le tudnád fagyasztani a katonát, de Carus nélkül – mondta a lány hátasa felé fordulva.
– Ha elég távol vannak egymástól, meg tudom tenni – bólintott a sárkány.
Egy rövid pihenő után a fehér sárkány ismét felszállt. Mikor a barlanghoz értek, a váratlan fordulattól igen meglepődtek. Az élőholt katona ugyanis a bejáratnál állt, egy dobólándzsával a kezében. Amikor meglátta a sárkányt, azonnal elhajította fegyverét. A lándzsa átment Cameron vállán, úgy, hogy majdnem a hátán ülőket is megsebezte. A sárkány zuhanni kezdett. Nem messze a bejárattól ért földet, levetve utasait a hátáról. 
Süvöltő majdnem a katonának esett, míg társát a szikla fala állította meg. Miután Neila összeszedte magát, rögtön nekitámadt az élőholtnak. Tombolt benne a düh, nemcsak azért, mert hátasát megölte. Olyan erővel rontott neki az embernek, ami még a katonát is megdöbbentette. 
A mágusnő hatalmas csapásokkal támadott, ami hamarosan el is törte a katona kardját. Neila addig harcolt, amíg el nem tűnt az élőholt. Utána csak állt, míg szeme elől fel nem szállt a vörös köd. Ekkor már elértek tudatáig Süvöltő szavai, bár még nem értette őket. Üres tekintettel fordult barátja felé, aki Cameron mellett térdelt. 
– Még él és magánál van. De szükségünk van az erődre – ismételte meg immár negyedszer a farkasember. Neila csak most érezte, több helyen is megsérült a rövid harc során. Nem törődve megfagyott sebeivel, azonnal odament hátasa mellé. 
Cameron a hátán feküdt. Bal vállában még mindig ott volt a lándzsa. A fegyver teljesen átlyukasztotta a sárkány vállát, kevéssel mellőzve csak el a tüdején. Neila megpróbálta megvizsgálni, ám mikor hozzáért, barátja fájdalmasan felkiáltott. 
– Ez nehéz lesz. Sajnálom barátom, de ez nagyon fog fájni – mondta a mágusnő, miközben óvatosan megfogta a nyelet. Cameron felszisszent, s szorosan összeszorította állkapcsait. 
– Had segítsek én is – szólalt meg egy halk hang a hátuk mögött. A barlang szájánál Carus állt, bár elég bizonytanul. Lépni akart, de összeesett. Süvöltő ment segíteni neki. Könnyedén felemelte, majd odavitte a sárkányhoz. Cameron halkan morgott, amit akár fenyegetésnek is lehetett venni. Valószínűleg az is volt. Neila gyengéden végigsimította a nyakát, mire valamennyire megnyugodott. 
– Tudok segíteni, bár ez sem lesz kellemes. De talán kevesebb fájdalommal jár – nyögte az ifjú. Még mindig vacogott. Mikor Neila hozzáért, hogy meggyógyítsa, érezte, mennyire hideg a szellem bőre. 
Mikor már nem fázott annyira, Carus belefogott. Felvette eredeti alakját, majd keresztülnyúlt a sárkányon. Cameron halkan felnyögött, s karmaival felszántotta a fagyos földet. A tanítvány nem törődve átkozódásaival és morgásaival, megfogta a nyelet. Erősen koncentrált, majd mondott néhány szót a saját nyelvén. A lándzsa lassan ugyanolyan köddé vált, mint ő maga. Ezután óvatosan kivette a húson keresztül a fegyvert, majd letette a földre. Kimerülten nézett ismét a sárkányra. Ezután Neila már könnyedén összeforrasztotta a sebet. 
Lassan már a Hold is lement, mikor ismét együtt ültek a tűz körül. Még volt náluk annyi étel, ami aznapra elég. A társak megpróbáltak nem derülni azon, mikor Cameron megköszönte a szellemnek, amiért megmentette. Ez mindössze egy halovány mosolyból és néhány elmormolt szóból állt. Igaz, Carus sem sértődött meg. Szerette volna meggyőzni a sárkányt, ő nem olyan, mint a többi szellem. Ezért is jelentkezett elsőként, mikor a mesterek vállalták a tanítást. 
Ám másnap már gondok voltak az indulással kapcsolatban. Nem maradt elég élelmük, s a pontos irányt sem tudták. Carus pedig semmire sem emlékezett abból az időszakból, amit az élőholtakkal töltött. Bár Neila megpróbálta megtalálni a szigetet a Feketék által kisugárzott erő segítségével, nem érezte azt. 
– Tehát jobban vigyáznak magukra, mint gondolnánk – jegyezte meg komoran. Éppen egy szarvast sütöttek a tűz fölött, amit Cameron fogott. Elég komor volt a hangulatuk. Folyamatosan szállingózott a hó, ami lassan vékony rétegben már meg is maradt a földön.
– Mi is jó időt fogtunk ki a harcoláshoz – morogta Süvöltő, miközben megnézte a sültet. A hús elkészült, ezért szétosztották egymás közt. Neila kedvtelenül ette az adagját. Azon gondolkozott, vajon barátaik hol vannak, és mit csinálnak. 
Aznap nem mentek tovább, inkább erőt és élelmet gyűjtöttek. Már amennyit találtak. Cameron hosszú órákon keresztül vadászott, s csupán egy kisebb őzet talált. Carus rátalált egy-két nyúlvacokra, amit kegyetlenül kifosztott. Az éj hamar eljött, félbeszakítva a vadászatot. A társak napnyugta óta ismét a tűz körül ültek. Hamar elaludtak, bár nyugtalan álmaik voltak. Süvöltő egyszer felébredt az éjszaka, s onnantól a tűzre vigyázott. Jóval napfelkelte előtt társai is felkeltek. 
Miután Cameron felszállt, ismét felmerült a barátaik kérdése. Neila képtelen volt őket megtalálni. Ez igen aggasztotta a társakat. Különösen a mágusnőt. Tudta, hogy élnek, de nem értette, miért nem érzi meg a jelenlétüket. Ha szárazföldön vannak, akkor mindenképpen meg kellene tudnia találni őket. Feltéve, ha Halgor engedi. A mágusnő elkomorult, mikor eszébe jutott a fekete tünde. Érezte, hogy ő áll emögött. A válaszon viszont nem kellett gondolkodnia. 
Cameron tulajdon képpen maga sem tudta, merre repült. A gigászi erdő felett szálltak még mindig, de a távolba egy tó vize is megcsillant a gyenge napfényben. A sárkány a víz felé vette az irányt. Fogytán volt az ivóvizük, mivel már jó ideje nem találtak folyót, vagy tavat. Már megkezdte a leszállást, mikor egy idegen erő fellökte. Sikerült egyensúlyba tornáznia magát, s szerencsére utasai sem estek le. Az erő, mintha csak erre várt volna, ekkor ismét támadott. A tó fölé lökdöste a sárkányt, majd szinte lefogta a szárnyait. Cameron képtelen volt megmozdítani az oldalához szorított szárnyakat. Tehetetlenül zuhant a tó felé. Egy hatalmas csobbanással estek bele a vízbe. 
Ám azt maguk sem tudták, hogy a csobbanást más is meghallotta. 

22.
Halgor tért magához elsőnek a csapatból. Megrázta még mindig sajgó fejét. Megpróbálta felidézni, mi történt pontosan, és hogy hova is kerültek. Annyira emlékezett, hogy meghallotta, amikor Cameron elment. Erre ő is felment a fedélzetre. Aztán lecsapott a fekete sárkány. A hajó kettétört, mielőtt még védekezni tudtak volna. Emlékezett, megpróbált belekapaszkodni a jéghideg vízben valami fába. Aztán még látta, hogy az élőholt elvitte a tanítványt. Ekkor az átázott ruhája húzni kezdte lefelé. A fa, amibe eddig kapaszkodott, most vele együtt süllyedt el. Érezte, mikor a jéghideg víz elborította. Eleinte megpróbált ellenállni a mélység húzásának, de egy idő után feladta. A sötét hullámok összecsaptak a feje fölött. Ezután vesztette el az eszméletét. 
Körbenézett. Egy kissé homokos, kikövezett utcán feküdt. A levegőt sós illat járta át. A tünde felkelt. Egy kihalt városban állt. Megnézte barátait, akik még mindig ájultan feküdtek. Mivel egyikőjüknek sem volt komoly baja, levetette fekete köpenyét. Elindult az egyik mohás ház felé. Mikor odaért, észrevette, hogy a házfal nedves. Érdeklődve nézett körül. Mikor az égre nézett, még a száját is elfelejtette becsukni. Elkerekedett szemmel nézte a város “egét”.
Éppen a tünde felett úszott el egy halraj. Maga a tenger volt a város ege, ahol állt. A kitaszított elámult a csodálatos látványtól. Már éppen elfordította volna a tekintetét, amikor meglátott valamit a vízben. Egy sárkány nézett vissza rá. A lény egyáltalán nem hasonlított az általa ismertekhez. Feje hosszúkás állkapocsban végződött, melyben rengeteg hegyes fog sorakozott. A hüllő szeme halványzölden csillogott, ahol a fülének kellett volna lennie, szivárványszínű úszóhártyák voltak. Vékony nyaka és két, viszonylag hosszú mellső lábai hosszú, hajlékony testhez kapcsolódtak. Hátsó lábai ugyanolyan erősek voltak, mint bármely szárazföldi rokonáé, mégis kecsesebbnek tetszettek. Hosszú farka ellaposodott a végén. Vállaihoz csatlakoztak nagy, mégis finomnak tűnő szárnyai. 
Halgor elámult a csodálatos sárkány láttán. Sokkal barátságosabbnak tűnt, mint akár Cameron. A hüllő rámosolygott, majd eltűnt. A kitaszított szinte megbabonázva állt. Ahogy még egyszer körbenézett, akkor vette csak észre a tér közepén lévő szökőkutat. A kút viszont nem volt kiszáradva. A tünde gyanakodva nézte a finoman megmunkált kutat. 
Miután megunta a szökőkút mustrálását, elindult az utcán. Egy rég elhagyott, mégis karban tartott városban járt. A fehér házak falát néhol benőtte a zöld moszat. A tengeren beszűrődő napfény zöldes fénnyel árasztotta el a varázslatos várost. Az épületek között minden megtalálható volt. Varró, kovács, pékség és még sok más épület. Még egy kocsmát is látni lehetett. 
Halgor körbejárta a várost, majd visszament barátaihoz. O’Brian ekkorra már ébren volt, s a csodálatos tenger eget nézte. Nem sokkal később már mindenki magához tért. 
– Hol vagyunk? És hogy kerültünk ide? – kérdezte Agony, miközben körbenézett. 
– Nem tudom, de nagyon szép – felelte elámulva Elnor. 
– Ez vajon iható? – kérdezte Sil, miközben a szökőkutat vette szemügyre. Halgor intett neki, hogy kóstolja meg, mikor észrevett valamit. A kör alakú kút peremére valamilyen szöveget véstek. Eléggé elmosódott és a moha is benőtte már, bár még el lehetett olvasni. 
– Eramol – olvasta hangosan a tünde. Mindenki rá nézett. 
– A szökőkútra van írva. Nézzétek meg – mutatott a peremre. 
– És ez mit jelent? – kérdezte Talek. A kitaszított gondolkozott egy rövid ideig.
– Ez nem egy szó, hanem egy város neve. Méghozzá annak, ahol vagyunk. A szirének városának – mondta. Elgondolkodva nézett ismét körbe. 
A három év alatt rengeteg könyvet gyűjtött össze a szirének városáról, illetve lakóiról. Többször beszélt is a Toronyban az egyik lénnyel, ám a városukban még soha sem járt. Csak kívülről látta néhányszor, amikor Neilaval együtt a tengerfenéken barangoltak, s különféle gyűjtőmunkát végeztek. Ekkor találkozott azzal a szirénnel is, akivel aztán sikerült üzletet kötniük. De az üzlettárssal nem sokkal később megszakadt a kapcsolat. Utolsó üzenetében azt írta, másnak adta át a feladatot. Halgorban most fellángolt a remény.
Csönd következett. Mindenki gondolataiba merült. Ekkor egy idegen hang szólalt meg. 
– Jól vág az eszed sötét tünde.
A társak azonnal a hang irányába fordultak. Egy magas, karcsú alakkal találták szemben magukat, de a részleteket nem látták. Az idegen egy árnyékos fal mellett állt. Mikor meglátta a kivont fegyvereket, felkacagott. A barátoknak úgy tetszett, mintha a tenger lágy csobogását hallanák a sziklákon.
– Tegyétek el a fegyveretek jó harcosok. Én nem akarlak bántani titeket – mondta az idegen zúgó hangján. Az alak kilépett a halvány fényre. A barátok teljesen elámultak. 
Egy szirén állt előttük. A nő arca finom csontozatú volt, s kedvességet sugárzott. Mosolya azonnal lebilincselte a csapatot. Hosszú, tengerzöld haja úgy úszott karcsú alakja körül, mintha még mindig a vízben lenne. Bőre szintén zöldesen csillogott, mintha só tapadt volna rá. Ruhája élő halakból állt, melyek úgy úszkáltak teste körül, mintha nem is a levegőn lennének. A számtalan apró ezüsthalacska tökéletesen elfedte a nő testét, mintha csak valódi ruhát hordana. A halak hosszú szoknyát alakítottak ki, de ez mindig változott, ahogy a szirén lépett. Néha látni engedték formás lábait, néha nem. 
– Üdvözöllek titeket Eramolban! Alig téved ide felszíni lakó, így mindig szívesen látjuk a vendégeket. Főleg egy ilyen különös csapatot – mérte végig őket zöld szemeivel a szirén. 
– Szeretném, ha jól éreznétek magatokat, ezért kérlek, kövessetek – mondta, s megfordult. Meztelen karját előre nyújtva mutatta az utat, merre menjenek utána. Csuklóján igazgyöngyökből fűzött karkötő hordott. Oly könnyedén lépett, mintha csak vízen járna. 
A társakat lenyűgözte a szirén. Csodálatos hangja szinte megbabonázta őket. Úgy érezték, nem mondhatnak ellent neki. Elindultak a nő után. 
Egy hatalmas terembe vezette őket a lény, aminek tetejét szintén a tenger szabta meg. A halak kíváncsian úszkáltak a kupola előtt. Néha-néha egy-egy delfin, vagy sárkány is megjelent. 
A szirén egy gazdagon megrakott asztal felé intett. 
– Egyetek nyugodtan, ameddig csak kedvetek tartja. A terembe nyíló ajtók mindegyike egy-egy szobába vezet. Ha kedvetek tartja, aludjatok. De akár maradhattok itt is – mutatott körbe a lény. A teremben több ágy, illetve szék is volt. Mindegyik bútor más-más anyagból készült, s máshogy volt megfaragva. Az egyik szék egy sokkarú, karcsú lényt ábrázolt. Egy másik ágyat egy hatalmas kagylóból alakították ki. A csapat szájtátva nézett körbe.
– Köszönjük a vendéglátást. Megtudhatnánk a neved kedves szirén? – törte meg a varázst Halgor. A nő felkacagott. 
– Hívjatok Smaragdnak. 
A tünde felvonta egyik szemöldökét, de nem szólt. A szirén elkomorult a mozdulatra, s szintén csöndben maradt. A sötét mágus érezte, ez az a szirén, akinek átadták a feladatot. Ekkor az épület egyik fala hirtelen vízzé változott, bár megmaradt ugyanolyan tartóelemnek. A társak csodálkozva nézték az új jövevényt. Az a sárkány volt, akit a kitaszított már látott. 
– Üdvözöllek titeket utazók! – köszönt enyhén meghajolva. Tekintete kíváncsiságról árulkodott. 
– Legközelebb figyelmeztess minket, ha megkérhetlek drága Szélvész – dorgálta meg kedvesen a szirén a hüllőt. Ujjaival játékosan meg is fenyegette. Mozdulataira enyhe sós illat töltötte be a termet. A társak ámuldozva nézték a sárkányt.
– Elnézést. Néha egy kicsit megfeledkezem arról, hogy nektek mennyire idegen idelent. Majd megszokjátok – legyintett a sárkány. Ám O’Briannek feltűnt ez a mondat. 
– Azt akarod mondani, hogy többé nem látjuk a felszínt? – kérdezte.
– Tulajdon képpen igen – felelte Smaragd. 
– De nekünk mindenképpen folytatnunk kell az utunkat – ellenkezett Elnor. Letette boros kupáját az asztalra. 
– Egyelőre pihenjetek. Majd később még visszajövök – közölte a szirén, majd beugrott a vízfalba. A nő elúszott, látni engedve az ujjai közt feszülő úszóhártyát. A sárkány még maradt. Érdeklődve figyelte és hallgatta a csapatot. 
– Mi lesz a társainkkal? Tényleg, ha már itt tartunk, mi van Cameronnal és Carussal? – kérdezte Talek.
– A fehér megtalálta Neilat és Süvöltőt a hajóroncsok között. Most együtt vannak valahol a szárazföldön – adta meg a választ a kitaszított. 
– Te beszéltél már velük? – tette fel a kérdést O’Brian.
– Igen. De nem tudom hol vannak. Túl mélyen vagyunk ahhoz, hogy meg tudjam keresni őket – magyarázta a tündemágus. Halgor ezután felvett egy érdekes gyümölcsöt az asztalról, majd elindult a teremből. 
– Hová mész? – kiáltott utána Kira, de a tünde nem felelt. Az árnyék vállat vont, majd megnézte az asztalon lévő ételeket. Leült egy székre, s jóízűen falatozni kezdett. Nem sokkal később társai is csatlakoztak hozzá. Észre sem vették, mikor Szélvész elment, visszaváltoztatva a falat.
Halgor végigment a főutcán, ahol a szökőkút állt. Egyszer elért egy olyan épülethez, melybe egy medencét építettek, ami a kupolából lezúduló vizet fogta fel. A több láb magas vízesés lenyűgöző látványt nyújtott. A fekete tünde elnézte egy darabig. Ekkor megjelent Smaragd. Méltóságteljesen emelkedett ki a medencének egy nyugodtabb részéből. 
– Hívtál? – kérdezte. Hangjában már nyoma sem maradt a vidámságnak. Szemei egészen elsötétültek.
– Csak szeretnélek megkérni valamire. Egy térkép kellene nekem a Feketék szigetéhez. Jó lenne, ha a farkasemberek földje is rajta lenne. De úgy gondolom, neked már nem új ez a kívánság – mondta a tündemágus. A szirén szemei rezzenéstelenek maradtak a merész kérés hallatán. 
– Tudod te, mit kérsz tőlem? A mi területünk nem terjed ki odáig – felelte végül a nő. Halgor erre gúnyosan felkacagott.
– Engem nem tudsz ezzel a mesével beetetni! Inkább hozd a térképet – válaszolta a sötét mágus. A szirén viszont nem engedett.
– Nem tudom megszerezni, de nem is akarom. Egy ilyen jött-ment fekete tünde pedig ne parancsolgasson nekem! Ha a Torony Ura, vagy Úrnője akar valamit, maga jöjjön el érte – közölte Smaragd hidegen. Szemei fagyosak voltak, mint a jég. 
Halgor megelégelte a szirén makacsságát. Megmutatta valódi erejét, melyet eddig gondosan elrejtett társai miatt. A nő majdnem összeesett a víz felszínén. Arcából minden szín kiment, szemei elkerekedtek, s a félelmét tükrözték.
– Utálom a szirének makacsságát! Nos, ahogy óhajtottad, magam jöttem el. Most pedig kérem a térképet! – keményedett meg a tünde hangja. Smaragd megpróbálta összeszedni megmaradt méltóságát és kihúzta magát.
– Rendben. De akkor te is tedd meg, amit megígértél – kötötte az ebet a karóhoz a lény. Halgor már majdnem a halálba küldte. Végül sikerült megfékeznie magát. Nem lett volna értelme.
– Rendben. Elég sok energiába fog kerülni, de legyen. Ám ezzel továbbra is csak az adósom maradsz.
– Megegyeztünk. Ha betartod a szavad – a szirénen látszott, gyűlöli, amit tennie kellett. Ajkait szorosan összeszorította. 
– Akkor majd találkozunk – hajtott enyhén fejet a mágus, majd elment. 
Miközben az utcákat rótta, egyszer csak belebotlott Silumarba. A tünde bosszúsan nézett rá.
– Mit keresel itt?
– Csak fel akartam deríteni a várost – védekezett Sil ártatlan képpel. Halgor ezúttal egy sóhajjal tovább ment. Mikor beért a terembe, rögtön félbeszakadt a társalgás. Társai éppen Szélvésszel beszélgettek, aki most egy másik falat változtatott vízzé. A kitaszított odament az ételekkel megrakott asztalhoz. Mikor a mesterre pillantott, O’Brian tekintete elárulta, mit gondol. “Féljen csak tőlem” – gondolta cinikusan, miközben megitta a kitöltött bort. Ezután kényelmesen elhelyezkedetett, s hallgatta a beszélgetést.
– És miért változtattad vízzé a falat? – kérdezte éppen Kira. Az árnyék beszélgetett igazából a sárkánnyal, a többiek csak hallgatták. A lányt nagyon érdekelték a szirének, ezért mindent megkérdezett.
– Mert a tengeri sárkányok képtelenek a levegőn élni. A szirének ezzel szemben rövidebb ideig meg tudnak lenni a tenger nélkül. Igaz, véglegesen ők sem hagyhatják el.
– Hogy éltek?
– Az élet a tenger alatt egészen más, mint a felszínen. Ismertem néhány tündét, illetve koboldot. Hogy is mondjam, gúzsba kötik magukat. Mindenféle szabályokat találnak ki, például a viselkedésben. Ez számunkra teljesen idegen. Itt nincsenek uralkodók, mint nálatok. Mindenki egyenlő, mindenki azt teszi, amihez éppen kedve van. Ez a sárkányoknál sincs másképp. Összefoglalva, sokkal szabadabbak vagyunk, mint a felszínen élők – mesélte Szélvész. 
A sárkány még sokáig mesélt a szirénekről és más tengerben élő lényekről. A terem lassan elsötétült A társak közül már többen is elaludtak. Mindegyikük ugyanazzal a gondolattal hunyta le szemeit. Remélték, még viszontlátják társaikat.
Halgor, ellentétben társaival, nem pihent le. Előbb megpróbált kapcsolatba lépni Neilaval. De a lány nem válaszolt. Ez egyáltalán nem vallt rá. A tünde aggódott. Érezte, hogy valami baj érte társait. Végül a kimerültség őt is legyűrte. De arról nem tudott, igaza volt. 

23.
A társak egyre türelmetlenebbek lettek, ahogy múlt az idő. Bár még csak két napja voltak a szirének városában, minél előbb el akartak menni. Persze egyáltalán nem azért, mert nem élvezték a hely nyugalmát. Épp ellenkezőleg. Egyedül barátaik gondolata sürgette őket egyre jobban a város elhagyására. Ám Smaragd nem árulta el, miért nem indulhattak el. Egyedül Halgor tudta, amiért egyre idegesebben járkált a teremben. Nem is figyelt oda Szélvészre, aki ismét meglátogatta őket.
A sárkány gyakori vendég volt a barátok csarnokában. Sokat beszélgetett velük. Megtudta, miért keltek útra, illetve elmondta, hogy ők hozták a városba a társakat, megmentve őket a fulladástól. Ugyanis a tengerben élő lények, bár nem mutatkoznak sűrűn a felszínlakók előtt, mindig megmentik az esetleges túlélőket. Habár tudták, hálát soha sem kaptak, a róluk szóló mesék és legendák tökéletesen kielégítették számukra a hála fogalmát. Pontosan senki sem tudta, hogyan is kezdődött ez, de a tengeri fajok többsége betartotta ezt az íratlan hagyományt. Mindannyian arra törekedtek, minél több hajótöröttet tudjanak megmenteni anélkül, hogy őket magukat meglássák. 
De aztán egy idő után a megmentettek sóvárogni kezdtek a felszín után. Ezért a tengerben élők elhatározták, ismét segítenek nekik. Mikor este álomba merültek, varázslatot bocsátottak rájuk, majd elvitték őket a legközelebbi partszakaszhoz. Így keltek szárnyra a különböző tengeri jótevőkről, akik kiolvassák az emberek gondolatát, s teljesítik azt. 
Ezt a történetet mesélte el Szélvész. Habár arra a kérdésre nem adott választ, miért mutatták meg magukat a csapat tagjainak, bármilyen más történetet szívesen mesélt. Ezért cserébe csupán híreket kért a felszínről. A hüllő mindenre kíváncsi volt, ami Sodenamon történt. Egyszer szóba került az is, vajon a sziréneket, tengeri sárkányokat és a sok más vízi lényeket miért nem támadta meg a titokzatos vírus.
– Lehet, hogy nem tudnak a létezésükről – vetette fel Kira. Az árnylány rengeteget volt a sárkány társaságában. Nem egyszer beszélgettek kettesben is, egy másik teremben. Szélvész mérlegelte az ötletet, de nem szólt.
– Bah! Ugyanolyan jól ismerik őket, mint én, vagy a többi mágus. Nem egyszer találkozhattak velük a hajókon, vagy néhány tengeri kikötőben. Itt az a kérdés, miért nem akarják megtámadni őket – torkollta le Halgor a lányt. Az árnyék erre kislányosan lehajtotta a fejét. Hagyta, hogy még az éjnél is sötétebb haja eltakarja arcát.
– Lehet benne valami. Talán nem akarnak kétfrontos háborút – vélekedett Elnor. Szórakozottan tovább hámozta a narancsot. Igaz, azt még elképzelni sem akarta, hogyan került a szárazföldi gyümölcs az asztalra. 
– Valószínűleg ez a megoldás. A tengeri lények nagy részét egyáltalán nem ismerjük. Még a létezéséről sem tudunk soknak. Csupán a sziréneket, tengeri sárkányokat és a lidérceket ismerjük. Habár őket sem nagyon – folytatta O’Brian.
– Csak a magatok nevében beszélj! – sziszegte a kitaszított, mire a mester ránézett. Már éppen válaszolt volna valamit, de megelőzték. 
– A Feketék létezéséről mi is hallottunk annak idején. Ám minket nem érdekelnek a felszínlakók ügyei. Amíg minket békén hagynak, addig nem avatkozunk bele az ő ügyeikbe. Bevallom, nem is akarunk – vont vállat Szélvész. 
Hallgatás következett. Mindenki gondolataiba merült, kivétel Silumart. Bár őt is érdekelték a sárkány meséi, mivel már nem arról szólt a beszélgetés, kezdett unatkozni. Az asztalon könyökölt, miközben kéknadrágos lábait lógázta. Éppen a tenger eget nézte. Lenyűgözték a kupola felett úszkáló különféle állatok. Irigyelte őket, s arra gondolt, milyen jó lehet a vízben úszkálni. Szabadnak lenni, nem törődni semmivel. 
Mikor már majdnem leragadt a szeme, eszébe jutott valami. Nem is gondolkozott, azonnal kiosont a teremből. Senki sem vette észre a távozását. Nem is számított rá. Ha kellett, halkabban mozgott, mint a tengeren átszűrődő napfény. Sil elindult a város főutcáján. Elérkezett a szökőkúthoz, amit aztán el is hagyott. Korábban többször is felderítette a kis várost, ezért pontosan tudta, hova megy. Ráadásul még térképet is rajzolt, így könnyedén eligazodhatott a kanyargós utakon. Igaz, erre nem volt szüksége. Mikor egy díszes épülethez ért, megállt egy pillanatra. Mindig megcsodálta a remek házat. 
Az épület valaha egy templom lehetett. A bejáratát két hatalmas oszlop szegélyezte, melyre számára ismeretlen állatokat faragtak. Az ajtónak két óriási fémszárnya volt, ami most nyitva állt. A surranó nem ismerte fel a fémet, amiből a kapu készült. Mikor felment az ajtóhoz vezető, enyhén omladozó lépcsőn, már megláthatta a templom belsejét is. Egy hatalmas, gazdagon díszített terembe ért. A csarnok falaira csodálatos festményeket festettek. Mindegyik egy-egy jelenetet ábrázolt. Bár némelyik már alig látszott a moszattól, még mindig ragyogtak a színeik. Az épületben úgy helyeztek el néhány ügyesen álcázott tükröt, hogy a napsugarakat bármikor visszaverjék. Így mindig világosság uralkodott a csarnokban, bármilyen napszak is volt. 
Sil tátott szájjal járta körbe a hatalmas helységet. Már nem egyszer járt itt, mégis mindig megcsodálta a termet. A hatalmas oszlopokat, melyeket gigászi márványkövekből faragtak ki. Mindegyiket olyan alakúra formáltak meg, mintha egy-egy óriási hínár lebegne a vízben. A csarnok közepén egy nagy, kerek medencét alakítottak ki, melybe a tengerből ömlött a víz. A több láb magas vízesés óriási zajt csapott, mégsem hangzott kellemetlennek. Sil leült a kerek medence szélére, s az “eget” nézte. 
A tengeri állatok teljes nyugalommal úszkáltak a kupolánál. A surranó elgondolkozott, vajon mi lenne, ha az egyik delfin véletlenül beleesne a medencébe. De ez nem történt meg, Sil nagy bánatára. Az apró alak szívesen tartózkodott a teremben. A vízesés csobogása megnyugtatta, a vízpermet és a sós illat pedig felfrissítette. 
Ekkor Silumar figyelmét felkeltette valami. A medence egy viszonylag nyugodt részén elkezdett bugyogni a víz, mintha forrna. Nem sokkal később Smaragd jelent meg, enyhén lefröcskölve a surranót.
– Hogy-hogy egyedül üldögélsz itt Silumar? – kérdezte a szirén kedvesen. Mozdulataira töményebb lett a sós illat a csarnokban. 
– Csak a tengert néztem. Olyan jó lenne, ha én is a delfinekkel úszkálhatnék! – álmodozott az apró alak a kupolán kinézve. A nő elmosolyodott, majd megérintette a surranó vállát. 
– Gyere velem! – kérte és megfogta Sil karját. 
A surranó ámuldozva engedett az enyhe húzásnak. Mikor odaért a szirén mellé, már mellig ért neki a víz. Gyanakodva nézett a nőre, aki továbbra sem engedte el a kezét. Lehunyt szemmel kántált valamit. Ezután Smaragd váratlanul eltűnt a víz alatt, magával rántva Silumart is. A surranó sikoltva tűnt el a tengerben. 
Eleinte azt hitte, meg fog fulladni. Szemét szorosan becsukta. Érezte, hogy a szirén még mindig fogja a kezét, miközben haladnak felfelé. Vagy lefelé? Az apró alak képtelen lett volna megmondani. Azt sem tudta, hova mennek, vagy hogy egyáltalán most hol vannak. Úgy érezte, mintha a tenger forrna körülötte, bár a víz hideg volt. Mikor a víz már nem bugyogott annyira, meghallotta társa hangját.
– Már kinyithatod a szemed – mondta Smaragd zúgó hangján. A víz alatt sokkal erősebbnek tűnt a hangja. Szinte parancsolóan hangzott, bár hiányzott belőle az erő.
Silumar kinyitotta a szemét. Ekkor tudatosult csak benne, hol vannak. A szirén kivitte őt a kupolából. A surranó mégis azon lepődött meg a legjobban, hogy lélegzik a víz alatt. Vett egy mély levegőt. Érdekes érzés volt, ahogy a víz a tüdejébe hatolt, aztán ki onnan. Felpezsdült a vére. Kíváncsian nézett körbe. 
A látvány hamar elfeledtette vele az új felfedezését. Sil ámuldozva nézett körül. Azt sem tudta, először merre nézzen. Mindent egyszerre akart látni, aminek az lett az eredménye, hogy megfájdult a nyaka, s elkezdett szédülni. Végül megpróbálta megnyugtatni magát azzal a gondolattal, van ideje arra, hogy egyszerre csak egy irányba nézzen. Az érdekes látnivalók megvárják, míg rájuk kerül a megfigyelés sora. Legalább is, a surranó reménykedett benne. 
Minden esetre elnézte az előtte elterülő víz alatti tájat. Mindenhol színes halak úszkáltak. Nem egy delfin odaúszott, majd kíváncsian megbökdöste a surranót az orrával. Aztán vinnyogva elúszott. Silumar tekintete ekkor a városra tévedt. Egy apró kék kupolát látott csupán a tengerfenéken, ami egyre zsugorodott, ahogy haladtak előre. 
Ekkor Smaragd váratlanul élesen lebukott. A fenék felé vette az irányt, ahol számtalan üreg és járat volt a végtelennek tűnő sziklában. Nem lehetett egyetlen szabad területet sem látni. Mindent benőttek a színes moszatok, hosszúkás, vagy éppen csillag alakú növények és más lények. Temérdek vízivirág kagyló, illetve mintás sziklaevő, levélformájú állat és holdfénynek nevezett, majdnem átlátszó élőlény telepedett meg a sziklákon. Sil alig látott valamit a rengeteg színes haltól, melyek folyton az orra előtt úszkáltak. Egy nagyobb halraj elválasztotta egymástól a társakat. A surranó elkezdett a sziklák felé úszni. 
Talált egy hatalmas kagylót, melynek nyitva volt a héja. Silumar minden gond nélkül bele tudott volna úszni, ha akar. Meg is tette volna, ha a szirén nem figyelmezteti.
– Ha belé úszol, el fog kapni, s én nem tudlak kiszabadítani.
Silumart sikerült annyira elbizonytalanítania, hogy másfelé terelje a figyelmét. Egy tengeri vizivirág csápjai között több sziklaevő csiga is meghúzódott. Kíváncsian méregették az idegent kidülledő kék szemeikkel. De mikor a surranó közelebb jött, remegés futott végig a testükön, mire a vizivirág csápjai körbefonták őket, teljesen eltakarva az állatokat. Sil utánuk kapott, ám egy kiáltással azonnal vissza is rántotta a kezét. 
– A vizivirágok csápjai méreggel teltek. Így fogják a táplálékukat, illetve védik meg a számukra nélkülözhetetlen sziklaevő csigákat. Legközelebb jobban vigyázz! – kacagott a szirén, majd ellátta társa kezét. 
Az egyik mély üregben egy barnás kőszikla szemlélte gyanakodva a betolakodókat. A surranó megdöbbenten nézett a szemekkel rendelkező sziklát. Érdeklődve figyelte a megnyúlt testű, folyamatosan tátogó teremtményt. Hosszúkás állkapcsában sűrűn sorakoztak a borotvaéles fogak. Az apró alakot leginkább egy ádáz tekintetű kígyóra emlékeztette a lény. Azzal a különbséggel, hogy az állatot teljes egészében ragyák borították, melyekkel tökéletesen beleolvadt az otthonául szolgáló zátonyokba. Silumar elképedve bámulta a sziklarémet, aki végül félénken behúzódott az üregébe. A surranó egy ideig még várt, hátha ki tudja csapogatni egy darabka döglött gyíkkal, amit a zsebében talált. Mivel a különös lény nem adta jelét annak, hogy éhes, az apró alak csalódottan tovább úszott. 
Nem messze onnan egy majdnem átlátszó holdfényt látott meg. Kedélyesen lebegett az áramlatokkal, melyek úgy ringatták, akár egy anya elaludni nem tudó gyermekét. Mikor Silumar meg akarta fogni, a lény teste világítani kezdett, majd egy fénysugarat lőtt az apró alak szemébe, amitől a surranó átmenetileg megvakult. Miután sikerült valamennyire visszanyernie a látását, a szirén kacagva elmondta neki, a holdfény így fedezi menekülését. 
Eközben megérkeztek a cápák, bár ezt észre sem vették a társak. Több, a zátonyoknál tanyázó faj is megjelent, prédára lesve. Akadtak delfinek is, akik úgy tűnt, nem zavartatják magukat a cápák jelenlétével. 
Silumart teljesen lenyűgözte a tenger alatti élet sokszínűsége. Alig bírt betelni a csodálatos látvánnyal. Mindent tudni akart arról, amit éppen látott. Smaragd nem győzött válaszolni a rengeteg kérdésre. A Nap ekkor már lenyugodni készült, s az árnyak megnyúltak a tengerben. 
– Ideje menni – mondta a szirén, majd karon fogta a még mindig ámuldozó surranót. Ám ekkor Sil meglátott valami csillogást a tengerfenéken. Ügyesen kiszabadult a nő fogásából és visszaindult. Mikor Smaragd meglátta, mi ragadta meg a surranó figyelmét, azonnal utána eredt. De már elkésett. 
Későn vette észre, hogy társa elszakadt tőle. Sil észrevett egy újabb óriáskagylót. A két gigászi héj között egy hatalmas igazgyöngy lapult, amin megcsillant a halvány fény. Ezt látta meg az apró alak és úszott azonnal a megszerzésére. Sikeresen ki is vette a gyöngyöt az állat héjai közül, majd visszaindult. De nem figyelt eléggé oda, s a gigászi kagyló megfogta az egyik lábát, mikor összezárta hatalmas héjait. Sil kiáltva fordult ismét a puhatestű felé. Igyekezett kiszabadítani a lábát, miközben arra is ügyelt, nehogy elejtse értékes kincsét. Ám a gyöngy nem fért el egy kézben. Erszényeit a városban hagyta, mivel a szirén ragaszkodott hozzá, hogy ne hozza magával. A surranó kétségbeesve rugdalta a hatalmas páncélt, de mindhiába. Várakozóan nézett a szirén felé.
Ám Smaragd szintén nem ért rá. Cápákkal hadakozott, akik feltartották őt. Jópár állat már Silumar körül kezdett el körözni. A surranó igen meglepődött, mikor az egyik közelebb merészkedett. Látta éles fogait, melyek sűrűn sorakoztak szájában. Az apró alaknak nem volt kedve megvárni a cápák lépését. Ismét fogvatartója felé fordult. 
Elővette kését, majd elkezdte felfeszíteni a kagyló héjait. A kis tőr viszont meg sem kottyant a hatalmas héjaknak. Sil nem volt elég ügyes és vagdalkozása közben elejtette a gyöngyöt. Sajnálkozva nézett utána. Ekkor egy cápa váratlanul beleharapott a karjába. Sil felkiáltott, mire a szirén megpróbált odaúszni. De többi cápa rögtön elállta útját. Egyértelmű volt: összefogtak ellenük. 
A surranó igen nyugtalanul érezte magát az erős szorításban. Kését belevágta az állat szemébe, mire az azonnal elengedte. Ficánkolva úszott arrébb, piros csíkot húzva maga után. A vért megérezve egyre több és már jóval nagyobb cápák is megjelentek. Silumar kezdett igen nyugtalan lenni. Lábát továbbra sem tudta kiszabadítani és körülötte már rengeteg, különböző fajtájú, valószínűleg húsevő halak úszkáltak. 
Miközben Sil megpróbálta kivédeni a halak támadását, Smaragd keményen küzdött ellenfeleivel. Már több cápa is holtan feküdt a fenéken. Őket azonnal felfalta többi ragadozó állat. De a szirént továbbra is közrefogták. Smaragd mindent bevetett, a cápák mégis egyre többen voltak. Már nagyobb fajok is megjelentek.
A szirén félve nézett társa felé. Sil még tartotta magát, de már kimerült. A nő azonnal cselekedett. Gondolatban segítséget kért Szélvésztől, aki rögtön megjelent. Miután rendre utasította a cápákat, kiszabadította a surranót is. Ezután visszavitte barátait a városba. Megkereste a csapat termét, majd vízzé változtatott egy falat. Ezután Smaragd belépett a terembe a surranó társaságában. 
A társak megdöbbenve nézték ázott barátjukat. 
– Hogy kerültök ide? – kérdezte Talek elképedve. Letette poharát, s a szirén felé fordult. Smaragd már éppen válaszolt volna, de társa megelőzte.
– Tudjátok az úgy volt, hogy Smaragd kivitt engem a tengerbe. Huhh! Tök jó volt! Be tudtam lélegezni a vizet, sőt, elég gyorsan is tudtam haladni. De komolyan, látnotok kellett volna! Annyira szép a tenger! Rengeteg csodálatos állat él benne! Mindenféle színűek, meg méretűek… – mesélte belelendülve Silumar. Teljesen megfeledkezett sérüléséről. A szirén kihasználta ezt és ellátta a sebeit. A surranó annyira lelkesen magyarázott, hogy néhány hevesebb mozdulatával lefröcskölte barátait vízzel.
– Jól van, jól van, elhisszük! Inkább pihenj egy kicsit! – ajánlotta Agony, miután már harmadszor is tiszta víz lett. Sil kivételesen megfogadta a tanácsot, s ledőlt a kagylóból készült ágyra. Nem sokkal később már aludt is. A csapat ezután kérdőn fordult Smaragd felé.
– Én csak megmutattam neki a tengert. Erre vágyott – magyarázta a nő bűnbánóan.
– Igen, de majdnem felfalták a cápák. Hogy lehettél ennyire felelőtlen? Ismered a fajtáját! – vágott közbe a mester. A szirén lehajtotta a fejét.
– Legalább szóltál volna nekünk! Meg akartam nézni, ahogy vacsora lesz belőle – morogta Agony. Elnor és Kira rosszallóan nézett rá. 
A szirén elnézést kért, majd távozott. Ismét csend telepedett a barátokra. Talek egyszer körbenézett a teremben. Csodálkozva tette le tányérját.
– Hol van Halgor? – kérdezte.
A fekete tünde ugyanabba a templomba tartott, ahol Sil találkozott a szirénnel. Mikor belépett, a nő már várta. Arcán nyoma sem volt a vidámságnak, kedvességnek. Tekintete gyűlöletet és félelmet tükrözött.
– Nos, megszerezted? – kérdezte a tündemágus. A szirén enyhén bólintott. Átnyújtotta a kezében tartott tekercset, majd idegesen hátrébb lépett a vízesés felé. Halgor elégedetten vizsgálta meg a térképet. 
– Remek! Akkor megállapodtunk. Holnap viszont feltétlenül el kell mennünk innen. Jó lenne, ha egyenesen a Feketék szigetére vinnél minket. Jócskán megkönnyítenéd a dolgunk és törlesztenél az adósságodból is – mondta, mikor felnézett. 
– Annyira közel nem tudlak vinni titeket. Csupán a hozzá legközelebbi partig terjed ki a területünk – felelte fagyosan a lény. A mágus erre gúnyosan felkacagott.
– Na ne mond! Tisztában vagyok a birodalmatok határaival. De legyen. Holnap korán indulunk! – közölte a kitaszított, majd elment. 
Smaragd még ottmaradt a medencében. A vizet bámulta. Mikor Szélvész megjelent a kupolánál, egy halk sóhajjal elindult.
A társak meglepődve néztek a tündére, mikor belépett a terembe. Néhányan gyanakvó pillantásokat váltottak egymással. 
– Hol voltál? – érdeklődött Talek hidegen.
– Nem tartozik rátok. A lényeg az, hogy van térképünk a Feketék szigetére – válaszolt kimérten a kérdezett.
– És Neilaékkal mi lesz? És Carus? – kérdezte O’Brian. 
– Neila is a szigetre fog menni. Ami meg a tanítványt illeti, nem biztos, hogy valaha is viszont látjuk – vont vállat a mágus. Ezután odament az asztalhoz, majd töltött magának egy pohár italt. Miután megitta, kényelembe helyezte magát, s lehunyta szemeit. Látszólag teljesen nyugodt volt. Társai egyértelmű pillantásokat váltottak egymással. “Hogy lehet, hogy ennyire ne érdekelje a társai élete? Hogy lehet ennyire nyugodt?” – üzenték egymásnak a szemükkel. 
Bár azt egyikük sem tudta, Halgor egyáltalán nem volt nyugodt. Aggódott mind az ifjú szellemért, mind a mágusnőért. Tudta, valami nincs rendben Neilaval, ami idegesítette. Tisztán érezte, hogy nagy veszélyben van. Arra viszont gondolni sem mert, mi lehet az a veszély. 

24.
A társak vacogva húzódtak közelebb a tűzhöz. Agony olyan közel ült a lángokhoz, félő volt, hogy esetleg megégeti kinyújtott kezét. Egyedül Halgor és O’Brian nem csatlakozott a szárítkozáshoz. Ők egy szavukkal megszárították magukat. Mindannyian gondolataikba merülve ültek a tengerparton. 
Legtöbbjük még mindig a csodálatos, ám megrázó utazás hatása alatt voltak. Mikor elindultak a szirének városából, még egyikük sem sejtette, pontosan hogyan is fognak a felszínre menni. Eléggé meglepő volt számukra, mikor a vízesésen felúsztak, csakhogy a tengerben folytassák útjukat. Két tengeri sárkány segített nekik a gyors haladás érdekében. Ha a levegőben repültek volna, talán még élvezték is volna az utazást. Ám a “repülés” több láb mélyen a tengerben történt, ami maradandó élményt hagyott a társakban.
Ahogy később megpróbálták megbeszélni a történteket a tűznél, a legelső gondolat mindannyiójuk számára az volt, túl sok minden történt velük egy pillanat alatt. Ugyanis, bár mikor felébredtek, már a csillagos ég alatt találták magukat, úgy tudták, ugyanakkor este indultak el Eramolból. Természetesen nem voltak tisztában azzal, hogy esetleg hány napon át utazhattak, mert egyikőjük sem emlékezett tisztán az útra.
Csupán néhány emlékfoszlány maradt meg, noha azok csodálatosak, bár rémítőek is voltak egyben. Ahogy Elnor megpróbálta később leírni, mintha nem is a valóságban, hanem az álomvilágban járták volna meg az utat. Különösnek tűnt, ahogy a tengeri sárkányok hátán repültek a víz alatt. Ugyanis ugyanúgy használták a szárnyaikat a haladás érdekében, mint szárazföldi rokonaik. A hideg víz bugyborékolva zúgott el mellettük, ahogy észbontó sebességgel haladtak előre. Habár az utazást a legtöbben csodálatosnak találták, mégis úgy gondolták, nem szeretnék egyhamar újra kipróbálni az egyúttal gyomorforgató kalandot. 
Egy idő után mindenki elhallgatott, s inkább magában dolgozta fel a tenger alatt látottakat és hallottakat. Másnap még jóval napfelkelte előtt felébredtek, miután megpróbáltak pihenni egy keveset. Igaz, ez Silumar kivételével senkinek sem sikerült. 
– És hol vagyunk most tulajdonképpen? – kérdezte Talek, miközben közelebb húzódott a tűzhöz. Halgorra pillantott, aki a térképbe mélyedt. Mivel a tűzhöz nem fért oda, kénytelen volt megerőltetni szemeit. Orrával szinte átlyukasztotta a lapot, ahogy megpróbálta elolvasni a félhomályban. 
– Ha minden igaz, nem sokkal a Feketék szigete mellett vagyunk. De jobb lenne, ha csendesebbek lennétek. Különösen vonatkozik ez rád Sil! – nézett a surranóra a tünde, aki értetlenül bámult vissza rá. Silumar azóta nem maradt csendben, mióta elindultak a városból. Folyamatosan locsogott valamiről, akár hallgatta valaki, akár nem. Társait már eléggé bosszantotta.
– Miért? – érdeklődött Kira. Az árnyék kívül ült a tűz fénykörén. Bár még vizes volt, mikor a lángok mellé ült, elszívta annak melegét. Ezért inkább arrébb ment.
– Farkasok földjén járunk. Igaz, elég messze vagyunk a legközelebbi városhoz, jobb lesz vigyázni – válaszolt a kitaszított, továbbra sem nézve társára. 
Lassan a Nap is felkelt, de meleget nem hozott. Az eget felhők homályosították el, így még azt a kevés napfényt is elfogták. Egyszer egy hópihe szállingózott le, egyenesen Elnor orrára. 
– Megjött a tél. Jobb lenne igyekezni – szólalt meg a fiatal kobold. 
– Merre megyünk? – vidult fel Sil arca. Elég komorrá vált a hangulata, miután mindenki csendre utasította. Már végzett a frissen szerzett dolgainak a rendszerezésével is, ezért kezdett unatkozni.
– Ha minden igaz, arra – mutatott a sűrű erdő felé a tündemágus, ami nem messze kezdődött a parttól. Barátai kételkedve nézték az útirányt. A kopár fák egyáltalán nem voltak hívogatóak számukra. Különösen nem Taleknek és Elnornak. 
– Elég sűrű – jegyezte meg Agony, mikor elindultak a fák felé. 
– Jé, ott egy ösvény. Pedig megesküdtem volna rá, hogy az előbb még nem láttam semmit – nézett Sil egy keskeny útra. Odaszaladt, hogy jobban szemügyre vehesse. Azonnal elindult a kopár ösvényen, meg sem várva társait. Mikor barátai is elérték az utat, türelmetlenül visszafordult. 
– Gyertek már! – kiáltott vissza éles hangján. A surranó hangja visszhangot vert a néma erdőben, amitől a csapat tagjait kirázta a hideg.
– Nem tetszik ez nekem – motyogta Agony. Kezét kardja markolatán nyugtatta. 
Végül elindultak. Az erdő csendes volt körülöttük. Egyetlen hangot sem lehetett hallani. Ez eléggé idegesítette a csapatot. A fákra nézve inkább fenyegetést éreztek. Mintha nem aludtak volna az erdő fái. Nyugtalanul mentek tovább, bár maguk sem tudták, pontosan mitől is tartanak. Már jóval elmúlt dél, mikor megálltak egy rövid pihenőre. Ekkorra már sűrűn hulltak a hópelyhek is, melyek lassan vékony rétegben meg is maradtak. A csapat kedvtelenül ette az ebédjét. Smaragd gondoskodott elég élelemről és vízről, mikor elhagyták Eramolt. 
Mikor kipihenték magukat, ismét útra kelt a társaság. Már kezdték jól érezni magukat, bár a fenyegető érzésük még nem múlt el teljesen. 
– Mégis milyen messze vagyunk a szigettől? – kérdezte egyszer Talek. A kobold elég nyugtalannak tűnt. Szemei ide-oda cikáztak a sűrűt lesve. Mintha tartana valamitől. Ha esetleg kérdeztek tőle valamit, durván válaszolt, ami feltűnt barátainak. Ideges volt, amit még csak meg sem próbált elrejteni.
– Talán két-három napnyira. Nem kell aggódnod – felelte Halgor.  
– És mi van Neilaval és Carussal? – váltott témát O’Brian. 
– Nem tudom – vont vállat a tünde. A mester szúrós szemekkel nézett rá. Tudta, hogy nem mond igazat.
– Hogyan fogjuk megtalálni őket, ha nekik nincs térképük? – érdeklődött Elnor is. Kezdett igazán aggódni eltűnt barátai miatt. És idegesítette is a kitaszított nemtörődömsége. 
A beszélgetés lassan vitába fordult. A csapat egyként támadta Halgort, aki nem igazán akart elmondani semmit. Ezzel természetesen nem kis felfordulást okozott. A tünde egyáltalán nem szerette volna megosztani társaival, miként akarta megtalálni a mágusnőt és a tanítványt. Már elintézett mindent, s egyenesen a találkozási hely felé tartottak. Annyit biztosan tudott, a varázslónő megtalálta a szellemet és elindultak. De ezt nem akarta megosztani a csapat többi tagjával. Csak magában mosolygott, miközben próbálta húzni az időt.
A társak estére egy tó mellé értek. Nem messze táboroztak le a vízparttól. Tüzet nem gyújtottal, bár a folyamatosan hulló hó eléggé lehűtötte a talajt.
– És mi lesz, ha halálra fagyunk az éjjel? – kérdezte Talek. A fekete mágus vállat vont.
– Az a te bajod, ha nem használod az erődet.
– És mi lesz velem? – méltatlankodott Sil vacogva. Kira és Agony is kérdőn néztek a kitaszítottra. Halgor már éppen válaszolt volna, mikor egy hatalmas csobbanást hallottak. Mindenki egyszerre rántott fegyvert. Óvatosan mentek le a tó partjára. A félhomályban viszont nem láttak jól. Annyit tudtak csupán kivenni, hogy az eleinte sima víztükörből egy hatalmas test bukkant elő. A lény köhögött a víztől, majd lázasan elkezdett keresni valamit. Nem sokkal később még három alak bukkant fel, fuldokolva a víztől. 
– Nos, mondtam, hogy ne aggódjatok a többiek miatt – mosolyodott el Halgor, miközben kilépett a partra. Barátai hitetlenkedve követték. 
Cameron nagynehezen kivitte Carust a partra. Mikor meglátta a tőle nem messze álló alakokat, eleinte gyanakodva nézte őket. Nem sokkal később már megismerte barátait. Halgor segített Neilanak kimászni a mély vízből, míg a fehér sárkány Süvöltőnek nyújtott kezet. Addigra már mindenki ott volt.
– Végre megvagy! – mondta a mester, s megölelte lányát. Neila ezután megnézte a vacogó Carust. A szellem úgy remegett, mintha valami rémet látott volna. Mestere egy szavával megszárította a tanítvány ruháit. Eközben Cameron megrázta magát, mire mindenkit beterített vízzel. Mikor meghallotta barátai méltatlankodását, még el is pirult volna, ha képes lett volna rá. Így csak sután lehajtotta a fejét és valamilyen bocsánatkérés félét motyogott.
A csapat ezután visszament a táborhelyre. Bár Halgor ellenezte, Neila mégis tüzet gyújtott. Az ifjú szellem még mindig remegett a hidegtől, s a hóesés sem enyhített rajta. Nem beszélve Silumarról, aki szintén nem kedvelte a hideget. Aznap éjjel kettesével őrködtek. Neila viszont sehogy sem tudott elaludni, bár igen fáradt volt. Észrevette, hogy Halgor sem pihen. 
– Miért nem engedted, hogy megtaláljalak titeket? – lépett a tünde mellé a mágusnő. Most rajta volt az őrködés sora. 
– Mire gondolsz? – kérdezett vissza a kitaszított.
– Tudod te azt jól. Ráadásul azt sem mondtad, hogy Eramolban voltatok. Miért? – érdeklődött tovább a varázsló. 
– Te meg miért nem üzentél, mikor bajba kerültetek? – vágott vissza váratlanul a tündemágus. Mélyen belenézett az arany szempárba. Neila nem tudott semmit kiolvasni társa szeméből, ami idegesítette. Tudta, a fekete mágus miatt estek bele a tóba. Arra is gondolt, majdnem mindenről tudott, ami velük történt. Megborzongott. 
– Ugyan mit tudtál volna segíteni, mikor a tenger fenekén voltatok?
– Nagyon is sokat. 
A mágusnőnek nem tetszett a válasz. Elgondolkozott. Az utóbbi időben sokkal titokzatosabb volt a tünde, mint szokott lenni. Ami azt jelentette, belefogott valamibe. Méghozzá nem is kis dologba. 
– Smaragd mit kért a térképért cserébe? – váltott témát váratlanul a lány.
– Hogy tanítsunk sziréneket is. Ne mond, hogy nem tudtál róla.
– Hiszen az nagyon sok energia! Nem tudjuk átalakítani Varomort!
– Csak ha nem akarod. Bármit akar az ember, meg tudja szerezni, ha elég… – itt elhallgatott. Neila magában folytatta a mondatot. “… ha elég kegyetlen.” 
Másnap a mágusnő jóval napfelkelte előtt felébredt. Körbenézett társain. Apja nem messze tőle aludt, Carus mellett. Kira egészen közel húzódott Talekhez. A lány elmosolyodott. “Ha ezt Talek látná!” – gondolta. A mágus mosolya még szélesebb lett, mikor meglátta Silumart. A surranó Agony takarójának egyik sarka alatt volt összekucorodva, s mélyen aludt. A harcost úgy látszott, nem zavarta. Ám a varázsló mosolya nyomban eltűnt, mikor Halgor érintetlen takarójára nézett. A tünde nem volt sehol. 
Neila türelmetlen volt. Mikor már megunta a várakozást, elindult az erdőbe. A sötét árnyak elrejtették a figyelő szemek elől. Egyszer mágiát érzett maga körül. Ijedten nézett maga mögé. A tábort már nem látta sehol, pedig csupán pár lépésnyire járt tőle. Legalább is, az előző pillanatban. Csakhogy most sűrű erdő vette körül. A mágusnő tagjaiba lassan félelem kúszott. Átkozta magát, amiért ennyire felelőtlen volt. Ekkor zörejt hallott maga mellett. 
Mikor odanézett, az egyik bokor még mozgott. Halk moraj is társult hozzá. Aztán ismét néma lett minden. Neila kivonta kardját és fülelt. Most közvetlenül a háta mögött hallotta a neszt. Mintha halk, puha léptek lettek volna. Egy szürke farkat látott eltűnni az egyik fa mögött.
– Farkasok! – suttogta. Azonnal visszaindult. Legalább is, ha tudta volna, merre van a vissza. Eltévedt az erdőben, bár pontosan tudta, ez nem a saját hibájából történt. Valaki tett róla, hogy ne találjon vissza barátaihoz. Miközben elindult egy feltételezett irányba, azon gondolkozott, ki lehetett az. A varázslatot felismerte, bár túl későn vette észre. De az erőt már nem tudta beazonosítani. 
Mikor erre gondolt, felidézte a jelenetet. Újra átérezte, mikor a mágia körbefonta. “Igen”– gondolta. Valahol már érezte korábban ezt az erőt, ám képtelen volt felidézni, mikor és hol. Gondolatatait egy újabb halk morgás szakította félbe. A varázslónő nem tehetett mást, minthogy megkereste Halgor erejét. Azt, mint ahogy várta is, nem találta. Ez igen nyugtalanította és dühítette is egyben. Megpróbálta apja mágiáját bemérni, amit minden nehézség nélkül megtalált. Érezte, hogy tovább mentek. Mikor meggyőződött a távolágról is, egy szavával eltűnt.
Neila nem messze egy ösvény mellett találta magát. Bár még a fák árnyékában állt, tisztán látta az utat. A Nap már felkelt, így közeledő barátait is láthatta. Kilépett az ösvényre, mire társai megdöbbenve néztek rá.
– Hol jártál? – kérdezte gyanakodva Agony. Neila ránézett. Tudta, a harcos még mindig nem bízik benne, s ez az eltűnése csak rontott a helyzeten. Ahogy körbenézett a csapat többi tagján is, mindegyikőjük szemében ugyanazt látta. Kivétel Halgoréban. A tünde szemei mosolyogtak. Ám ezen most nem volt ideje gondolkozni. Már válaszra nyitotta a száját, mikor egy hatalmas farkas ugrott elő a sűrűből. 
A szürke fenevad egyenesen Agonyra rontott, feldöntve a harcost. A férfi, lerázva a kezdeti megdöbbenést, nem tétovázott. Elővette tőrét, majd nyakon szúrta támadóját. A farkas elugrott áldozatáról, s gyilkos szemeit rá meresztette. Ekkor vérfagyasztótan felvonyított, mire több állat támad rá a csapatra.
A társak nagy része még soha nem látott ekkora fenevadakat. Megdöbbenve nézték őket, akik viszont nem tétováztak. Egy barnás farkas egyenesen Kira felé rohant. Az árnyék felvette eredeti alakját, majd magába szívta az állatot. A lény társai ezt látva egy pillanatra megálltak. Ekkor az egyik hátába Neila mélyesztette kardját, mire az nyüszítve összerogyott. A többi farkasnak elég volt ennyi az azonnali támadáshoz. 
Ketten rohantak a mágusnő felé, aki szintén felkészült. Egyik ellenfelét egy tűzgömbben támadta, a másikat kardjával sebezte meg. Neila elámult, mikor a megégett állat újra lábra állt. A farkas oldalán leégett a szőr, s a húsa is szétégett, látni engedve a fehér csontot. Szemeibe bosszú villant. Vérző társával az oldalán támadott ismét. A farkasok sikerrel jártak. A varázsló nem tudott időben védekezni, elvonta a figyelmét a többi harc. A két állat leterítette áldozatukat. Az egyik ölésre nyitotta állkapcsait, de csak vonyítás jött ki a torkán.
A farkas felett Süvöltő állt, aki a másik fenevaddal is végzett. Ezután segített a mágusnőnek. Mikor körbenéztek a pillanatnyi szünetben, látták, társaik sincsenek jobbhelyzetben. Cameron három gigászi farkassal küzdött és már több sebből is vérzett. O’Brian Elnor hátát védte, miközben megpróbálta megölni támadóit. Az egyik állatot sikerült leterítenie egy villám segítségével, de a másikkal nem bírt. Látszott rajta, hogy már fáradt. 
Az ifjú kobold sem volt jobb helyzetben. Mellette volt Talek is, aki végre meg tudta ölni ellenfelét. Agony leginkább Silumart próbálta meg védeni, miközben a surranó folyamatosan kiáltozott és ugrándozott. Kira elnyelt még egy farkast, de újabbak támadták. Úgy tűnt, még Halgornak is meggyűlt a baja támadóival. 
A csapat reménytelennek látta a helyzetet. Neilanak viszont sikerült odaküzdenie magát apjához. 
– Gyertek körém, ha tudtok! Siessetek! – kiáltotta a mágusnő, miközben nyakon szúrt egy farkast. Társai megpróbáltak odamenni hozzá, ami némi nehézségekbe ütközött. Végül az egyik farkas felüvöltött. Erre a fenevadak abbahagyták a harcot, majd távolabb mentek. Úgy rendeződtek, hogy teljesen körbevegyék a csapatot. Neila kihasználta ezt a szünetet. Elkezdett kántálni, mire egy fehér pajzs jelent meg körülöttük. Mikor az ég felé emelte karjait, a farkasok felé tolta azt. A fehér pajzs rögtön megölte az állatokat, amint hozzájuk ért.
Mikor a varázslónő kinyitotta a szemét, nem sokat látott a szeme előtt táncoló csillagoktól. Süvöltő kapta el, nehogy a földre zuhanjon. A társak ezután kifulladva fordultak a kába mágusnő felé. 
– És most? – kérdezte Cameron, aki az egyik mellső mancsán lévő karmolást szorította el.
– Azt ajánlom, menjünk tovább. Hamarosan felbukkannak a gazdáik is – intett fejével Süvöltő a halott farkasok tetemei felé. Ebben egyet értette, így ismét elindultak. 
Mikor sikerült találniuk egy viszonylag biztonságos helyet, megálltak pihenni. Bár még csak délután volt, úgy döntöttek, nem is mennek tovább. Őröket azért állítottak. 

25.
Aznap este Neila nyugtalanul aludt. Csak dobálta magát pokrócán. Sehogy sem jött álom a szemére. Nem tudta megérteni, hogyan tévedhetett el az erdőben. Az is idegesítette, még mindig nem jött rá, honnan ismerte azt a különös erőt. Felült. Ismét körbenézett a táborban. Mindenki csendesen aludt, kivétel Süvöltőt. Most ő őrködött. Odament hozzá. 
– Nem tudsz aludni? – kérdezte a farkasember. Neila csak megrázta a fejét. Leült barátja mellé a tűzhöz. 
– Én sem. Bár már régen le kellett volna váltania Elnornak. De nem akarom felkelteni – mondta a farkas. Közben csak a tüzet nézte. Barna szemei visszatükrözték a lángokat.
– Mond csak! Miért mondták rád, hogy áruló vagy? – kérdezte Neila. Süvöltő tudta, megbízhat benne. Egy sóhaj kíséretében elmondta.
– Régen történt, mikor még a Főnök sem volt ennyire öreg. Mint láthattad, a népem nagyon keményen bánik a rabszolgáival. De így van ez mindennel. Én viszont nem voltam soha ennyire kegyetlen. Nem vettem részt a gyilkolásokban, a farkasviadalokban. Soha nem kínoztam a rabszolgáimat, sőt, néha segítettem nekik – mesélte halkan a farkasember. Szemei elhomályosultak. Neilanak úgy tűnt, Süvöltő most ugyanabban az életbe képzelte magát, mint amiről mesélt. 
– Néhány rabszolgának még segítettem is megszökni. Persze, ez nem maradt sokáig észrevétlen. Egyszer nem voltam elég óvatos. Vasmarok leplezett le, mikor éppen a kapun való kijutásban segítettem két embernek. Dulakodásra is sorkerült. Akkor szerezte a szemét keresztülmenő vágást. Ez volt az én hagyatékom. A Főnök természetesen árulónak nevezett, amiért engedtem a rabokat elmenni a népünk információival. Persze nem voltam az, de ezt nem lehetett bebizonyítani. Börtönbe vetettek. 
Süvöltő itt abbahagyta a történetet, mert meghallott valamit. Ahogy tovább fülelt, rájött, csak Silumar beszélt álmában. Tett a tűzre néhány fát.
– És hogy szabadultál ki? – kérdezte Neila. Kezdte igazán érdekelni a farkasember története. Arra már korábban rájött, szinte csak kinézetének köszönheti, hogy a farkasok közé tartozik. “Ha csak a tulajdonságait vennénk, bármelyik fajhoz tartozhatna” – gondolta a lány. 
– Érdekes, s talán hihetetlen is. Azok az emberek segítettek, akiknek én is. 
A mágusnő csodálkozva nézett társára, aki erre keserűen elmosolyodott. 
– Persze, ez később történt. A Főnök úgy döntött, menjek a Sárkányra evezősnek. Én voltam az egyetlen, akit odaláncoltak az evezőpadhoz. Engem vertek ostorral még akkor is, ha egyáltalán nem én voltam a bűnös. De tűrtem. Felesleges lett volna lázonganom. Abban reménykedtem, talán valahogy kiszabadulhatok. És az istenek megsegítettek. Éppen egy kalózhajót üldöztünk. Illegálisan szállított embereket. De az üldözött hajó kicselezte a Sárkányt. Égő nyilakkal felgyújtották, s mit sem törődve a griffel és a farkasokkal, megtámadták a hajót. Természetesen, én sem értettem, miért csinálták ezt.
Az evezős térben ekkor tűz ütött ki. Mindegyik rab kimenekült. Egyedül én nem tudtam. A lángok egyre csak terjedtek, s már engem is körbevettek. A láncaim viszont eléggé felmelegedtek, hogy elszakíthassam. Megfogtam a forró vasat. Kénytelen voltam.
Neila elámulva hallgatta a történetet. Teljesen beleélte magát. Szinte látta maga előtt az izzó láncokat. Látta, mint a két karmos kéz megfogja a vasakat és nem törődve a fájdalommal szétszakítja azokat. Mikor ránézett barátjára, az éppen egy újabb fát rakott a tűzre. A mágusnő most vette csak észre a fehér hegeket, amik a farkas tenyerét borították.
– És azután mi lett? – kérdezte kíváncsian.
– Megpróbáltam a bejárat felé menni. Ám a lángok elállták az utamat. Nem tudtam merre menekülni. A tűz teljesen körbevett. Úgy tűnt, reménytelen a helyzetem. De a szerencse, vagy a sors, nem tudom, ismét mellém állt. Egy nehéz lövedék beszakította a tér egyik falát. Elég nagy volt a rés, hogy kimehessek. Beugrottam a tengerbe. Elindultam a megtámadott hajó felé. Nem tudtam, mi vár ott rám, de mégiscsak jobb sors, minthogy a cápák felfaljanak. Mikor a hajóhoz értem, ledobtak egy kötelet, amin felmásztam. 
Fent csodálkozva néztem körül. Azok az emberek álltak mosolyogva előttem, akiknek segítettem megszökni. Akkor ők segítettek nekem. Meggyőzték a kapitányt, hogy ne öljön meg. Bizonyítás képpen én is beálltam dolgozni a legénység mellett. Minden nehezebb dolgot elvállaltam. Elégszer tudtam bizonyítani, hogy mikor a szökevényeket kitettük a partra, nekem megengedték, hogy fent maradhassak. Így kerültem a Viharra – fejezte be a történetet Süvöltő. 
Némaság telepedett a táborra. Csupán a tűz ropogása és az alvók lélegzete törte meg a csendet. Neila szorosan magára húzta prémmel bélelt köpenyét, miközben a hallottakon gondolkozott. Ekkor ismét elkezdett esni a hó. 
– Gondolom mikor Vasmarok meghallotta a szökésedet, bosszút esküdött – mormolta a varázslónő. Társa csak bólintott. 
Hallgatás következett. Egyszer csak Süvöltő megszólalt.
– És te miért vesztetted el a barátai bizalmát? Egyáltalán miért hajóztatok velünk annyit? 
Neila elgondolkozott. Maga sem tudta miért, de tökéletesen megbízott a farkasban. Lassan belefogott a történetbe.
– A Sárkányháborúk után Halgor és én elkezdtünk barangolni. Sok minden fel akartunk fedezni, ami eddig rejtély volt mindenki számára. Tulajdon képpen ez volt a szórakozásunk. Halgor imádja, ha többet tud társainál, s kioktathatja őket – kezdte a mágusnő. Most rajta volt a sor, hogy elmerengjen. Barátja figyelmesen hallgatta. 
– Az első fél évben csak barangoltunk, céltalanul. Felfedeztük a Nimront. Térképeket, különböző könyveket gyűjtöttünk össze. Mikor már nem tudtuk magunk cipelni az értékes könyveket, visszamentünk Narhoz. Én szerettem volna letelepedni, aminek a Torony létrehozása volt az eredménye.
Süvöltő itt megdöbbenve nézett a lányra. Sokat beszélgetett vele az útjaik során, de még soha nem beszélt ilyen nyíltan a múltjáról. Azt is gondolta, nem sok embernek mondta el, ha egyáltalán megosztotta ezt valakivel. A farkas megfogadta, tiszteletben tartja a mágus érdekeit, s minden ott elhangzott szót megtart magának. Eközben barátja tovább mesélt.
– Mikor felépült Varomor, a Feketék azonnal megostromolták. Ám Halgor nem akarta felfedni, ki építette a mágikus tornyot. Felvette a harcot, amiben természetesen én is segítettem. A gonosz mágusok képtelenek voltak betörni. Egy idő után békén hagytak minket, bár helyettük a különböző csatlósaik jöttek. Egy idő után mindketten megelégeltük, hogy miden nap szinte a végkimerülésig harcolnunk kellett. Megalkottuk a Tornyot körülvevő fekete ködöt. Az védte helyettünk Varomort. Ekkor keletkeztek róla a különböző rémtörténetek is.
– És van is bennük igazság? – érdeklődött Süvöltő. Figyelmesen tanulmányozta Neila arcát. Ám keveset tudott kivenni a közömbös kifejezésből.
– Van. Persze nem minden. Az valóban igaz, hogy aki megpróbálja megostromolni a ködöt, az kegyetlen halált hal. Szerencsére a Feketék soha nem tanulnak, úgyhogy ők elintézik a köd etetését.
– A fekete köd él? – kerekedett el a farkas szeme. A varázsló ránézett.
– Igen. A mi teremtményünk. Csak nekünk engedelmeskedik. Csakis minket enged át, bár mi nem úgy közlekedünk a Toronyban. A tanítványok is csupán egyikőnk társaságában tud bejutni az ajtón keresztül. Igaz, vannak már olyan szellemek, akik szabadon járhatnak, de nekik is megvan a maguk rejtélye. Mindenesetre senki sem közelítheti meg Varomort a mi tudtunk nélkül.
– És mi van az utazásokkal? 
– Azt a Torony felépítése után félbehagytuk egy ideig. Elkezdtünk szellemeket, illetve egyéb lényeket tanítani. Jóval előbb, mint bármelyik mester. Mikor már voltak olyan képzett mágusok, akik képesek voltak tanítani a távollétünkben is, ismét elkezdtünk utazgatni. Ekkorra már a Caraken felderítése volt a cél. 
– Igen. És általában a Vihart béreltétek ki – bólogatott a farkasember. Innentől már sok mindent tudott. Gyakran álltak meg a hajóval a nyílt tengeren. Ilyenkor néha eltűntek a bérlők, majd tele zsákokkal megrakva tértek vissza. Igaz, azt senkinek nem mondták el, miket tartalmaztak a zsákok. 
– És a többiek?
– Nem tudom, pontosan miért haragudnak rám. Volt egy-két hibás döntésem, ez igaz. De ez még nem indok erre. Van egy olyan érzésem, valaki szándékosan akar bemártani – gondolkozott hangosan a mágusnő. Hangja keserűen csengett. Ekkor valaki megmoccant, ami félbeszakította a varázslónőt. Már derengett.
Többet nem beszéltek. Lassan felkelt a Nap, bár ezt a vastag felhőkön keresztül nehezen lehetett megállapítani. A csapat tagjai is ébredeztek. Néhányan furcsán néztek Neilara és Süvöltőre. Végül senki sem szólt. 
Mikor mindenki összepakolt, ismét elindultak. A táj és a kedélyek nem sokat változtak. Szinte fel sem tűnt a barátoknak, hogy haladtak. Minden ugyanúgy nézett ki. Kopár volt és barátságtalan. Ráadásul a hó egyre erősebben kezdett esni. Már vékony takaróként megmaradt a földön, ami halkan ropogott a talpuk alatt. 
Amikor már kezdett mindenki kellően ideges lenni, a táj hirtelen megváltozott. Az erdő megszakadt, s helyette homokos tengerpart kezdődött. Nem messze onnan már a tenger mosta a partot halk morajlással. De a vízen semmilyen sziget sem látszott. 
– Szóval, hol van a Feketék szigete? – kérdezte Talek idegesen. Halgor elgondolkodva nézett hol a tengerre, hol a térképre.
– Elméletileg pontosan előttünk kell lennie, hacsak… – válaszolt volna a kérdezett, de a kobold félbeszakította.
– Azért jöttünk el ilyen messzire, hogy gyönyörködjünk a tengerben, miközben szakad a hó? – kiáltotta dühösen.
– Csendesebben te őrült! – figyelmeztette Süvöltő társát, aki megdöbbenve nézett rá. 
– Valószínűleg láthatatlanná tették a szigetet. Most már csak meg kell találni. De itt van, az biztos – szólt közbe Neila, mire minden szem felé fordult.
– Én nem érzek semmit – motyogta halkan O’Brian. A mágusnő eközben egészen a tengerhez ment. A víz már a csizmáját mosta. Lehunyt szemmel összpontosított. Kinyújtotta egyik karját. Ám azt nem vette észre, Halgor szintén koncentrált. Nem sokkal később gonosz mosollyal nyitotta ki szemeit. 
A varázslónő kántált. Érezte társai szúrós pillantását a hátán. Megpróbált nem tudomást venni róla. Egyszer megérzett valamit. Mivel nem volt biztos magában, meg akart bizonyosodni róla. Ekkor hirtelen lehűlt a levegő. Neila ijedten nyitotta ki szemeit. Közvetlenül felette egy fekete sárkány szállt a levegőben, majd pontosan előtte megállt. A mágusnő megdöbbenve nézett rá. Már nyúlt volna kardjáért, mikor az élőholt elrepült fölötte, s rátámadt társaira. 
A csapat többi tagja úgy látta, mintha a lány utasította volna a lényt a támadásra. A kezdeti megdöbbenést lerázva azonnal felvették a harcot. Még Cameron is kétkedve védekezett a sárkány ellen. A fekete vad erővel támadott. Feldöntötte a fehér sárkányt és már éppen át akarta harapni áldozata nyakát, de csupán ordítani tudott. Az élőholt hátán Neila állt és kardját kegyetlenül belevágta a hüllőbe, ami azonnal eltűnt. A mágusnő ráesett szerencsétlen társára. Mikor leszállt hátasáról, azonnal meggyógyította. Ezután szembefordult barátaival. Megdöbbent, mikor végignézett társain. 
Mindegyikőjüknek a hitetlenkedés, harag és csodálkozás keverékét lehetett kiolvasni a tekintetükből.
– Mit tettem? – kérdezte meghökkenten a varázslónő.
– Még kérded? – vágott vissza élesen Agony. A lány értetlenül nézett rá.
– Idehívod ezt a sárkányt, aztán meg támadásra utasítod. Ezt azért nem vártam tőled – mondta dühösen Elnor. 
– Hogy? – kérdezte Neila. Kezdett minden összekeveredni a fejében. 
– De én nem is hívtam ide a sárkányt! Csak a szigetet akartam megtalálni! – kiáltotta reményt vesztve. 
– Láttuk, amit láttunk. Te beszéltél az élőholttal. Láttuk, hogy rád nézett – szólt közbe Talek vádlón. A mágusnő alig hitt a fülének. 
– Ezt azért én sem feltételeztem volna, hogy egyszer még elárulsz minket. Először a farkasok, most meg ez – értett egyet O’Brian. Bár halkan beszélt, hangjából egyértelműen ki lehetett venni a dühöt és a csalódottságot. 
Neila földbegyökerezett lábakkal állt társai előtt. Fogalma sem volt, hogy mit kellene mondania. Teljesen összetört. Mikor nem szólt semmit, barátai elfordultak tőle. Távolabb állítottak tábort. Néha-néha egy-egy gyilkos pillantást küldtek egykori vezetőjük felé. 
A mágusnő térdre esett. Azt sem vette észre, amint a hópelyhek lassan átáztatják szarvasbőr nadrágját.  A délutáni szürkület mellé még néma csend is társult, ezért Neila társai minden szavát hallhatta. Még a tenger enyhe zúgása sem nyomta el a halk beszélgetést.
– Nem hittem volna, hogy egyszer ez is megtörténik – hallotta Agony hangját. Erre könnybe lábadt a szeme. 
– Igen. Elárult minket. El sem hiszem. A saját lányom! – jutott el a tudatáig a mester mondata. Ezt meghallva belemarkolt a fagyott földbe. A hulló hópelyhek már teljesen átáztatták ugyancsak szarvasbőrből készült felsőjét, de nem bánta. Csak zokogni tudott. Ekkor egy ismerős hang törte át agyának lefátyolozottságát.
– És most hogy zokog! Talán megbánta amit tett? – hallotta Halgor hangját. Erre azonnal abbahagyta a sírást. Bár továbbra is a földet bámulta, erősen fülelt. Ő kiérezte a tünde hangjában bujkáló gúnyt. 
– Már mindegy. De ha valaha is győzni akarunk, meg kell válnunk tőle – szólalt meg Talek. Neila érezte, a kobold sajnálkozva mondta ezt, bár dühhel igyekezett leplezni. A varázslónő még jobban figyelt. 
– Azért kíváncsi vagyok, miért árult el minket – szólalt meg Elnor. 
– Miért, miért? A hatalom miatt. Emlékezzetek csak vissza, mennyire élvezte, hogy ő lehetett a Napvezér – válaszolt Halgor. A tünde továbbra is gúnyolódott, bár ezt társai nem vették észre. 
– Három év alatt hogy romolhatott meg ennyire? – tette fel a kérdést O’Brian. 
– Nekem azért lenne egy-két ötletem – szólt közbe Agony, s észrevétlen a kitaszított felé pillantott. 
Ezután csend következett. Neila lopva felnézett. A harcos gyanúsan méregette a fekete mágust, bár ezt senkinek nem tűnt fel. A mágusnő szíve felvidult. “Tehát ő azért még bízik bennem valamennyire”– gondolta. Felült. Végiggondolta az eddig történteket. Próbált olyan részleteket felidézni, amit eddig nem tartott fontosnak. Eszébe is jutott egy-két dolog, de még várt. Ekkor egy kéz nehezedett a vállára. Mikor megfordult, Süvöltőt látta maga mellett. A farkas leült mellé.
– Én hiszek neked Neila. Tudom, hogy nem vagy áruló. Ugyanaz történik veled, mint velem – nézett barátja szemébe a farkasember. A mágus hálás volt most ezekért a szavakért. 
– Igen. Csak azt kellene kitalálni, most ki a valódi áruló. Vagy legalább is, ki tetteti annak magát, aki engem akar bemártani – gondolkozott hangosan a varázsló. 
– Na, a másik áruló is csatlakozott társához. Most legalább tudjuk, hogyan tudtak a farkasok ránk találni – hallották a barátok Halgor hangját. Ám a többi beszélgetést elnyomta a tenger erősödő zúgása. A szél is feltámadt és a hóesés erősödött. Vihar közelgett, amit a gyülekező fekete felhők mutattak a legjobban. Bár még csak délután volt, szürkület uralkodott a tengerparton. 
A sötét horizonton ekkor kirajzolódott egy fekete vonal. Neila csodálkozva állt fel. Társai ismét árulástól tartottak, mikor meglátták, de a mágusnő ijedt arcát látva tudták, ez nem az. Vagy legalább is, nem betervezett támadás. 
A csapat egy emberként állt fel, mikor észrevették a közeledő fekete felhőt. 
– Mi az? – kérdezte Kira félve. 
A sötét valami egyre csak közeledett. Mikor már kivehetőek voltak a felhőt mozgató szárnyak sokasága, mindannyian elborzadtak. 
– Egy sereg élőholt – sápadt el Elnor. Még Halgor is falfehérré vált, mikor meglátta a sárkányokat. Erre ő sem számított. 

II. Fejezet

1.
Fehéragyar elnézett a fal felett. Gondolatai elkalandoztak. Eszébe jutott az arany sárkányok szomorú sorsa. Mióta a szellemek megérkeztek az egyik Résen három évvel ezelőtt, vége nincs háború kezdődött a két faj között. Pedig az arany sárkányok eleinte békével fogadták a szellemeket. Felajánlották nekik a még szabad területeket, melyek a birodalmukon kívül húzódtak. A jövevények el is fogadták, de nem érték be ennyivel.
Szalvaren keserűen gondolt vissza az akkor történtekre. A szellemek elfoglalták a felajánlott területeket. Eleinte nem volt semmi gond a két birodalom között. Ám ez a béke nem tartott sokáig. Az idegenek még több területet követeltek a sárkányoktól. Mindezt a nagy térigényükkel magyarázták. A sárkányok pedig, a béke megőrzése érdekében, adtak saját földjeikből is. De ez sem volt elég a harc megelőzésére.
Az aranyok vezére elgondolkozott, vajon mit kellett volna tennie. Akkor még nem ismerték az idegeneket. Nem tudták a jövevények igényeit, melyek végül a háború kirobbanásához vezettek. 
A szellemeknek ugyanis óriási a térigényük. Mivel kisebb családokban élnek, távol egymástól, hatalmas birodalomra van szükségük. Eleinte elég volt a kapott terület. Kevesen voltak. De ez megváltozott. Az újabban érkezők már nem fértek be az egyes családok territóriumába, ezért újakat kerestek. Vándoroltak, így lassan megtalálták a sárkányok csodálatos hegyeit.
Szalvaren attól a pillanattól fogva átkozza magát ostobaságáért. Eleinte nem vett tudomást a vándorló szellemekről. Azt gondolta, csak átutazóban vannak, vagy csupán meg akarják nézni a békés völgyet. Tévedett. Az idegenek letelepedtek, s csak kemény harcok árán tudták kiverni őket. Ettől a perctől kezdve kegyetlen háború kezdődött, melynek talán soha nem is lesz vége.
“És most ide jutottunk” – gondolta keserűen a sárkány. Kétszáz arany keresett menedéket a Fővárosban a Carakenen. Ők a legnagyobb csoport, amit a szellemeknek sikerült elkülöníteniük, majd elűzniük otthonaikból. Szalvaren azóta folyamatosan keresi fajtársaikat, hogy biztonságosan összegyűjtse őket. “És ha mind megvagyunk, keményen visszavágunk” – határozta el magában az arany vezér. 
A sárkány gondolatait Aranyeső érkezése szakította félbe. 
– Végre megtaláltalak. Már nem tudtam, hol keresselek. Van egy kis összetűzés a tanítványokkal – jelentette a fiatal sárkány. A vezér ránézett. Aranyeső megdöbbenve vette észre barátján a változásokat. 
A korábban vidám, keménykezű vezető most szomorúan és megtörten állt a várfalon. A fiatal arany elgondolkozott. 
– Még midig magadat hibáztatod a háború kitörése miatt? – kérdezte. Fehéragyar lassan bólintott. 
– De hát nem a te hibád! Mindannyian hibásak vagyunk – kezdte volna, de társa félbeszakította. 
– Én mondtam, hogy ne tegyünk semmit. És most láthatod, hova jutottunk. Hányan haltak meg a szellemek kegyetlenségétől az én döntésem miatt? Ezt soha nem fogom megbocsátani magamnak. Azt hiszem, itt az idő, hogy átadjam a helyem valaki másnak.
Aranyeső megdöbbenten nézett a vezérre. Ezt nem is rejtette el. Most emberi alakban volt, így arca falfehérré vált, amit egyébként nem tudott volna megtenni. Eleinte meg sem tudott szólalni. 
– Gondolod, hogy ennyire rossz a helyzet? – kérdezte suttogva, mikor végre szóhoz jutott. Még mindig nem tudta elképzelni Fehéragyar visszavonulását. 
– Még annál is rosszabb – felelte halkan a vezér. Hangjába mérhetetlen keserűség vegyült.
A fiatal arany már épen válaszolt volna, mikor egy érkező mester félbeszakította. 
– Jó lenne, ha nem csak beszélgetnétek, hanem segítenétek rendet tenni! – mondta kiabálva Ramol. A barnaruhás mágus dühöngve állt meg a két sárkány mellett.
– A szellem tanítványokat nehezen tűrik meg a fajtabelietek, pedig most nem tettek semmit. Szeretném, ha jönnétek segí… – de itt elcsuklott a mester hangja. Döbbenten nézte a két sárkányt, akik csak ledermedve bámultak a horizont felé. Mindketten tágra nyílt szemmel néztek, arcukból minden szín kiment. Ramor értetlenül nézett rájuk, ám mikor elnézett a megfelelő irányba, ő is ledermedt.
– Istenekre! Ezek mik? – kérdezte megbicsakló hangon. 
A horizonton egy fekete felhő rajzolódott ki, mely egyre csak közeledett. Egyelőre egyikőjük sem tudta, mi közeleg a Főváros felé, és a rájuk törő félelem sem sok jót ígért. 
– Azonnal fújjatok riadót! – kiáltotta Fehéragyar, mikor magához tért. Az egyik bástyán lévő őr rögtön megfújta kürtjét, melyet sorban követett a többi. 
A jelzést meghallva az egész város felbolydult. Dargor sietett fel a főfalra, majd megállt barátai előtt. 
– Mi történt? – kérdezte érdes hangján a mágusok feje. 
– Odanézz! – mutatott Aranyeső a megfelelő irányban. A zöldruhás mester kezével árnyékolta szemét a lenyugvó Nap ellen. 
– Mi az? – tette fel a kérdést. A fekete felhő egyre csak közeledett, bár még mindig nem lehetett kivenni teljesen. A sötétség gyorsan falta a mérföldeket. Nemsokára már a falon lévők is kivehették a fekete szárnyakat, melyek a sereg mozgatói voltak. 
– Fekete sárkányok! Több százan! – sápadt el Ramol. Egy szavával eltűnt, hogy figyelmeztesse a többi mestert, illetve felkészítse a sárkányokat. Nem sokkal később mind a kétszáz arany sárkány felszállásra készen várt a főtéren a mágusok társaságában. Néhány szellem is felment a főfalra, meghallva a kürtöket. 
A feketék eközben egyre csak közeledtek. Hihetetlen fagyosságot árasztottak magukból, ami már jóval a megérkezésük előtt rátelepedett a városban lévőkre. Mikor a varázslók megérezték az enyhe hideget, elképedve néztek a sereg irányába. 
– Az istenek legyenek kegyesek hozzánk! Élőholtak! – suttogta Szalvaren. A vezér még mindig a főfalon állt, bár már felvette eredeti alakját. A sárkánysereg felé fordult. 
– Mindenki készüljön föl a csatára! Élőholtak – jelentette ki csengő hangon, mire a legtöbben elkerekedett szemmel néztek rá. A mesterek és tanítványok mind a főtéren álltak. A mágusok felültek hátasaikra. Már éppen felszállt volna az első kötelék, mikor egy idegen hang szólalt meg.
– Maradjatok a földön! – kiáltotta az ismeretlen. A falon lévők egy emberként fordultak a hang irányában. Két kobolddal találták szemben magukat. Az egyik fekete köpenyt viselt, a másik páncélba öltözött. Fehéragyar azonnal megismerte a katonát.
– Cavel! Mit keresel itt? – kérdezte a meglepett sárkány. 
– Az ráér később! Ha megteszitek amit mondok, talán élve megússzuk a dolgot – szólt közbe hidegen a kobold mágus. Minden szem érdeklődve fordult felé. 
A lény sötét, majdnem fekete szemekkel nézett a falon állókra. Fekete haja válláig ért. Szintén fekete köpenye egyszerű szabású volt és a legfinomabb bársonyból készült. Bár kellemes hangon beszélt, mégis tiszteletet parancsolt. Erőteljes testalkata elárulta, jól ért az íj és kard használatához is. 
A kobold idegesen nézte a közelgő sereget. Még elég távolt volt ugyan, de észbontó sebességgel közeledett.
– Ezekkel a lényekkel szemben csak mágikus pengével tudjátok felvenni a harcot. Minden más hatástalan. Egyedül még a jég tudja feltartani őket, de csak rövid időre. Ha viszont rám hallgattok, talán megússzuk – folytatta a lény. Bár halkan beszélt, mégis mindenki meghallotta, még a főtéren állók is. 
– És mit tanácsolsz? – kérdezte fojtott hangon Szalvaren. Nem túlzottan kedvelte a sötét mágusokat, különösen, ha koboldról volt szó. 
– Vonjatok egy jégpajzsot a város köré. Az egy rövid ideig feltartja majd a sereget. Azután a mesterek legyenek készenlétben a sárkányok hátán. Mindenkinél legyen fegyver. Az aranyoknak nem szabad kímélniük magukat, ha túl akarják élni ezt az összecsapást – válaszolt a mágus. Sötét szemeivel mindenkin végignézett.
– Én majd a te hátadon fogok ülni. Onnan irányítjuk a csapatainkat. Amikor jelt adok, a sárkányok emelkedjenek a levegőbe. Fent rendeződjenek ötös kötelékekre, s ha lehet, semmiképpen se távolodjanak el egymástól az egyes kötelékekben lévő sárkányok. A feketéken katonák is ülnek, de be vannak szíjazva, ami egy kis előnyt ad nekünk. A mestereknek elsősorban az ő megölésük lesz a feladatuk. 
– És mégis mi vár ránk ezekkel szemben? – szólt közbe Aranyeső. Még egyetlen sárkány sem harcolt élőholttal, bár, sok hírt kaptak olyanoktól, akik nem voltak ilyen szerencsések. A kobold bosszankodva nézett rá, amiért félbeszakította.
– A feketék lehellete képes megfagyasztani bárkit. A katonák kardjai jeges sebet ejtenek. Ha hozzád érnek, a húsod azonnal megfagy. De ennek ellenére nem szabad kímélni magatokat. Csak úgy lehet elbánni ezekkel, ha azonnali halált okozó sebet ejtetek rajtuk. A legegyszerűbb módja, ha a gerincüket megsebzitek – folytatta sietősen a lény. Ideges pillantást vetett a közeledő ellenségekre.
A fagyos sereg már nem járt messze a várostól. Az idegen mágus parancsot adott a pajzs felvonására. Négy mágus a Főváros négy sarkában elkezdett kántálni. Kezüknél jégvirágok jelentek meg, melyek lassan elkezdtek terjedni. Egyre nagyobbak lettek, s úgy kúsztak a levegőben, mintha csak egy falevélen lennének. Addig terjedtek, míg végül a négy fal fokozatosan össze nem ért. A mágusok már-már abbahagyták a kántálást, de a kobold nem engedte. Ezután vártak. 
Az élőholt sereg félelmetes lendülettel közeledett a város felé. Alattuk a kopasz fák és bokrok vastag jégbe burkolóztak, ahogy a sárkányok elhaladtak felettük. A feketék felüvöltöttek, mikor a város közelébe értek. Túlvilági sikolyuk minden védőt ledermesztett. Az élen haladó sárkány hátán ült a vezér. Mikor meglátta, hogy a város fölé egy burát vonnak, gyorsabb repülésre ösztökélte hátasát. Lándzsáját magasan előrenyújtva jelezte, a támadás megkezdődött. 
Szalvaren türelmetlenül toporgott a hideg várfalon. Hatalmas teste épphogy elfért a mellvéd mögött. A jégvirágokból álló pajzs vékonynak és törékenynek tűnt számára a hatalmas sereggel szemben. Hátán a kobold viszont nyugodtan ült. Csak falfehér arca jelezte idegességét. Mindketten az ellenséget figyelték. 
– Mégis, hányan lehetnek? – kérdezte szinte csak magától az aranyok vezére.
– Négyszáz fekete és ugyanannyi katona, melyeket a Feketék küldtek a város ellen. Egyetlen feladatuk van: megölni minden élőt, akik nem hódoltak be nekik. 
A sárkány éppen válaszolt volna valamit, ám a fekete hüllők első hulláma ekkor érte el a burát. Félelmetes lendülettel repültek egyenesen a pajzsnak. Szándékuk egyértelmű volt. Át akarták törni a burát. 
Az aranyok és mesterek mind feszülten nézték a közeledő borzadályt. Nem hitték, hogy egy ekkora sereget fel tud tartani a pajzs. A feszültség csaknem életre kelt a város falai között. Néhány gyengébb idegzetű mágus nem bírta és elfordította tekintetét a támadókról. A legtöbben csak álltak, mozgásra képtelenül, s bámulták a közeledő ellenséget. Mindenkit kivert a víz, bár egyáltalán nem volt meleg. A sárkányok lehelete fehér felhőként gomolygott a kristálytiszta levegőben. Senki sem tudta, hogyan végződik majd a csata.
Az első feketék egyenesen a burának repültek. Ám sárkányokat nem kis meglepetés várta. A hátasok áttörték ugyan a pajzsot, de csak félig voltak képesek bejutni. A feketék igen meglepődtek, mikor a jégpajzsba szorultak. Volt olyan, melynek mindkét szárnya beragadt, s képtelen volt kiszabadulni. Másoknak egyik szárnya bejutott, másik kint maradt. Tehetetlenül vergődtek, akár a vízbe esett szárazföldi madár. Az élőholt katonák nem értették a helyzetet. Köztük is akadt olyan, mely csípőtől lefele a burán kívül rekedt. Világító szemükben düh villogott. Sárkányaik felordítottak.
A védők nem hittek a szemüknek. A félig beragadt sárkányok vergődése már-már komikusnak hatott. A pajzs úgy nézett ki, mint egy ünnepségre feldíszített terem. A kobold elégedetten nézte az eredményt.
– A pajzs fenntartását nem szabad abbahagyni. Ha a mesterek fáradnak, váltsák le őket! – adta ki az utasítást a kobold, majd körbenézett. A fehér pajzsban sötét űrnek tűntek fekete sárkányok. Az élőholt sereg fele csapdába esett, míg társaik a pajzs körül repkedtek. A mágus elmosolyodott.
– Sárkányok támadás! – kiáltotta, mire az aranyok a levegőbe emelkedtek. 
Az arany sárkányok ötösével támadták a feketéket. Így voltak ugyan olyan élőholtak, melyeket nem támadott senki, de ez nem tartott sokáig. A védők gyorsan végeztek a csapdába esetekkel. Még nem kelt fel a Hold, mire az összes beszorult feketével végeztek. A megmaradt élőholt sereg ezt látva visszavonult, jóval a látóhatáron kívülre. 
A sárkányok kimerülten szálltak le ismét a főtérre. Sokan megsebesültek, többeknek elfagyott az álkapcsa. Az aranyok nem kímélve magukat kaszabolták ellenségeiket, bármibe került is ez nekik. A fekete kobold ezután megmutatta, hogyan lehet ezeket a sérüléseket sikeresen gyógyítani. Bár a sárkányok erősen tiltakoztak, a szellem tanítványok is segítettek a sebesülteken. 
Már jócskán benne jártak az éjszakában, mikor Fehéragyar magához hivatta Cavelt és a másik koboldot.  
– Ki vagy te és mit keresel itt? – kérdezte a vezér a mágushoz fordulva. 
– A nevem Veilon. Azért jöttem, hogy segítsek – válaszolt a kérdezett, miközben mélyen a sárkány szemébe nézett. Fehéragyar állta a tekintetét. Mikor Cavel meglátta, hogy társai próbára teszik egymást, barátságosan közéjük állt.
– Ez most nem a legmegfelelőbb pillanat erre. Még nem nyertük meg a háborút – mondta keserű mosoly kíséretében. 
A sárkány és a kobold ezzel egyet értett, bár még mindig gyanúsan méregették egymást. Azt mindketten elismerték, ha valaha is győzni akarnak az élőholtak ellen, össze kell fogniuk. 
– És kik állnak ezek mögött a katonák mögött? – kérdezte az arany vezér. 
– A Feketék, akik viszont a Nagy Úr parancsát követik.
Szalvaren elkerekedett szemmel nézett rá. Erre nem számított.

2.
A parancsnokok ismét összeültek. Mindenkit megdöbbentettek azok a hírek, melyeket Veilon hozott. A kobold kedveszegetten üldögélt az egyik székben, miközben pohara mintázatát tanulmányozta. Látszólag semmi sem érdekelte, ami a tanácsteremben történt. 
A teremben némaság honolt. Legtöbben a hallottakon gondolkozott. Az egyetlen zajt a kandallóban táncoló tűz okozta. Fehéragyar kinézett az ablakon. Kint sűrű pelyhekben szakadt a hó, ami már meg is maradt a talajon. A sárkány még a hóesésen keresztül is látta a jégvirágokból álló pajzsot, ami a védelmüket szolgálta az élőholtakkal szemben.
– Tehát te is csatlakoztál a Feketékhez, csakhogy megszabadulj az emberektől. Miért árulod hát most el őket? – törte meg a csendet Gerald. Az ember katonák parancsnoka nyugodtan ült a helyén. Arcán egyáltalán nem látszottak a nyugtalanság jelei, mely a legtöbb társán észrevehető volt. Zöld szemei bölcsességet és tapasztalatot sugároztak. Bár a tetőtől talpig páncélba öltözött kapitány volt a legfiatalabb, mégis őt tartották az egyik legjobb vezérnek. 
– Megvannak a magam céljai, és ez most keresztezi azokat – tért ki a válasz elől a mágus. Még mindig nem nézett fel. Mintha a poharában lévő bor kötötte volna le minden figyelmét. 
– És miből gondoltad, hogy a Feketék tényleg csak az embereket akarták kiirtani? – tette fel a kérdést Szalvaren. Már hozzájuk is elértek azok a hírek, miszerint a kobold mágusok többsége azért csatlakozott a Feketékhez, csakhogy elősegítsék az emberek pusztulását. A sárkány hangjába aggodalom vegyült. Eszébe jutottak barátai, akiket már régen nem látott. Még hírt sem kapott felőlük, ami egy kicsit aggasztotta. Remélte, még mindannyian élnek. 
– Eleinte ésszerű volt, hogy csak az embereket támadjuk meg – kezdett hozzá Veilon. Lassan felnézett, s végignézett az egybegyűlteken. Sötét szemeiből semmit nem lehetett kiolvasni.
– Mint tudjátok, a koboldok hadat üzentek az embereknek. Kivételesen mindkét fajunk egyesült, amire már évezredek óta nem volt példa. Ekkor léptünk kapcsolatba a Feketékkel. Hogy milyen módon, arról nem szólhatok. A lényeg az, létrehoztuk a járványt, amit kezdetben mi irányítottunk.
A kobold itt elhallgatott. Arcán, melyet mintha hófehér márványból faragtak volna, valamiféle érzelem suhant át. Ez persze feltűnt Fehéragyarnak is. Kíváncsi volt, vajon mi jár a fekete mágus fejében.
– De aztán a járvány ellenőrzése valahogy kikerült a mi kezünk alól. Már nemcsak embereket támadott meg, hanem fajtatársainkat is. Ezt természetesen nem néztük jó szemmel. Külön akartunk válni, de a Feketék nem engedték. Ekkor kezdték feléleszteni elhunyt katonáikat. Gondolom mindannyiótoknak feltűnt a régi mintázatú páncélzat, amit ezek viselnek – nézett Geraldra a lény. A parancsok bólogatott.
– Igen. Még soha nem láttam ilyet. Régen, egy könyvben olvastam hasonló páncélokról. Még az Elveszett Háborúk idején készítettek ilyeneket.
Mindenki ismerte a háború kitörésének okát. Ez is területszerzések miatt robbant ki, csakhogy akkor az emberek és koboldok között. E két faj soha nem szívlelte egymást, így sokat harcoltak egymással. A legtöbb vér a Végtelen Erdő felosztásáért folyt, ami a koboldok lakhelyéül szolgál. Természetesen ezt nem engedték, így kirobbantak az Elveszett Háborúk. 
A tíz évig tartó huzavona során mind a koboldok, mind az emberek száma igen lecsökkent. Talán ha a fele megmaradt a fajoknak. A történetek egy része is elveszett, csakúgy, mint az akkor élt lovagok. Ám azok a katonák a sötét erőket használták fel, hogy megszerezhessék az erdőket. Ekkor alakult meg a Feketék rendje, amit később sikerült megsemmisíteni. A jelvényük elveszett, csakúgy, mint a jelentése. Innen eredt a neve. 
A mágus lassan bólintott, majd folytatta mondandóját.
– Igen. Azok a katonák és sárkányok vakon követték a Feketék parancsait, s ez most sincs másképp. Felállítottak egy élőholt hadsereget, melynek csak egyetlen feladata van: mindenkit megölni, aki az útjukban áll.
Mindannyian csendben ültek tovább. Legtöbben a hallottakon gondolkoztak.
– És hogyan lehet ezeket végleg megölni? – kérdezte Dargor. Az öreg mester most még idősebbnek tűnt. Hosszú hegyes füleinek vége már enyhén lekonyult. Arcára még több barázdát vésett az idő és a gond. Bonyolult szabású zöld tunikája is megkopott az évek, illetve a harcok során. 
– Csak mágikus fegyverekkel lehet felvenni velük a harcot. De ez sem jelent teljes védelmet. A rég elesett harcosokat bármikor újra fel lehet éleszteni, ha van elég hatalma hozzá valakinek. 
– Ez azt jelenti, hogy egy katonák többször is életre lehet kelteni egymás után? – szólt közbe elkerekedett szemekkel az aranyok vezére. Veilon bólintott.
– A Nagy Úr kellő hatalmat ad a mágusainak. Ez persze helyhez köti és viszonylag le is gyengíti. 
– Tehát e mögött is a Nagy Úr áll – suttogta Dargor mester. A kobold bosszúsan nézett rá, amiért félbeszakították, de végül nem szólt semmit. 
– Egyetlen mágusnak sem lenne akkora hatalma hozzá, hogy egy embert többször is felélesszen egymás után. Ehhez tulajdonképpen arra van szükség, hogy egy új lelket adjanak a katonának. Ez viszont óriási energiát igényel. A Nagy Úr ereje nélkül ez még senkinek sem sikerült – sziszegte cinikusan a gonosz mágus. 
Ismét csend következett. A lángok lassan kialudtak a kandallóban, ezért egy szolga fát rakott a tűzre. 
– Egy varázslónak talán sikerülne – mondta halkan Szalvaren, majd felállt. Odament az ablakhoz, s kinézett rajta. A hó egyre nagyobb pelyhekben hullott. A sárkány elnézte a csodálatos havazást. Gondolatait a kobold szakította félbe.
– Igen. A Napvezér méltó ellenfele a Nagy Úrnak. De kevesen tudják, hogy most hol van, és mit csinál. Talán meghalt, talán nem. Ki tudja ezt nála? – vonta meg erőteljes vállait a lény. Dargor mester erre a mondatra felfigyelt. Jól megnézte a mágust magának. 
A fekete köpeny ugyan eltakarta a vendég erőteljes alkatát, de mégsem teljesen. Jóval szélesebb válla volt, mint a mellette ülő Cavelnek. Mandulavágású szemei sem voltak annyira finom ívűek, mint társának. A mester gyanította, embervér is folyik az ereiben, mégha elég távoli rokon volt is. Dargor elgondolkozott.
A koboldok soha nem tűrték meg maguk között hosszabb ideig az embereket. Ha egyik fajtársuk esetleg kevert vérű volt, azt azonnal kiközösítették. Szinte rabszolgaként kezelték a szerencsétlent. Veilon még mindig viselte ember őse nyomait, pedig a mester gyanította, elég távoli rokon lehetett. Kíváncsi volt, vajon hol élhet, vagy hol tanult a kobold. De abban biztos volt, a fekete varázsló nem mondott igazat Neilaval kapcsolatban. Állítását az is bizonyította, hogy a Veilon mellett ülő Cavel összerezzent a mondata hallatán.
A teremben a némaság szinte életre kelt. Mindenki gondolataiba merült. Nehezen tudták elképzelni, hogyan tudhatnák megnyerni ezt a háborút. Három évvel ezelőtt ugyan fényes győzelmet arattak, ám akkor élőkkel kellett harcolniuk. 
– Mégis, hogyan tudnánk esetleg győzni? – szólalt meg váratlanul Gerald. A fiatal kapitány halkan beszélt, mégis kiáltásnak tűnt.
– Sehogy – vonta meg ismét vállait Veilon. Ezt halva még Fehéragyar is elfordult az ablaktól. Mindenkit megdöbbentett a kobold nemtörődömsége. Ekkor valaki halkan megköszörülte a torkát. Minden szem Cavel felé fordult, aki eddig a földet nézte, s hallgatott.
– Véglegesen csak akkor tudnánk megállítani az élőholtakat, ha valakinek sikerülne behatolni a Feketék szigetére, majd az ott lévő mágusokat elpusztítani. Ám erre kevés az esély, mert a szigetet mágia védi és még láthatatlan is. Csaknem reménytelen a helyzet – sóhajtott a parancsok. 
– Azt hiszem, ideje szünetet tartani. Majd holnap folytatjuk – mondta végül Fehéragyar egy rövid csend után. Mindenki egyet értett vele, s lassan kiszállingóztak a teremből. A sárkány is elindult, bár ő nem a saját lakosztálya felé vette az irányt. Követte a fekete mágust, egészen az ajtóig. A kobold ott megállt. Hátra sem nézve szólalt meg.
– Miben segíthetek Fehéragyar? – kérdezte. A sárkány odalépett mellé. Már éppen megszólalt volna, mikor valaki megelőzte.
– Lenne pár kérdésünk – lépett elő egy sötétebb sarokból Dargor. Veilon bosszúsan nézett rá, de nem szólt. Kinyitotta szobája ajtaját, s behívta vendégeit. A gazdagon berendezett helyégben egy asztal körül foglaltak helyet. Mellette a kandallóban már leégett a tűz, bár a varázsló egetlen szavára ismét vígan táncoltak a lángok. Mikor ezzel végzett, a lény vendégei felé fordult. 
– Miben állhatok a szolgálatukra? – érdeklődött, ám bársonyos hangjába enyhe gúny is vegyült. 
– Tudom, hogy nem mondott igazat a Napvezérrel kapcsolatban. Szeretnénk tudni, mi az, amit elhallgatott előlünk – kezdte Dargor. A kobold elgondolkodott, miközben töltött az asztalon lévő borból három pohárba. Néhány korty után megszólalt.
– Igen, tudok egy-két dolgot a lánnyal kapcsolatban – felelte kimérten. Sötét szemei visszatükrözték a tűz fényét. Cinikus mosollyal folytatta.
– Annyi biztos, a lány és társai ismét útra keltek. Meg akarják találni a Feketék szigetét. Az utolsó információm, mióta eljöttem az, hogy elérték a koboldok egyik városát. Ott meggyógyította Cavelt. Én akkor már ott voltam, bár gondosan nem mutatkoztam. Még felismert volna – az utolsó szavakat szinte csak magának mondta. Dargor és Fehéragyar összenéztek. Nem értették ezt a megjegyzést. 
– És egyáltalán mit kerestél ott, ha a Feketék nem engedtek el titeket? – tette fel a kérdést Szalvaren. 
– Keményen meg kellett küzdenünk a szabadságunkért, de néhányunknak sikerült kijutnia. Aztán elváltunk. Mindenki a maga útját folytatta, s én oda mentem vissza. Mivel ott ápolták a betegeket, elhatároztam, hogy segítek.
– Miért? – érdeklődött a mester. Nehezen tudta elképzelni, hogy egy fekete mágus másokon segítsen. Méghozzá önszántából.
– Akik kijutottak, maguk döntöttek, mit akarnak csinálni. Volt, aki teljesen kivonta magát a háborúból. Mások úgy gondolták, segítenek. Én is emellett döntöttem. Mellesleg, tartoztam valakinek, amit most megpróbálok visszafizetni. 
A kobold elhallgatott. Szemeit elhomályosította az emlékezés vékony fátyola. Úgy látszott, teljesen megfeledkezett a külvilágról. Halkan mesélt tovább, mintha csak magának akarta volna felidézni a történetet. Hangja tompán csengett. Vendégei csendben ültek, s figyeltek. Mindketten kihasználták a helyzetet. Ritka pillanat volt ez, mikor egy gonosz mágus a múltjáról beszélt, miközben rengeteg információt is adott. 
– Mikor elindultam a város felé értesültem arról, hogy Cavel megbetegedett. Úgy gondoltam, tartozom neki annyival, hogy segítek neki. Én tudtam, hogyan lehet a járványt legyőzni. Gyorsabban akartam haladni, ám közbejött valami, ami miatt kénytelen voltam irányt váltani. Mire megérkeztem a városba, a Napvezér és társai már ott voltak. Nem akartam, hogy felismerjenek, ezért csak titokban látogattam meg Cavelt. Másnap a társaság elhagyta várost, ezért nyugodtan ápolhattam a társamat. Akkor már csak felügyelni kellett, ami miatt sajnos még mindig az adósa vagyok. 
Veilon elhallgatott. Szeméről felszállt a fátyol. Kortyolt egyet a borából. Még mindig a tűzbe bámult. Úgy tűnt, elfeledkezett vendégeiről. 
– És mi volt az, ami miatt Cavel adósa lettél? – kérdezte halkan Fehéragyar. 
A varázsló nem felelt azonnal. Teljesen elveszett gondolatai ismeretlen örvényében. 
– A barátom volt – mormolta alig hallhatóan a kérdezett.
Az arany vezér teljesen ledöbbent a választ hallva. Dargorra nézett, akin szintén látszott, meglepte a válasz. Fehéragyar alig hitt a fülének. A sárkányt teljesen lebilincselte a történet. Megváltozott a szemlélete a fekete mágusok iránt. Most már meg tudta különböztetni őket, pedig egészen addig teljesen egyformának vallotta mindegyiket. Úgy gondolta, aki fekete mágiát használ, az csakis kegyetlen és gonosz lény lehet. 
Csend telepedett a szobára. Veilon még mindig a lángokat nézte, vendégei csak ültek, s néztek maguk elé. A tűz ropogása volt az egyetlen hang, ami betöltötte a helységet. Már-már úgy tűnt, mindenki megnémult a szobában, mikor valaki kopogtatott. A varázs azonnal megtört. Fehéragyar és Dargor ekkor már ugyanazt a koboldot látták, akit legelőször is megpillantottak. Veilon arca ismét ugyanaz a márványból faragott maszk volt, amit eddig viselt. 
– Szabad! – mondta, mire egy falfehér katona lépett be. Megállt a nyitott ajtóba, hogy kifújja magát. Látszott rajta, egyenesen a falról rohant odáig. Köpenyén és vállán néhol megmaradt egy-egy hópihe, ami a meleg hatására azonnal elolvadt. Az ember haja is nedvesen tapadt homlokához. Szaporán lélegzett.
– Uraim! Az élőholtak ismét támadnak! – lihegte, mire mindenki felállt. Azonnal elindultak a főfalra. 
A falra már minden katona felment, bár tudták, felesleges. A főtéren felszállásra készen várakoztak az arany sárkányok és a mesterek. Már csak a parancsra vártak. 
Szalvaren felvette eredeti alakját, s felrepült a főfalra. A szakadó hó, illetve a fehér pajzs ellenére is ki tudta venni a horizonton lévő fekete felhőt. 
– Megkezdődött a háború. Imádkozzunk, hogy Neila sikerrel járjon – lépett barátja mellé Dargor. A sárkány csak bólintani tudott. Csupán halvány remény volt, hogy élve megússzák a harcot, aminek talán soha nem is lesz vége. 
3.
Ismét eltelt egy harcokkal telt nap. Az arany sárkányok kimerülten szálltak le a főtéren. Néhányan, sérüléseik ellenére azonnal elaludtak. Azok a mesterek, akik még bírták, végignézték a sebesülteket. Fehéragyar szaporán lélegezve nézett végig fáradt csapatán. Bár ő is több helyen megsérült, megvárta, míg az élőholtak látótávolságon kívülre mennek. Csak utána indult el ő is.
– Hogy érzed magad? – kérdezte Dargor, miután a sárkány leszállt mellé a téren. Megcsóválta a fejét, mikor meglátta a barátja hasán húzódó mély sebet. Körülötte teljesen elkékült a hús. A mester azonnal meggyógyította társát. 
– Fáradtan. Már kezd elegem lenni ezekből. Nem tudom, meddig bírjuk még – sóhajtott a vezér. 
Már három napja csatáztak folyamatosan az élőholt sereg ellen. Az ellenség éjjel is támadott, így igen megnehezítette a védők dolgát. A sárkányokat és mestereket teljesen kimerítette a csata. Bár túlélték a háromszoros túlerőben lévő élőholtak támadását, fogalmuk sem volt, meddig bírják még. 
Az egyetlen szerencséjük az volt, ellenfeleik soha nem tanultak. Újból és újból megrohamozták a jégvirágokból álló pajzsot, amibe mindig beleragadtak. Így tudták csak legyőzni a félelmetes feketéket és katonákat. 
– Hányan estek el? – kérdezte Szalvaren Aranyesőt, aki akkor ért oda hozzájuk. A fiatal sárkány alig állt a lábán. Tele volt kisebb karcolásokkal. Az egyik vágás a jobb szemén ment keresztül, ezért a hüllő átmenetileg megvakult arra a szemére. Az öreg mester őt is meggyógyította. Az arany hálásan nézett rá, bár a szemén keresztülhúzódó heg megmaradt. Dargor homlokráncolva nézte a beforrt sebet, de nem szólt semmit. Csak magában motyogott valamit.
– A három nap alatt összesen tízen távoztak el közülünk. Öt mester és öt sárkány. Nagy veszteség ez számunkra – felelte komoran a fiatal arany. Fehéragyar fáradtan hallgatta a híreket. Miután meggyőződött róla, hogy mindenki lepihent, maga is elindult a lakosztálya felé. Emberi alakban sétált tovább a folyosókon. 
De mikor belépett a szobájába, meglepődve vette észre, nincs egyedül. Csodálkozva fordult hívatlan vendége felé. 
– Szeretnék beszélni magával – mondta az idegen enyhén sziszegve. Szalvaren elfintorodott a szellem láttán, de lenyelte ajkára tóduló durva szavait. 
– Mit akarsz? – kérdezte hűvösen a tanítványt. 
– Engedjen harcolni minket is a sárkányokkal együtt – kérte a tanuló. Az arany vezér teljesen elsápadt. Úgy érte a kérés, mint egy arculcsapás. Már-már kitört belőle a düh, de végül sikerült megfékeznie magát. Nyugalmat erőltetett magára. Szembenézett az ifjúval, aki elmosolyodott. Nyugodtan ült az egyik széken, mintha már tudná a sárkány válaszát. 
– És szerinted miért engedném ezt meg? Előbb nyelnének keresztbe a társaim, minthogy felülnétek a hátukra – morogta. A tanuló elkomorodott, bár nyugodt arckifejezése továbbra is megmaradt.
– Mert a mesterek fáradtak, s az élőholtak nemsokára ismét támadni fognak. De most már nem csupán háromszoros túlerővel. Legalább tízszer annyian lesznek, mint mi – sziszegte a szellem. Fehéragyarnak óriási erejébe került megtartani nyugalmát. Forrt benne a düh halott társaiért, akiket a szellemek öltek meg. 
– Honnan tudod? – kérdezte a vezér fogcsikorgatva. A tanítvány elmosolyodott.
– Míg a mestereink nem figyeltek ránk, mi kiosontunk kémkedni egy kicsit. Nagy területeket bejártunk, és sok helyen kérdezősködtünk is. A kép összeállt. A Feketék le akarják söpörni a Fővárost a föld színéről, ám ezúttal biztosra akarnak menni. Hatalmas sereget hoztak létre, ami már elindult a város felé. Én láttam őket – komorult el hirtelen a vendég. Arcán valamilyen érzelem suhant keresztül, amit Fehéragyar fájdalomnak vélt. 
– Mi történt? – érdeklődött. 
– Egy kisebb csoportban voltunk. Felettünk repült éppen az ellenség. Mi ugyanolyan gyorsan haladtunk, sőt, megpróbáltuk megelőzni őket. De ez végzetes hiba volt. Mindannyiunkat megöltek. Csak nekem sikerült elmenekülnöm. Elvesztettem az eszméletem, ezért azt hihették, meghaltam. Én tértem vissza egyedül – szorult ökölbe a szellem keze. Szemeiben vad düh villogott. Szalvaren döbbenten nézte vendégét. Még soha nem látott dühös szellemet, de úgy gondolta, jobb is volt. 
Az ifjú szemei szikráztak, ahogy felidézte a jelenetet. Kezeit ökölbe szorította, száját keményen összepréselte. Mikor ránézett a sárkányra, az elhátrált tőle. 
– Bosszút akarunk állni! – sziszegte a tanuló olyan kegyetlen hangon, amitől az arany vezért kirázta a hideg. 
– Még meggondolom. Meg kell beszélnem a társaimmal. Mennyi időnk van az ellenség megérkezéséig?
– Talán egy hét, de szerintem még kevesebb. Még soha nem láttam olyan sebesen repülni egy sárkányt, mint ahogy azok haladnak. 
Fehéragyar bólintott, mire a szellem felállt. Enyhén meghajolt, majd elment. A sárkány egyedül állt a szobájában. Odament a boroskancsóhoz, töltött magának egy pohárba, majd egyhúzásra kiitta. Sosem gondolta volna, hogy egyszer még a szellemek oldalán indul harcba.
Másnap borús időre ébredtek a védők. A hó folyamatosan szakadt. A kedélyek egyre komorabbak lettek. A sárkányok és mesterek mind a főtéren álltak. Fehéragyar végignézett társain. 
Mikor felvetette a tanítványok kérését, miszerint ők is harcolni akarnak, az aranyok dühösen felmordultak. A vezér elmondta, mit beszélt előző este a tanítvánnyal, de ez sem segített. “Nem mintha én szívesen vinnék egyet a hátamon”– gondolta a sárkány. Társai sehogy sem voltak hajlandóak megtűrni maguk mellett a szellemeket. Ezzel természetesen Szalvaren is egyet értett, mégis megpróbálta meggyőzni fajtársait. De ez kudarcba fulladt. Az aranyok nem vették komolyan vezérüket ebben az esetben. Hangjából teljes mértékben hiányzott a meggyőződés. 
Ezek után mindenki pihenőt kapott. Fel kellett készülniük a harcra, bár mindenki tudta, kevés esélyük van a győzelemre, vagy egyáltalán a túlélésre. 
Délután a parancsnokok ismét összeültek. Fehéragyar fel-alá járkált a teremben. Barátai még soha nem látták ilyen idegesnek. Dargor megpróbálta meggyőzni a szellemek hasznosságáról, de úgy tűnt sikertelenül. 
– Nem, nem és nem! – ordította az aranyok vezére. Vörös szemei szikráztak, ahogy a mesterre nézett. A sárkány odament az egyik asztalhoz, s felvett egy borral teli poharat. Kortyolt belőle.
– De a tanítványok már most erősebbek, mintha emberek, tündék, vagy koboldok lennének. Sok hasznukat tudnátok venni. Ráadásul olyan igéket is tudnak, amik szinte a vérükben vannak. Legalább gondolkodj el rajta – érvelt tovább a mester. 
– Soha! – bődült el Fehéragyar, s a falhoz vágta a poharat. Ezután folytatta a járkálást a teremben. Egy falfehér szolga sietett összeszedni a szilánkokat. Többször is megvágta magát, annyira reszketett félelmében. Mikor nagy nehezen sikerült feltakarítania a darabokat, olyan gyorsan hagyta el a helységet, amilyen gyorsan csak tudta. 
Dargor egy sóhajjal folytatta. Csak neki volt elég bátorsága, hogy szembenézzen dühös társával. 
– Csak gondolj bele, mennyi mindenben segíthetnének a szellemek. Ugyanolyanná tudnának változtatni titeket, mint amilyenek ők. A fegyverek áthatolnak rajtuk, csak a mágikus pengék nem. Sokat segíthetnének.
– Segíthetnének?! Segíthetnének?! – kérdezett vissza dühtől villogó szemekkel a sárkány.
– Ezek soha nem tudnának segíteni! Mi békét ajánlottunk nekik három évvel ezelőtt. Felajánlottuk, hogy segítünk nekik területeket keresni. De visszautasítottak, mert túlságosan nagyra vannak magukkal. Ha esetleg kértünk tőlük valamit, visszautasítottak. Ha felajánlottunk nekik valamit, nem fogadták el. És most láthatod, mit kaptunk tőlük, amit viszont nem kértük! Ránk támadtak, pedig mi békét ajánlottunk nekik. Kiűztek minket hegyeink közül. Csak gyilkolni képesek! Én tudom. A szemem előtt ölték meg a páromat – halkult le hirtelen a sárkány hangja. Utolsó szavait már csak suttogta.
Néma csend állt be. Erre senki sem tudott mit válaszolni. Csak bámultak maguk elé. Szalvaren dühe most mérhetetlen szomorúságba csapott át. Az arany leroskadt az egyik székbe. Kezét szeme elé rakta. 
– Inkább meghalunk, de soha nem kérünk segítséget tőlük – jelentette ki a vezér halkan. 
A teremben ismét hallgatás következett. Mikor már Fehéragyar is valamennyire megnyugodott, folytatták a tanácskozást. 
Aznap kevesen tudtak aludni. Várták a közelgő sereget, mely talán a végzetüket is elhozza egyben. Mindenki felkészült a csatára. Tudták, nincs sok idejük. 

4.
A csapat tagjai szorosan egymás mellett ültek a hideg földön. Körülöttük már egy láb magas hó takarta a földet. A kopár fák nem sok védelmet nyújtottak ugyan, de eleget ahhoz, hogy a felettük repülő élőholt sereg ne vegye észre őket. A kis csoportból egyedül két ember ült távolabb társaitól. Neila és Süvöltő halkan beszélgettek. 
– És nincs semmi ötleted, hogyan tudnád kideríteni az igazságot? – kérdezte alig hallhatóan a farkas. Köpenyét szorosan maga köré tekerte a csontig hatoló hidegben. Még vastag farkasbundából készült felsőjén keresztül is érezte a levegő fagyosságát. A hóesés pedig sehogy sem akart elállni, ami igen megnehezítette a társak dolgát. Az égen szürke felhők uralkodtak, ami komor hangulatot keltett. 
– Egyelőre megpróbálok néhány jelentéktelennek tűnő részletet felidézni. Elég sok minden szembe is jutott. Te nem emlékszel semmire? – érdeklődött a varázsló, miközben megpróbált nem remegni a hidegben. Bár teljesen magára csavarta köpenyét, az már egészen átázott a hóesésben. Egy napja kucorogtak ugyanis a fák árnyékában az élőholtak elől. 
Előző reggel látták meg először a közeledő sereget, ami miatt kénytelenek voltak behúzódni a fák közé. Azóta kisebb-nagyobb megszakításokkal ugyan, de folyamatosan repültek el felettük a különböző nagyságú csapatok. Mivel az ellenséges csapatok este sem pihentek, a csapat kénytelen volt a fák között tölteni az estét is. Ez persze teljesen kimerítette őket, ugyanis aludniuk nem lehetett. Mindannyian tisztában voltak azzal a ténnyel, ha egyszer lehunyják a szemüket, talán soha nem ébrednek fel.
A két barát már kezdettől fogva külön ült barátaitól. Mindkettőjüket árulónak mondták a társaik, így semmi értelme nem lett volna velük lenni. Az időt arra használták fel, hogy megpróbálták kideríteni, vajon ki lehet az igazi áruló. A mágusnő eközben nemcsak a barátai között zajló beszélgetésre figyelt. A felettük elhaladó feketéket, illetve a tengert is szemmel tartotta. 
Neila gondolataiba merült, amit csupán egy alacsonyabban repülő sárkány szakított meg. A társak összerezzentek, mikor a csontig hatoló hideg még jobban lehűtötte őket. Tüzet rakni teljesen értelmetlen lett volna, a mágusok pedig nem fecsérelték az erejüket arra, hogy melegen tartsák magukat. Csak ha már nincs más kiút. 
A varázslónőt egy érintés térítette vissza a valóságba. Kinyitotta a szemét, s Süvöltőt látta maga mellett. A farkas egészen közel ült hozzá és gyengéden ébresztgette. 
– Sajnálom, de majdnem elaludtál – mondta fanyar mosoly kíséretében a lény. A lány hálásan nézett rá. Megpróbálta még jobban maga köré csavarni vizes köpenyét, de ezzel csak annyit ért el, a hópelyhek már a köpenye alá is bejutottak. Ekkor egy erős kéz ölelte át a vállát. Neila elmosolyodott, s egészen a farkashoz húzódott. Mielőtt lecsukta volna a szemeit, még elkapta Halgor pillantását. 
A tünde szemeiben valami különös fény gyúlt ki, mikor meglátta, hogy a lány társához bújt. Harag égett a szemeiben, s kezeit ökölbe szorította köpenye alatt. Gondolatai sebesen cikáztak agyában. Mindenfélék. A farkas kivégzésétől kezdve a barátaitól való különválásig minden megfordult a fejében. Ám egy gondolat többször is visszatért, nem hagyva a kitaszítottat megnyugodni. Irigyelte a farkasembert, amiért karjai közt tarthatta a mágusnőt. Ekkor egy újabb érzés kerítette hatalmába. Olyan, amit még soha nem érzett. Féltékeny volt. 
– Meddig fogunk még itt ülni? Már teljesen elzsibbadtam – vacogta Silumar. A surranó egész testében remegett. 
– Igaza van. Az, hogy itt ülünk, nem fog segíteni a többieknek megnyerni a háborút – értett egyet Carus. A szellem már egészen elkékült és sehogy sem tudta abbahagyni a remegést. Szorosan magára húzta köpenyét. Még Agony takaróját is magára tekerte, mégis nagyon fázott. 
Agony is vacogva ült mellette, bár igyekezett nem kimutatni. Szívesen segített társának, mégha nem is szeretetből. Igaz, a harcost jobban lekötötték saját gondolatai, minthogy a tanítvány miatt aggódjon. Mindig is büszke volt arra, hogy sokáig tűre a hideget. De most a felette elhúzó élőholtak igen meggyötörték a férfi tűrőképességét, illetve a türelmét.
– De mit tehetünk? A szigeten ezek szerint csak úgy hemzsegnek az élőholtak. Semmi esélyünk – morogta kedveszegetten Talek. 
– Ráadásul még azt sem tudjuk, hol van – dünnyögte Agony. 
– De jó lenne csinálni valamit, mielőtt még halálra fagyunk. Egész nap csak a hideg földön ültünk – mutatott a lényegre Kira. Még ő is nehezen tűrte a fagyos időt, pedig az árnyékok tűrőképessége jóval meghaladta minden más fajét. 
Neila és Süvöltő minden szót hallott. A mágusnő elgondolkozott. Tudta, barátai nem hisznek neki, de már képtelen volt tovább ücsörögni a hóban. 
– Min gondolkozol? – kérdezte a farkas. Eléggé ismerte már társát ahhoz, hogy tudja, mit jelent a csillogó arany szempár.
– Mi ketten fogjuk megtámadni a Feketéket – jelentette ki a mágus, mire barátja meglepődve nézett rá. Eleinte azt hitte, csak viccel, de a varázslónő elszánt arckifejezését elnézve tudta, hogy nem. 
– A többiek nélkül? És mégis hogy gondolod? – érdeklődött.
– Van egy tervem – válaszolta a lány, mire társa halkan felnyögött. Mikor a mágusnő kibontakozott a farkas öleléséből, belefogott. Süvöltő elgondolkodva hallgatta, majd végül bólintott.
– Tudtam, hogy mindig is öngyilkos akartál lenni, de ez… – csóválta meg végül a fejét. Neila mosolyogva nézett vissza rá. Aztán lehunyta a szemeit és koncentrált. Mikor ismét felnézett, mindent mozdulatlannak látott. Halványan elmosolyodott. Megérintette a mellette ülő farkasembert, aki végül lassan megmozdult. Mikor körbenézett, teljesen elámult.
Minden mozdulatlan volt. Süvöltő alig hitt a szemének. Társaikra nézett, akik szintén nem mozdultak. Egyikük éppen magyarázott valamit, keze a levegőben. Úgy tűnt, mintha hirtelen mindenki lefagyott volna. Felnézett az égre. A hópelyhek mozdulatlanul lebegtek a levegőben. Közvetlenül felettük volt egy fekete sárkány, aki egyhelyben állt a levegőben. Szárnyait éppen felemelte volna, de nem mozdult. Süvöltő érdeklődve nézett társára. 
– Megállítottam az időt. Most ez tűnt a legjobb megoldásnak, hogy észrevétlenül mehessünk el – mosolygott a mágusnő. A farkas elképedt arcát látva majdnem felkacagott. Végül csak felállt, majd megfogta társa karját.
– Gyere! Nem tudom sokáig így tartani az időt – jegyezte meg, mire barátja is csatlakozott hozzá. 
– Ez hihetetlen! – ámuldozott gyaloglás közben a lény. Barátja továbbra is csak mosolygott. Mindketten a tengerpart felé vették az irányt, ahol a hullámok szintén mozdulatlanul álltak. Eleinte úgy érezték, mindenük fáj, bár aztán fokozatosan bejáratták elgémberedett tagjaikat. Nagy ívben kerülték meg társaikat, de mikor elérték a néma tengert, megálltak. 
– És most? – kérdezte a farkas. Neila szó nélkül rálépett az egyik hullámra. Ám az nem tört össze alatta, mint ahogy azt a farkasember várta volna. A mágusnő elindult a tenger tetején. Barátja még jobban elámult. Mikor a lány észrevette, társa nem követi, visszafordult. 
– Gyere már! Sietnünk kell! – mondta, mire a férfi magához tért. 
Óvatosan közeledett a megállt hullám felé. Eleinte csak az egyik lábával próbálta ki a vizet. Mikor úgy tűnt, nem akar elmerülni, elindult. Beérve társát, együtt folytatták útjukat.
Süvöltő még soha nem volt részese egyetlen varázslatnak sem. A farkasokra természetükből adódóan nem úgy hatott a mágia, mint ahogyan a többi fajra. Míg egy embert könnyedén megbabonáz egy lidérc, egy farkassal már nem tudná ugyanezt megtenni. A mágusok ezért tartják talán őket a legveszélyesebb lényeknek. Fogalmuk sincs, hogyan reagálnak a különböző varázslatokra. Nem egyszer volt már rá példa, hogy egy mágus azért halt meg, mert képtelen volt megölni mágiával egy farkast. Ezért aztán Süvöltő most kifejezetten örült, amiért a mágusnővel lehetett. 
A farkas élvezte, de egyben félelemmel is eltöltötte ez a mozdulatlanság. Eleinte csak arra gondolt, vajon mások hogyan láthatják őket, ha egyáltalán látják. Aztán felvillant egy gondolat az agyában, amitől elkomorult. Jobban belegondolt a dologba. Végül egyetlen kérdésre nem tudta csak a választ. “Ha erre képes, vajon mit tud még?” – kérdezte magától. 
A két társ viszonylag lassan haladt a szilárd tenger tetején. A hullámok különböző módon és nagyságban álltak meg, ami néha igen megnehezítette a haladók dolgát. De egyikük sem kért pihenőt. Bár egyszer sem szóltak egymáshoz, egyetlen pillantás elég volt, hogy megértsék a másikat. Mindketten tisztában voltak azzal, igen szűkében vannak az időnek. 
A barátok rendületlenül meneteltek a hidegben. Igaz, a hópelyhek megálltak ugyan a levegőben, de ahogy a társak belementek, ugyanúgy átáztak. Bár ezzel nem sokat törődtek. Inkább a tengert figyelték. Egyszer igen meglepődtek, mikor a vízből egy félig kiugrott hallal találkoztak. Mindketten mosolyogva mentek tovább. 
Már régen elhagyták a partot. Nem is látták, ha esetleg visszanéztet. Minden tagjuk fájt már a meneteléstől. Ekkor váratlanul kemény falnak ütköztek. Neila csodálkozva nézett maguk elé a tengerre. Ahogy lassan kinyújtotta a kezét a levegőben, egyszer csak szilárd falat érzett.
– Azt hiszem, megérkeztünk – jegyezte meg. Süvöltő is megvizsgálta a láthatatlan akadályt. 
– Igen. Ez kétség kívül az. És most? – érdeklődött. A mágusnő elgondolkozott. Olyan sokáig hallgatott, hogy a farkas már-már megkérdezte, mi baja. Mielőtt bármit szólhatott volna, a varázsló ránézett.
– Menj hátrébb a faltól! – utasította barátját, aki engedelmesen arrébb lépett. Mikor már elég távol volt, ismét a mágus felé fordult. Érdeklődve nézte társát. 
Neila halkan kántált. Bár csak suttogott, hangja mégis egészen Süvöltőig elhallatszott. A farkasember megpróbált értelmes szavakat kivenni a hol erősödő, hol halkuló szavak közül. Egy idő után viszont feladta. 
A mágusnő eközben felemelte maga mellett a karjait. Lassan felemelkedett a földről. Hangja egyre erősebb lett, ahogy távolodott a tengertől. Fokozatosan szél támadt, majd hirtelen minden megmozdult. A tenger újra hullámzott, a fekete sárkány tovább szállt ismeretlen célja felé. 
Süvöltőt teljesen lekötötte a varázslónő. Ahogy erősödött a mágusnő hangja, úgy lett egyre nyugtalanabb. Bár a szavak még mindig érthetetlenek voltak számára, barátja hangja már parancsolóan csattant. A farkas igen meglepődött, mikor alatta a tenger ismét elkezdett hullámzani. Azt hitte, rögtön beleesik, ám ugyanúgy lebegett tovább. Csodálkozva fordult barátja felé.
Neila számára megszűnt a külvilág. Csak az előtte álló feladatra koncentrált. Teljesen elveszett a mágia extázisában. Egyszer előrenyújtotta karjait, majd parancsoló hangon kántált tovább. Előtte lassan, remegve kirajzolódott egy sziklafal. Hol eltűnt, hol megjelent, mintha nem akarna engedelmeskedni az idegen erőnek. Végül egyre jobban láthatóvá vált. Eleinte úgy remegett, mint a kocsonya, majd fokozatosan megszilárdult. Mikor a tömör szikla teljesen láthatóvá vált, a varázslónő lassan visszaereszkedett a vízfelszínre. 
– Ez nem semmi. De hogy megyünk be? – lépett barátja mellé Süvöltő, miközben kétkedve nézte a hatalmas, teljesen sima sziklafalat. Odalépett a sziklához és elkezdett valamilyen kapaszkodót, vagy repedést keresni. Minden próbálkozása sikertelen volt. Neila is megnézte a falat.
– Teljesen sima. Ez nem természetes képződmény. Fel kellene mennünk a tetejére – állapította meg a lány, majd egy szavával felrepítette mindkettőjüket a fal tetejére. Mikor felértek, csodálkozva álltak meg a szikla peremén. 
A barna sziklában mindössze egy kráter volt, egy kisebb tóval a közepén. A víz partján néhány apró fa, illetve cserje nőt csupán. Minden teljesen kihalt volt, sehol sem lehetett látni egyetlen madarat, vagy más állatot. A két barát elkomorodott.
– Biztos, hogy jó helyen vagyunk? – dünnyögte Süvöltő. Társa erre olyan pillantást vetett rá, amitől jobbnak látta inkább csöndben maradni.
– Érzem az energiájukat. De hol lehet a bejárat? – kérdezte fennhangon Neila. Elkezdett fel-alá járkálni a viszonylag széles peremen. Alatta több száz láb mélyen zúgva csapódott neki a falnak a tenger. A hó kitartóan esett, bár a krátert nem fedte be. Ott ugyanúgy zöldelltek a fák, mintha csak nyár lenne. 
A két barát várt egy kis ideig. Neila teljesen tanácstalan volt, merre induljanak. Mindenre számított, csak erre a helyzetre nem. Ekkor megremegett alattuk a föld. Mindketten azonnal fegyvert rántottak. A mágusnőnek már ajkain voltak a védekező igék. Csak ki kellett mondania őket. 
A kráter ismét megremegett. Mikor már a barátok képtelenek voltak megállni a lábukon, a fal egyszer csak kettévált középen. Egy repedés futott végig a sziklán, ami elkezdett szélesedni. A szikla két oldala folyamatosan távolodott egymástól. A társak későn tértek magukhoz, így elszakadtak egymástól.
Eközben a sziklafalak egyre csak távolodtak egymástól. A középen lévő tó is kettészakadt, ám a víz nem zúdult a tengerbe. Minden ugyanúgy maradt, csak kettévált. Ahogy távolodott egymástól a két rész, úgy engedte látni a belsejét. A szikla ugyanis üreges volt. A falakon belül a tengeren egy újabb sziget rajzolódott ki a porfelhő és a kisebb kavicsok között. Neila csodálkozva nézte a szárazföldet.
A sziget zöldellt. Ha valaki csak azt a földet látná, nem is gondolná, hogy tél van. Minden fa, illetve bokor teljes pompájában virágzott. De a mágusnőnek feltűnt, egyetlen állat sincs. Mikor a két gigászi sziklafal teljes egészében felfedte a gyomrában lévő hatalmas szigetet, megálltak. Neila megpróbálta kivenni Süvöltő apró alakját a távolban. Ekkor megszólalt egy hang.
– Lám, lám, megérkezett a Napvezér. Legyetek üdvözölve a Feketék szigetén – mondta a mennydörgő hang. Még a föld is megremegett. Úgy hangzott, mintha valaki mélyen a föld alól szólt volna. 
Neila felállt, kardját készenlétben tartva. A hang erre felnevetett.
– Felesleges minden ellenállás. Mostantól fogva az én foglyaim vagytok – jelentette ki az ismeretlen síri hangján. Ekkor teljes sötétség borult a két barátra. Csupán érzékeikre hagyatkozva annyit tudtak kideríteni, két sárkány közeledik feléjük. Ám ezek jóval nagyobban, és erősebbek voltak, mint amit eddig ismertek. “Ezek élők!” – villant át a mágusnő agyán. 
Megpróbálkozott egy igével, de tudata nem engedelmeskedett. Mikor megérezte a sárkány által keltett szelet, védekezésre emelte karját. A teste viszont mozdulatlan maradt. Neila utoljára csak két vörös szempárt látott, mielőtt elvesztette volna az eszméletét. Még érezte, amint két gigászi, karmos mancs megragadja, aztán elnyelte a sötétség.

5.
A társak tovább vitáztak a sziget megtalálásán. Néha egyikük hangosabban szólt a kelleténél, akit aztán rögtön le is intettek. Egyedül Halgor nem vett részt a beszélgetésben. Nem is figyelt oda. Jobban lekötötték gondolatai, melyek észbontó sebességgel száguldottak a fejében. Szemei előtt minden egybemosódott a düh vörös fátyola miatt. Gondolatait Agony szakította meg, mikor megrázta.
– Mi van? – csattant fel a tünde, bosszúsan nézve társára. 
– Már harmadszor tettünk fel neked egy kérdést, de még csak nem is reagáltál rá. Minden rendben? – érdeklődött a harcos. Hangja majdnem kedvesen csengett. A kitaszított nyugalmat erőltetett magára, majd körbenézett. Szemei elkerekedtek, mikor eltűnt társaik helyét nézte. Barátai nem értették a viselkedését, ezért ők is hátrafordultak. 
– Hová tűntek? – kérdezte aggódva Cameron. A sárkány hite ugyan megrendült a mágusnőben, de azért nem tekintette árulónak. Ő is észrevette Halgor különösen ellenséges viselkedését a lánnyal szemben. Ezért csak úgy tett, mintha már nem bízna a varázslóban. Ezt az időt akarta kihasználni arra, hogy utánajárjon egyes dolgoknak. Talán ő volt az egyetlen, aki segíteni akart barátjának. Most is aggódva nézte Neila és Süvöltő hűlt helyét.
– Nem tudom, ti hogy vagytok vele, de én örülök, hogy önszántukból mentek el. Így legalább nem lesz több gondunk – jegyezte meg hidegen Talek. Erre viszont páran szúrósan néztek rá, amitől inkább elhallgatott. Bár be nem vallotta volna, még őt is aggasztotta a lány váratlan eltűnése a farkasemberrel. A szíve mélyén ő sem tartotta árulónak a mágusnőt. De a történtek ez ellen szóltak, így többször is összetűzésbe került önmagával. Ám erről mélyen hallgatott. 
A társak elhallgattak. Mindannyian azon gondolkoztak, vajon hová mehettek el társaik. 
– Szerintem a Feketékhez mentek, hogy segítsenek nekik – vélte Agony. O’Brian szúrósan nézett rá. A mester idegesen járkált fel-alá. A harcos mondata átütötte Halgor lefátyolozott agyát. Körbenézett társain. Carusra nézve látta, a tanuló is rájött az igazságra.
– A szigetre ment, az nem vitás. Csakhogy azért, hogy egyedül támadja meg őket – sziszegte csendesen, mire mindenki rá nézett.
– Hogyan? Ennyire még ő sem lehet őrült – ellenkezett a mester, bár tudta, nincs igaza. Ismét hallgatás következett.
– De miért vállalkozott volna egy ilyen öngyilkosságra? – törte meg a csendet Elnor. 
– Bah! Gondolkozz! Így akarja bebizonyítani, hogy nem áruló – felelte idegesen Halgor. A kitaszított most már komolyan aggódott. Nem egészen úgy sült el a játéka, ahogy akarta. Átkozta magát, amiért erre a lehetőségre nem gondolt. Neila elvesztése súlyos csapás lenne számára és nemcsak az ereje miatt. Igaz, azt már nem tudta, hogyan tudnának segíteni neki. 
– Akkor mire várunk még? Induljunk! – kiáltotta Silumar, s vígan felpattant. Már el is indult volna a tenger felé, de valaki visszafogta.
– És hogyan akarod megtalálni a szigetet? Mint látod, Cameron itt maradt – morogta Agony, miközben keményen markolta a méltatlankodó surranó grabancát. 
– A sziget megtalálása jelenti talán a legtöbb gondot. Én nem érzem a jelenlétét – mutatott rá O’Brian. 
– Talán én segíthetek – szólalt meg halkan Halgor. A tünde ugyan egyedül akarta megtalálni a mágusnőt, szüksége volt társai erejére is. Megpróbálta elérni a lányt, de nem válaszolt. Ezen kívül tisztán érezte, mindeddiginél nagyobb veszélyben van. 
– És hogyan? – kérdezte élesen a mester. Mindent el tudott képzelni barátjáról, csak azt nem, hogy segítene. Mégha a kedveséről volt is szó. 
– Ha még él, képes vagyok megtalálni, de azonnal indulnunk kell. Cameron! Én rajtad fogok utazni. A többieknek a vízen járást javasolnám – mondta a kitaszított, miközben felállt. Társai igen meglepődtek. Még soha nem látták ilyennek a fekete mágust. Halgor szemei számukra idegen tűzben égett. Bár Cameron kivételével egyikük sem tudta, mit is jelent, ijedten léptek egyet hátra. 
A sárkány még idegesebb lett, mikor ránézett barátjára. Eléggé ismerte már ahhoz, hogy pontosan tudja, mit jelent ez a tűz a tünde szemében. “Halgor fél!” – villant át a fehér agyán. Fogalma sem volt arról, milyen közel járt a valósághoz. A kitaszított valóban félt. És aggódott is egyben. El sem tudta képzelni, milyen erő kell ahhoz, hogy Neilat valaki elfogja, vagy esetleg megölje.
Miközben a csapat az indulásra készülődött, Halgor egészen a tengerhez ment. Erősen koncentrált, miközben felemelte karjait. Gondolataival kinyúlt egészen messzire. Egy ideig követni tudta a lány energia nyomat, de aztán váratlanul elvesztette őket. Idegesen nyitotta ki szemeit. 
– Nem találtad meg? – lépett mellé Cameron. 
– Nem. A nyomai már nagyon régiek és alig éreztem őket. Megállíthatta az időt, mikor elmentek. Ezért nem vettük észre őket – szorult ökölbe a varázsló keze. 
Cameron már válaszolt volna, ám barátai érkezése félbeszakította. Miközben Halgor felült a sárkány hátára, O’Brian kántált. Miután befejezte, a csapat elindult. 
Cameron egészen alacsonyan repült a tenger felett. Kitárt szárnyai vége a vízfelszínt súrolták. A sárkány jóval gyorsabban haladt, mint társai. Pontosan követte utasa parancsait, merre menjenek. Már elég közel jártak ahhoz a helyhez, ahol a mágusnő nyomát elvesztették. Egyre nyugtalanabbak lettek. 
Cameron egyszer egy szilárd valaminek ütközött. A váratlan ütközéstől beleesett a tengerbe, igaz, azonnal ki is repült belőle. Ezután már óvatosabban közelítette meg a láthatatlan falat. 
– Azt hiszem, megtaláltuk – mondta Halgor, miközben karját kinyújtva végigsimította a sima falat. Nem törődött átázott ruháival sem, csakis a feladatára összpontosított. Egyre több rejtélyt vetett fel benne a mágusnő eltűnése, amit minél előbb ki akart deríteni. Ezen kívül forrt benne a düh. Habár talán a sárkányon kívül senki sem tudta, mi ment végbe benne, úgy gondolta, nem is fogja senkinek sem elárulni. Nem akarta ugyanis bevallani, hogy tévedett. Talán élete legnagyobb tévedését vétette, bár ezt még magának is nehezen ismerte el. Átkozta magát az ostobaságáért. Mindenesetre azt megtanulta, Neilaval semmiképpen sem szabad efféle játékokat űznie. Mással ellentétben ugyanis a harcosnőnél nem tudja előre kiszámítani a lépéseit, reagálásait. 
A tünde komoran tudata hátsó zugába söpörte gondolatait, hogy ismét a feladatára összpontosíthasson.
– Szállj le! – hangzott a következő utasítása, mire társa megdöbbenten nézett rá. Már éppen válaszolt volna, ám a tünde arcára nézve elhallgatott. Lassan leereszkedett a vízfelszínre. Mikor a lába már érintette a tengert, csodálkozva vette észre, egyáltalán nem merült bele. Leszállt a víz tetejére. Utasa lecsusszant hátáról, majd egészen közel lépett a falhoz. Egy ideig csak vizsgálta a sziklát, majd megszólalt.
– Menj egészen távol tőlem. A többieket se engedd közel! – közölte, mire a fehér azonnal elhátrált. Miközben barátaira várt, fél szemmel a fekete mágust figyelte. 
Halgor lassan kántált. Hangja hol erősödött, hol halkult. Kitárta karjait, mire felemelkedett. Mikor szavai már parancsolóan hagyták el ajkait, közvetlenül előtte elkezdett vibrálni a levegő. Lassan, remegve megjelent egy barna sziklafal, aztán ismét eltűnt. A tünde igen kimerült, mire végre teljesen megjelent a fal. Amikor végzett, érdeklődve vizsgálta meg az immár látható sziklát. 
Cameron már barátai társaságában nézte a kitaszítottat. Mindannyian elámultak, mikor a gigászi sziklafal megjelent. Csatlakoztak társukhoz, hogy közelebbről is megszemléljék a falat. O’Brian gondolataiba merülve lépdelt. Elismerően nézett a tündére, de azért kíváncsi volt, vajon mire képes még. Mindenesetre annyit már biztosan tudott, fekete társa jóval erősebb mint ő. 
A csapat elgondolkozva állt a sima szikla előtt. 
– És most? – törte meg a csendet Agony. 
– Talán fel kellene menni a tetejére. Kíváncsi vagyok, vajon mit találnánk! Talán egy sereg élőholtat – csipogta Silumar, akinek megcsillantak barna szemei az ötletet mérlegelve. Kontya feje minden mozdulatát követte. Barátai már cseppet sem örültek volna ennek a lehetőségnek. Végül a mester és a fekete tünde felrepítette társaikat a fal tetejére. Mikor viszont felértek, minden reményük elszállt.
– Remek! És most mit csinálunk tünde? – kérdezte élesen Talek. Halgor csak egy szúrós pillantást küldött felé, aztán tovább szemlélte a krátert. 
– Ez aztán a különös hely! Nézzük meg közelebbről! Fogadok, hogy a tó vize meleg – lelkendezett Sil, s már el is indult volna a meredek lejtőn, ha valaki vissza nem fogja. 
– Mi van? Ti nem akartok fürödni? Talán még gyümölcsöket is találnánk a fákon – nézett a harcosra az apró alak. 
– Úgy látszik, nem látod a lényeget surranó. Sehol egy állat, ami a legjobb jele annak, hogy jó helyen vagyunk – sziszegte Carus. 
– És hol vannak a mágusok? – érdeklődött Kira, miközben lenézett a párkányról. Bár még a tompa fényben sem látott olyan tisztán, mint barátai, azért neki is feltűnt a völgy kihaltsága. 
– Ezt kell kiderítenünk. Nos, lemegyünk a tóhoz, vagy álldogálunk még egy kicsit? – kérdezte O’Brian. Ám szavaira idegen hang felelt. 
– Felesleges keresgélnetek. Engedjétek meg, hogy bekísérjelek titeket – mondta az idegen. Még a föld is megremegett a síri hang hallatán. A társak azonnal fegyvert rántottak, mire az ismeretlen felnevetett. Úgy hangzott, mintha valaki mélyen a föld alól beszélne. 
– Tegyétek el a fegyvereiteket. Nem lesz rá semmi szükség – közölte a hang, majd elkezdett remegni a föld. 
A csapat tagjai dülöngélve, lépdelve próbálták megtartani egyensúlyukat az egyre jobban mozgó párkányon. Egyszer egy vékony repedés futott végig a több mérföld átmérőjű kráter közepén. A hasadás egyre csak szélesedett, míg teljesen ketté nem választotta a hatalmas sziklafalat. A társak megdöbbenve nézték, amint a kráter kettészakad. Még Silumar is elképedt, mikor látta, a tó vize nem folyt bele a tengerbe.
A folyamatosan távolodó felek lassan felfedték a szikla üreges belsejét, amiben egy sziget lapult. Mikor a két fél teljesen látni engedte a három mérföld átmérőjű szigetet, a sziklafalak hirtelen megálltak.
A barátokat váratlanul érte a megállás, s páran nem bírták megtartani az egyensúlyukat. Mikor megint talpon voltak, ismét fegyvert fogtak, bár mindnyájan tisztában voltak vele, hogy felesleges. Ekkor hirtelen minden elsötétült. A barátok félve húzódtak közelebb egymáshoz. 
– Látsz valamit Kira? – kérdezte Halgor az árnyékot. 
– Nem. Ugyanolyan vak vagyok, mint ti – felelte remegő hangon a lány. Hallotta, több társa is átkozódott a válaszát hallva. Ekkor meghallottak valamit. Hatalmas szárnyak csapkodását, melyek a levegőben tartják a sárkány testét. A csapat egyre nyugtalanabb lett. A szárnyak suhogása fokozatosan közeledett. Ám fagy nem érkezett, mint ahogy azt várták volna. 
– Ezek élő sárkányok – suttogta a sötétségbe O’Brian. Ekkor érkeztek melléjük a sárkányok. A barátok még hallották, mikor a hüllők mély hangjukon kántáltak valamit. Mire észbe kaptak, már késő volt. Még védekezni sem volt idejük. Lassan mindnyájan elvesztették az eszméletüket. 

6.
Halgor egy kis tisztáson tért magához. Kábán körbenézett. A tisztás körül zöldellő fák álltak, mintha csak őrök lennének. Leveleik halkan susogtak az enyhe szélben. A tünde először megnyugtatónak találta a csöndes erdőt. De mikor már teljesen magához tért és érzékei is kiélesedtek, egyre nyugtalanabb lett. A levelek nem békés dalt játszottak a szélben, hanem fenyegető, háborús éneket. Halgor azonnal felkeltette társait. 
– Hol vagyunk? – kérdezte álmosan Silumar. Egy hatalmasat ásítva körbenézett. Társai is kíváncsian fürkészték a tisztást. 
– Valószínűleg a hegy gyomrában – válaszolta O’Brian. Mintha csak igazolni akarná szavait, tátott szájjal bámult az égre. Döbbent arcát látva barátai is követték pillantását. Mindnyájan elámultak. 
A szigetnek ugyanis nem volt ege. Fenyegető sötétség vette körbe a földet, amit mintha egy fénybúra világítana meg. A csapat tagjai teljesen ledermedtek. 
– Ez meg hogy lehet? Hányan vannak, hogy erre is képesek az élőholtak megteremtése mellett? – kérdezte szinte csak magától Elnor. 
– Nem tudom. Nem érzek semmit, vagy senkit a közelben. Azt hiszem, egyedül vagyunk – vélte lassan Talek. Ez a mondata kizökkentette a mellette álló ifjú szellemet gondolataiból. 
– Ez a baj – szólalt meg ijedten. Mindenki felé fordult.
– Azt mondtad, nem érzel semmit – felelte baljós hangon Carus, jól megnyomva a semmit szót. Társai eleinte nem értették, mire gondol. Ám mikor rájöttek, elsápadtak. 
A varázslóknak ugyanis nemcsak más mágusok jelenlétét, vagy a varázslatokat kell megérezniük. Vannak bizonyos erők, melyeket akkor is érezniük kell, ha teljesen egyedül vannak valahol. Ezt a erőt nevezik a Föld erejének, amit, bárhol legyenek is, mindig érezniük kell. Egy enyhe bizsergés, amiről hamar megfeledkezik az ember, ha már megszokta. Egy idő után fel sem tűnik. Mégis létezik, s hogy a társak nem érezték, annak csupán egyetlen magyarázata lehetett.
– Nincs varázserőnk – suttogta csaknem holttá váltan Talek. Egyedül Halgor maradt teljesen közömbös. Ő inkább az erdőt szemlélte. Azon viszont ő is elgondolkozott, vajon miért hagyták meg az ő erejét. Mikor megérezte barátai tekintetét, megfordult.
– Miért néztek rám? Nekem sincs erőm, ugyanúgy, ahogy nektek – mordult fel. Cameron erre kétkedve nézett rá. Igaz, ezt a tündén kívül senki sem vette észre. Inkább ők is a környéket vették szemügyre. A sárkány halkan odalépett a kitaszítotthoz. Emberi alakban volt, bár nem tudta, mikor változott át. 
– Neked megmaradt az erőd, ugye? – kérdezte úgy, hogy csak a mágus hallja. A tünde lassan bólintott.
– De a tiédet sem vették el. Úgy gondolom, ennek valami oka van. Már csak azt kell kideríteni, mi? – tűnődött a sötét varázsló. Gondolatait a rátelepedő fagy szakította félbe. Azonnal kardot rántott, s megfordult. Társai szintén fegyvert fogtak, bár a mágikus kardokon kívül nem sok hasznát vették. Ekkor megrezdült egy bokor. Lassan egy tucat élőholt lépett ki a tisztásra, körbevéve a csapatot. 
A társak a rét közepén verődtek össze. Reménytelennek találták a helyzetüket. Ekkor a legnagyobb katona megindította a támadást. 
Az élőholtak félelmetes lendülettel harcoltak. Az egyik egyetlen csapással kettétörte Agony kardját, majdnem a karjával együtt. A harcos fájdalmasan sziszegve fogta sajgó kezét. A katona csak erre várt. Világító szemei villogtak a könnyű ölés lehetőségétől. Már csapásra emelte szablyáját, mikor egy penge szúrt keresztül rajta. Az ember azonnal eltűnt. Talek felsegítette barátját. Mikor körbenéztek a pillanatnyi szünetben, látták, társaik sincsenek jobb helyzetben. 
Carus majdnem megfagyott pusztán ellenfele közelségétől. Már felvette eredeti alakját, s úgy fogta kardját. Őt két katona is támadta, akik teljesen a közeli vízpartra szorították áldozatukat. A szellem érezte a tengert, amint a lábát mosta. Az egyik élőholt támadásba lendült. Carus az utolsó pillanatig várt, aztán ellépett ellenfele elől. Az ember lendülete túl nagy volt, s mikor a tanuló rávágott kardja lapjával a hátára, beleesett a tengerbe.
A víz azonnal jeges lett a katona körül, aki viszont eltűnt! A tanítványnak nem volt ideje elgondolkozni ennek az okán. Védekeznie kellett. Nem kímélve magát, becsalta ellenfelét a vízbe, aki viszont eleinte vonakodott. De mikor a szellem megsebezte, dühében utána gázolt. Carus majdnem beleragadt a jégbe, mikor az élőholt kegyetlen sikollyal eltűnt. Ezután a tanuló társai segítségére sietett.
O’Brian és Halgor egymás hátát védték, miközben három emberrel harcoltak. Már teljesen kimerültek, bár ellenfeleik ugyanolyan erővel támadtak, mint az elején. Ekkor hallották meg a tanítvány kiáltását, aki futva közeledett a rét felé. 
– A víz megöli őket!
A társak ezután lassan a tengerpartra csalták az embereket. Ám a katonák rájöttek, mi a szándékuk. Végezni akartak áldozataikkal, mielőtt még elérték volna a partot. A társak majdnem összeroppantak a hihetetlen csapások alatt. Minden erejüket a védekezésbe ölték. Eleinte mégis úgy tűnt, nem tudják megnyerni a csatát. Úgy érezték, mintha magával a föld ősi erejével kellene harcolniuk. Mégis, az élőholtak lassan-lassan mind eltűntek. 
Ugyanis őket csupán a Feketék parancsa utasította a támadásra, ellenfeleik viszont kényszerből harcoltak. Ez késztette őket arra, hogy a végkimerülésig harcoljanak, bármibe kerüljön is ez nekik. S ez adott a társaknak olyan erőt, amivel sikeresen védekezhettek ellenfeleikkel szemben. Néhány katonával a tenger végzett, másokkal a mágikus fegyverek. Mikor az összes ellenség eltűnt, a barátok visszamentek a tisztásra. 
– Mindenki megvan? – kérdezte Halgor lihegve, miközben kimerülten lehunyta szemeit. A mellkasán mély seb húzódott, ami kegyetlen fájdalmat okozott a tündének. De még ennek ellenére sem akarta felfedni, neki megmaradt az ereje.
– Igen. Azt hiszem. Várjunk csak! Hol van Cameron? – kérdezte Agony. Erre mindenki körbenézett. A sárkánynak nyoma sem volt. Ekkor kegyetlen sikoly hasított a levegőbe. Azonnal elindultak a túlvilági hang felé. Mikor odaértek, döbbenten álltak meg. 
Cameron eredeti alakjában feküdt hason a fák között, nem messze a réttől. Egyik mellső mancsa az előtte lévő jégtömbön feküdt görcsösen markolva azt, amiben két láb helye volt. A sárkány hátából egy hatalmas szablya meredt elő, ami körül kékké vált a fehér pikkelye. A fagy viszont fokozatosan terjedt. Alattomosan terjedt a csillogó pikkelyeken, akár a jég a leveleken.
Agony megpróbálta kihúzni a fegyvert társa hátából, de az meg se moccant. 
– Talán én ki tudom venni – szólalt meg enyhén sziszegve Carus, majd odalépett barátja mellé. Felvette eredeti alakját. Miközben koncentrált, Halgor megnézte, vajon él-e még a sárkány. Halk sóhaj hallatott, mikor megérezte barátja szívverését. A szellem eközben kivette a szablyát, mely ugyanolyanná vált, mint ő. De a fehér továbbra sem mozdult.
– Ha meg tudnánk gyógyítani, megmenthetnénk – mondta sajnálkozva Kira. Megérintette Cameron nyakát. Halgor is mérlegelte a helyzetet. Úgy érezte, megéri leleplezni magát barátjáért. Mert talán a fehér sárkány volt az egyetlen a csapatból, akit valóban a barátjának mondhatott. Ő jól ismerte a tündét, ami fordítva is igaz volt. Tudta, társa is megtenne bármit, csakhogy megmenthesse egy barátját. Egy sóhaj kíséretében belekezdett. Nem sokkal később Cameron kinyitotta a szemét. 
– Köszönöm – sóhajtotta, miközben felállt. 
– És vajon neked miért maradt meg az erőd? – kérdezte élesen Talek. Halgor erre csak vállat vont.
– Biztosan azért, mert ő is közülük való – morogta Agony, mire a tünde ránézett. Szemeiben olyan düh villogott, amitől még a harcos is jobbnak látta nem firtatni tovább a dolgot. 
– Jobb lesz, ha lepihenünk. Még mindig nem találtuk meg Neilat, és még a Nagy Úrral sem találkoztunk – sziszegte bosszúsan a kitaszított, majd visszament a tisztásra. 
– A Nagy Úrral? – kérdezett vissza Elnor és társaival együtt ő is visszasétált. 
– Persze! Gondolkozzatok már egy kicsit! – villant meg a fekete tünde szeme. Egyre idegesebb lett. Érezte, ha hamarosan nem találják meg a mágusnőt, kifutnak az időből. Emellett még társai ostobasága is bosszantotta. Tudta, jobb lett volna, ha csak Cameronnal indul útnak, de már késő volt. Ám azt továbbra is sejtette, utuk során még többször is azt fogja majd kívánni, bárcsak különváltak volna egymástól. “Mindenesetre, ha már így alakult, próbáljuk meg a legjobbat kihozni belőle” – gondolta komoran a tünde, miközben a tanulóra nézett.
– Igaza van. A Nagy Úr ad energiát, ahhoz, hogy ugyanazt az embert többször is életre keltsék. Ez helyhez köti. Ezek szerint a Feketék nincsenek is olyan sokan – gondolkozott hangosan Carus. A sötét varázsló elismerően bólintott.  
– És az erőink? – érdeklődött Elnor. A szellem megvonta vállait. 
A társaság kedvtelenül evett egy keveset, majd megpróbáltak pihenni. Mivel nagyon kevés idejük maradt az alvásra, megkockáztatták, hogy nem állítanak őrt. A csapat tagjai végül nyugtalan álomba merültek.
O’Brian álmában Neilat látta, de mintha a levegőből nézte volna. Olyan élethű volt a kép, hogy a mester már-már valóságnak hitte. Látta, amint a mágusnő szembenéz egy hatalmas, vörös páncélos alakkal. A lány viszont hiába küzdött. Több sebből vérzett, mintha előtte már harcolt volna. És valóban. Ahogy a mester jobban megnézte a terepet, észrevett két fekete sárkányt a földön. O’Brian elámult, mikor a sárkányokra nézett. Jóval nagyobbak voltak, mint amit eddig látott. Nyakukban a Feketék jelvényét viselték. 
A mester ismét a lánya és a különös harcos közötti csatára figyelt. A gigászi alak oly forróságot árasztott magából, amit még a jelenettől távol lévő varázsló is megérzett. Segíteni akart lányának, de nem tudott megmozdulni. Csak nézte, amint a hatalmas harcos támadásba lendült. Még az éjszakánál is sötétebb kardját a magasba emelte, majd lecsapott. O’Brian alig akart hinni a szemének. A mágikus penge kettétört! Neila kétségbeesve fogta kardforgató kezét, mire a harcos felnevetett. 
A mestert kirázta a hideg a síri hang hallatán. Oda akart menni a mágusnőhöz, de képtelen volt. Kiáltani akart, ám hang nem jött ki a torkán. Elborzadva nézte, amint az alak ismét lesújt. A varázslónő ezúttal még sértetlen maradt. De a védekezés minden megmaradt erejét elszívta. A gigászi alak gúnyosan nevetve mindent elborított a lényét alkotó vörös forrósággal. 
O’Brian kiáltva ült fel. Társai már mind fenn voltak. Megdörzsölte halántékát a nyomasztó álom után. 
– Te is Neilaval álmodtál, igaz? – lépett oda hozzá Agony. A mester csodálkozva nézett fel. 
– Igen, miért? – kérdezett vissza. A harcos nem válaszolt azonnal. Elnézte a mágus falfehér arcát. Belenézett a barna szempárba, melyekből csupán az álom utáni félelmet és aggodalmat tudta kiolvasni. 
– Mindannyian ugyanazt álmodtuk – felelte halkan, majd miután odaadott egy szelet szárított húst a mesternek, elment. O’Brian kedvtelenül rágcsálta a húst, miközben társa szavain gondolkozott. Mikor felnézett, Halgort látta, amint nem messze tőle állt, s egy bizonyos irányba nézett. Odament hozzá.
– Te is ugyanazt láttad, mint én? – kérdezte. Mikor a fekete tünde ránézett, megdöbbenten hátrált egy lépést. Erre mindenki odament. Ám a kitaszítottra nézve mindannyian elsápadtak, vagy félve elhátráltak. 
Halgor kihúzta magát, s úgy állt, mint egy szobor. Már felvette fekete köpenyét. Kezeit ökölbe szorította. Egész megjelenése erőt sugárzott magából, amit társai is tisztán érezték. A tünde szemeibe nézve még Cameron is elhátrált, pedig ő ismerte legjobban barátját. Mégis, ahogy ránézett a kitaszítottra, olyan erejű félelem lett úrrá rajta, ami majdnem megállította még a szívverését is. Tudata egy halk hangja azt kiáltotta, meneküljön, minél messzebbre ettől a lénytől. S így volt ezzel mindenki a csapatból. Most látták ugyanis először ereje teljében, felkészülten a sötét mágust. Még Agony is tisztán érezte a társából sugárzó mérhetetlen erőt. A barátok félve néztek egymásra. 
– Igen. És az álom valóság volt. Lehet, hogy Neila már nem is él – felelte a tünde. Hangja távolinak tűnt, majdhogynem idegennek. Szembefordult társaival. Szemeiben bosszú csillogott. Senki sem állta sokáig a tekintetét. Még Cameron is elfordította a fejét, mikor a könyörtelen szempárba nézett. 
– Nincs sok időnk – jelentette ki Halgor, s kiadta a parancsot az indulásra. Barátai szó nélkül, félelmükben remegve engedelmeskedtek. El sem tudták képzelni, hogy Neila esetleg még nála is erősebb lehet. 
Mikor elkészültek a pakolással, a csapat útra kelt. Bár nem tudták, merre kellene menni, némán követték Halgort. Senki sem mert felszólalni ellene. Csendben meneteltek a susogó erdőben. 

7.
Fehéragyart halk kopogás ébresztette. A sárkány álmosan nézett körbe a szobában.
– Szabad! – mondta, mire Aranyeső lépett be a sötét helységbe. A tűz már régen kialudt a kandallóban, amit most a fiatal sárkány megint felélesztett. Mikor ismét vígan táncoltak a lángok, a vezér felé fordult.
– Fontos híreim vannak. Üzenetet kaptunk egy kisebb arany csoporttól, akiket megtámadtak az élőholtak. Bár nincsenek sokan, nehezen bírnak velük. Egyébként ide tartanak a társaink. 
Szalvaren szeméből azonnal kiment az álom, mikor meghallotta a híreket. Elgondolkozva ült az ágya szélén. 
– Rendben, segítünk nekik. Hány sárkányt tudnánk nélkülözni? – kérdezte a vezér. Ifjú társa elgondolkozott.
– Minden attól függ, mikor ér ide az ellenséges had. Kiket akarsz küldeni?
– Ha lehet, én magam is mennék. Addig Tűzeső lenne a helyettesem. Bár nem tudom, mennyien támadták meg fajtársainkat, ötven sárkánynál többet nem merek elküldeni. Ugyanannyi mágussal, természetesen.
Aranyeső már tiltakozni készült, mikor ismét kopogtak. Veilon lépett be, Cavel társaságában. 
– Szerencsénk van. A sereget valami, vagy valaki feltartóztatta. Így nyertünk egy kis időt – mosolyodott el halványan a kobold mágus. Az aranyok vezére elgondolkozott.
– Mégis, milyen messze lehetnek? – tette fel a kérdést a fiatal sárkány. Veilon eltűnődött.
– Nem tudom. Mivel a sereg nem a kaber-gart használja, elég nehéz megmondani. De így is nyertünk két-három napot – vont vállat a lény. 
– Azért én kíváncsi lennék, mi tartóztatta fel az élőholtakat – mondta Cavel.
– Vagy ki? – értett egyet a mágus, mire mindenki elhallgatott. 
A csendet végül Szalvaren törte meg.
– Akkor ötven sárkány legyen készenlétben, ugyanannyi mágussal. Amint lehet, indulunk – adta ki az utasítást Fehéragyar, mire Aranyeső elindult. Ám az ajtóban Cavel megállította.
– Had menjek én is. Aranyszem nekem üzent és tartozom neki annyival, hogy segítek neki. Nem egyszer mentette már meg az életem a Sárkányháborúkban, amit még nem tudtam neki viszonozni – érvelt a kobold, mire a vezér lemondóan sóhajtott. Végül a fiatal sárkány elment. Társai nem sokkal később hagyták el a szobát. 
A hóesésbe kilépve Fehéragyar megremegett. Nem szerette a hideg időt, s el is szokott tőle. A sárkányok nem engedték be a telet völgyeikbe. Így egész évben teremtek a fák, énekeltek a madarak. Az arany komoran elhessegette hazája gondolatát és felvette eredeti alakját. Megtornáztatta szárnyait, majd elrepült várakozó társaihoz. 
Még alig kelt fel a Nap, mikor a sárkányok felszálltak. A levegőben ötös kötelékekre bomlottak. Fehéragyar hátán Cavel ült, aki szorosan magára húzta köpenyét. A sárkányok könnyedén átrepültek a jégvirág burán, majd lassan eltűntek a védők szeme elől.
– Tudod, merre kell menni? – kérdezte egyszer a vezér. A kobold válasz híján csak bíztatóan megveregette hátasa nyakát, majd a megfelelő irányba mutatott. 
Az aranyok hamar elérték a végtelennek tűnő erdőt. A fák többsége most kopáran állt, ahogy téli álmukat aludták. Az esetleg még ébren lévő állatok kíváncsian fürkészték a fák felett elrepülő arany felhőt. Egyikük sem értette, mi folyik itt, ezért nem is törődtek velük. Folytatták megkezdett munkájukat. 
Szalvaren nyugtalanul repült, mint ahogy társai legtöbbje is. A szakadó hó megnehezítette a látást, s lassan feltámadt a szél is. Az egyre erősödő vihar igen lelassította a sárkányokat. A kötelékek kezdtek eltávolodni egymástól és az élesen metsző hópelyhek miatt már nem is láthatták egymást. Csak telepatikus úton tudták tartani a kapcsolatot. 
A fehér felhők félelmetesen tornyosultak az aranyok fölött. A vihar egyre csak erősödött, mintha mindenképpen megállásra akarta volna kényszeríteni a sárkányokat. Fehéragyar csaknem vakon repült a metsző szélben. Szemét csak néha-néha, s akkor is csupán rövid időre tudta kinyitni a száguldó hó miatt. Hátán Cavel erősen kapaszkodott, miközben teljesen a vezérhez simult, nehogy leessen. Még kesztyűjén keresztül is lassan teljesen elgémberedtek az ujjai. Görcsösen markolta hátasa tüskés sörényét, ami elég puha volt ahhoz, hogy azért ne sértse meg. 
A kobold megpróbált egyszer hátra nézni. A szinte vízszintesen száguldó és kavargó hópelyheken keresztül még barátja farkát sem látta. De jobban felemelkedett, mint ahogy kellett volna, s az erős szél erősen meglökte. A parancsnok hanyatt esett, majd hátrabukfencezett, egyenesen az alatta elterülő mélységbe.
Fehéragyar rögtön megpróbált megállni, mikor meghallotta társa kiáltását. Az örvénylő szélben viszont alig tudta megtartani saját egyensúlyát. Már utánaeredt leesett társának, mikor egy másik arany sárkánnyal találkozott össze. A sárkány hátán feküdt Cavel, akit Ramol fogott. 
– Le kell szállnunk! Már többen leestek és csak a szerencsének köszönhették, hogy el tudtuk kapni őket – ordította túl az üvöltő szelet a sárkány. Fehéragyar bólintott, mire Ramol telepatikusan mindenkinek elismételte a parancsot. Szalvaren és társa ezután kerestek egy nagyobb tisztást a kopár erdőben.
A sárkányoknak fogalmuk sem volt, hova szálltak le. Egy kötelék kivételével mindenki megérkezett. Az aranyok dideregve bújtak egészen közel egymáshoz a két láb magas hóban. A mágusok a kör közepén voltak, ugyanúgy összebújva. A Nap már lemenőben volt, amiért még rosszabbul lehetett látni, mint napközben. Egyedül Szalvaren állt távolabb társaitól és a levegőt pásztázta. Szemeiben aggodalom csillogott.
– Nem kell aggódnod! Valószínű, csak távolabb értek földet. Inkább gyere oda hozzánk, mielőtt még halálra fagysz – lépett barátja mellé Cavel. A kobold végigsimította a sárkány nyakát. Még vastag kesztyűjén keresztül is érezte a hüllő pikkelyeire tapadt havat. De a vezér nem hallgatott rá. A kobold végül feladta, s visszabotorkált kuporgó barátaihoz. Sajnálkozva nézett vissza társára a szürkületben. Csak egy sötét árnyat látott, aki mint egy macska, úgy ült a hóban. Fejét lehajtotta. Egy-egy erősebb széllökésnél mégjobban összehúzta magát. A kobold megcsóválta a fejét. 
A sárkányok egyáltalán nem aludtak az éjszaka. Ha valakin észrevették, hogy elbóbiskolt, azonnal fölrázták. Mindannyian tisztában voltak azzal, ha elalszanak, soha többé nem ébrednek fel. Nem volt ez másképp a mestereknél sem. Már alig várták a hajnalt. 
Az éjszaka végtelennek tűnt a várakozó csapat számára. Mindannyian gondolataikba merültek, miközben próbáltak nem elaludni. Ám tagjaik lassan elgémberedtek, s ha megmozdították őket, azonnal belenyilallt a fájdalom. Mágiával mégsem mertek védekezni a hideg ellen, ugyanis fogalmuk sem volt, hol járnak. Azt pedig egyikük sem akarta megkockáztatni, hogy ilyen körülmények között találjanak rájuk a fekete sárkányok.
Emiatt csupán annyit tudtak tenni, hogy a hóból minél magasabb torlaszt próbáltak meg maguk köré építeni. Ugyanis ez nemcsak hogy felfogta az erős szél egy részét, de testük melege elégé felmelegítette a torlaszban megrekedt levegőt. Ily módon már kevésbé kellett tartaniuk a fagyhaláltól, habár aludni továbbra sem engedték egymást.
Lassan-lassan azért a sötét éjszakát is szétszakította a felhőkön átszűrődő napfény. Reggelre a vihar elmúlt, aminek most kifejezetten örült a csapat. Már a hó is elállt, vakító takaróval vonva be a földet. A tisztás közepén kuporgó arany felhő lassan megmozdult. A hajnal beköszöntekor a sárkányok megpróbálták felmelegíteni magukat.
Az aranyok és a mesterek fájdalmasan felszisszentek, mikor egy-egy hirtelenebb mozdulatot tettek. Megpróbálták bejáratni elgémberedett tagjaikat a gyenge napfényben. Eközben a vastag felhők lassan felszakadoztak, látni engedve az álmos Napot. A csoport tagjai kedvtelenül ették szerény reggelijüket, miközben azon gondolkoztak, vajon nem érkeznek-e túl későn megtámadott társaik segítségére. Cavel odament a vezérhez. 
– Minden rendben? – kérdezte. Szalvaren már kiásta magát a szél által köré épített hótorlaszból. Kinyújtóztatta elzsibbadt tagjait. Megpróbálta valamennyire felmelegíteni magát, noha pikkelyes bőrén még mindig vastagon ült a hó. A kobold megpróbálta megszabadítani hűvös kabátjától a sárkányt. 
– Milyen messze vagyunk még? – kérdezte halk, rekedt hangon a vezér. A parancsnok elgondolkozott. Ám a választ már nem ő adta meg. 
– Nem is tudjátok, milyen közel – felelt egy idegen hang, mire mindenki feszülten fürkészte a sötét fákat. A mesterek kivonták mágikus fegyvereiket, s közben számba vették a használható varázslataikat. A hang erre felnevetett. Egy kobold ereszkedett le kecsesen. Még fele annyira sem süllyedt bele a mély hóba, mint akár a mágusok. A katona zöldes páncélt viselt, súlyos köpennyel a tetején. Hosszú, szőke haját meglebbentette egy tétova szellő. Arany szemeiben vidámság csillogott, ahogy végigmérte a sárkányokat. Tekintete végül Cavelen állapodott meg. A parancsnok odalépett, majd megölelte barátját.
– Reméltük, hamar felépülsz Cavel. Örülök, hogy visszatértél! – köszöntötte társát a katona.
– Bevallom, nem számítottam rá, hogy még viszont látjuk egymást Türosz – mondta Cavel. Sötétkék szemeiben hosszú idő óta most először csillogott öröm. 
– És ők a csapdába esett arany sárkányok megmentői? – kérdezte ravasz mosoly kíséretében a katona. 
– Igen. De honnan tudsz erről? – lépett a koboldok mellé Fehéragyar. Az aranyszemű lény ránézett. A sárkány felfedezett valami ismerőst a tekintetben, ami fájdalmas emlékeket ébresztett fel benne. 
– Az aranyok nálunk vannak, ugyanúgy, ahogy a tőletek elszakadt kötelék is. Gyertek! Már régóta várunk rátok – intett Türosz, majd elindult az erdőben. A sárkányok és a mesterek meglepődve követték. 
Már jócskán benne jártak a délutánban, mikor egy város határához értek. A fáradt utazók ámuldozva nézték a gyönyörű házakat. Mindegyik épület más-más csillogó kőből épült. Az utcák hófehér márványkövekből voltak kirakva. A fák is szinte csillogtak, csakúgy, mint a fény játékaként maga a levegő is. A vendégeknek úgy tűnt, mintha mindenhol fényes csillagok, vagy gömbök lebegnének. Az egész olyan érzést keltett bennük, mintha a házakat nem mesterségesen emelték volna, hanem mindegyik egy-egy virág lenne a földön. 
Az utazókat a város közepén lévő Arany Torony ejtette leginkább ámulatba. Maga a torony magasan a többi épület fölé nyúlt. Akár egy karcsú kardvirág is lehetett volna, mely a többi virág felé emelkedik a virágoskertben. Mégsem nyújtott kellemetlen látványt, mégha tényleg ő uralkodott és irányította is a többi ház lakóit. Teljesen beleillett a környezetébe, mintha maga a természet hozta volna létre. 
Türosz szomorú mosollyal nyugtázta a sárkányok és varázslók ámuldozását. Cavel eleinte szintén megörült, hogy viszontláthatta hazáját. Aztán ahogy haladtak az utcákon, valami más érzés kezdett eluralkodni rajta. Bár mindent ugyanolyannak látott, mint mikor elment, mégis mintha egészen máshol járna. 
A fák csendesen susogtak. De énekük félelmet sugallt a boldogság helyett. A férfi koboldok többsége mind páncélt viselt, kardjukat bármikor készenlétben tartva. A nők sietve végezték dolgaikat. Arcukon nem a megszokott békesség honolt. Nyugtalanok voltak, bár igyekezték leplezni. 
– Mi történt itt? – kérdezte saját nyelvén Cavel. 
– A városunkat megtámadták az élőholtak. Bár még nem sikerült betörniük, már nem sokáig bírjuk – felelte szomorúan a katona. Parancsnoka hitetlenkedve hallgatta. Mikor elérkeztek az Arany Torony bejáratához, megálltak. Türosz szembe fordult a csapattal.
– Biztosan szeretnétek már lepihenni és enni. Elvezetlek titeket társaitokhoz. De szeretném megkérni Fehéragyart és Ramolt, ők még maradjanak. A királynőnk beszélni szeretne veletek. Ezért is elnézéseteket kérem – hajolt meg enyhén a kobold, majd elvezette a csapat többi tagját. 
Fehéragyar, Cavel és Ramol egy váratlanul megjelenő szolga után beléptek a Toronyba. A sárkány teljesen elámult a remek építmény láttán. Úgy érezte magát, mintha egy hatalmas arany fában lenne. Az óriási ablakokon beszűrődő napfény megvilágította a központi termet, aminek végében volt a trón. A király és a királynő odamentek vendégeikhez, akik meghajoltak. 
– Köszöntünk titeket a koboldok városában – mondta a király, miközben mindenkin végignézett.
– Megtiszteltetés számunkra, hogy itt lehetünk – válaszolta Szalvaren, aki most emberi alakban volt. Bár nem mutatta ki, teljesen elámult a királyi pár megjelenésén. 
Az uralkodó most fényes páncélt viselt. A zöld mellvértet jóval finomabban munkálták meg, mint bármit, amit eddig Fehéragyar látott. A páncélt önmagában is csodálatos volt, de a királyon sérthetetlennek tűnt. Mintha ráöntötték volna viselőjére. Egyik vállán egy nyárfalevelet mintázó gomb fogta össze a kobold köpenyét. A mélykék, majdnem fekete köpeny vetekedett a király sötétlila szemeivel. Egész megjelenése tiszteletet parancsolt. 
Mellette Valessa királynő szintén méltóságteljesen állt. Bár ő nem viselt páncélt, tekintete mindenkit elbűvölt. Mélyzöld ruhát vett fel, melyet ezüstöv fogott össze a derekán. Mikor megszólalt, olyan érzést keltett vendégeiben, mintha a legszebb madárdalt hallanák.
– Örülök, hogy felépültél Cavel. Nemsokára megkezdődik a tanácskozás, de addig is, kérlek kövessetek – intett a királynő, mire vendégei elindultak utána. Egy kisebb szobába vezette a társakat, ami a központi terembe nyílt. A helységben egy asztal, illetve több szék volt elhelyezve. Az asztalra bort, illetve különféle ételeket raktak ki. Az úrnő intett, mire mindenki helyet foglalt. 
– Parancsolnak esetleg egy kis bort? – kérdezte kedvesen Valessa, mire egy szolga töltött négy pohárba. Miután felszolgálta azt, még rakott pár fát a tűzre, aztán kiment.
A beszélgetés eleinte semleges dolgokról folyt. Megpróbáltak könnyed hangnemben beszélgetni, de borús gondolataik meghiúsítottak minden próbálkozást. A szó mindig visszatért a háborúra.
– Hogyan kerültek ide a sárkányok? – kérdezte Szalvaren, s kortyolt egyet poharából. 
– Az aranyokat megtámadták az élőholt sereg egyik előőrse. Túlerőben voltak, ha nem is számilag. A kimerült sárkányok végül a városunk határáig bírták. Akkor mi segítettünk nekik. Nálunk maradtak, mert a kemény időjárás miatt nem mertek elindulni a Fővárosba. Az élőholtakat látszólag semmilyen időjárási tényező nem befolyásolja. Többször is megtámadtak minket és a sárkányok segítsége nélkül valószínűleg már nem is lennénk itt. De egyre reménytelenebb a helyzet – komorodott el az úrnő. Vendégei csendben hallgattak.
Mindannyian azon gondolkoztak, hogyan segíthetnének, s egyben hogyan kérjenek segítséget. Végül a királynő törte meg a csendet. 
– Ideje visszamennünk a tanácsterembe. Mindjárt megkezdődik a megbeszélés, amin szeretném, ha mindannyian jelen lennének. 
A társak kedvtelenül bólintottak. Visszamentek a hatalmas csarnokba, ami már megtelt fojtott hangon suttogó koboldokkal. Minden parancsnok, illetve fontosabb családfő megjelent. Komoly kérdésben kellett dönteniük. Hogyan vegyék fel a versenyt az élőholtakkal, miközben még a farkasok is be-betörtek hozzájuk? Nem volt titok ugyanis, mikor a farkasemberek szövetségre léptek a Nagy Úrral. 
A tanácskozást végül megnyitotta a király. Hangjára mindenki elcsendesült. Komoran hallgatták végig Fehéragyar elbeszélést a Főváros ostromáról. A hangulat feszült volt a teremben. Különösen akkor, mikor az eddig nem említett járvány is szóba került. Úgy látszott, ezúttal nem tudják megnyerni a háborút. 

8.
A tanácsteremben mindenki elhallgatott. Legtöbben teljesen reménytelennek tartották helyzetüket, de voltak, akik a harc mellett döntöttek magukban. Mindenkit megviseltek a hírek, amik elhangzottak a csarnokban.
Szalvaren elmesélte a Főváros elleni támadásokat, és hogy hogyan védekeztek. A sárkány megemlítette a segítő fekete mágus nevét is, mire a királyi pár elkomorodott, de egyben meg is döbbent. A vezér itt befejezte a történetet. Őt Cavel követtek, akik a “nomád” koboldok életéről szólt.
Elmondta, a mágusok, akik hajlandóak voltak segíteni a betegség legyőzésében, sikeresen tudták azt gyógyítani. Akik visszatértek, mind tudták, hogyan vehetik fel a versenyt a járvánnyal szemben. Mégsem túl sikeres a gyógyítás.
– A betegeket ugyan sikerül megmenteni a haláltól, de a lábadozás még így is sokáig eltart. Nem könnyű megszabadulni a kegyetlen rémképektől, amik nemcsak a testet kínozzák – mondta Cavel. A parancsnok arca fájdalmasan eltorzult az emlékek hatására. Egy rövid időre elhallgatott. Mikor ismét ura volt önmagának, folytatta.
– Bár mi nem ítéljük el azokat, akik gonosz mágiát használnak, sokan mégsem vették jónéven, hogy az egykor Feketékhez tartozó mágusok gyógyítják őket. Persze nem volt más választásunk. Ám még az ő segítségük mellett is előfordult, hogy valaki már nem maradt életben – fejezte be Cavel. A kobold visszalépett Fehéragyar mellé. 
A termet ismét némaság töltötte be. A királynő már éppen felszólalt volna, mikor hirtelen bevágódott a csarnok kapuja. Egy katona állt az ajtóban, kezében véres kardot szorongatott. 
– A farkasok betörtek! – jelentette volna, de utolsó szava már hörgésbe fulladt. Egy farkas nyílvesszővel a hátában bukott előre. A teremben tartózkodók azonnal fegyvert fogtak, s kirohantak. Egyedül a királynő nem ment, akit egy katona biztonságos helyre vitt. 
Fehéragyar rögtön felvette eredeti alakját, amint kilépett az ajtón. Látta, már az összes társa harcolt. Ám amit látott, az teljesen ledöbbentette. Bár hallott már a farkasemberekről és hatalmas fenevadjaikról, még soha nem látott egyet sem.
A város szívében lévő hatalmas tér most megtelt harcoló katonákkal és sárkányokkal. A házak közül folyamatosan özönlöttek a griff méretű farkasok. Nem sokkal lemaradva tőlük a hatalmas szablyát forgató gazdáik rohamoztak. A támadók kegyetlen vérfürdőt rendeztek. 
Szalvaren villámleheletével megölt egy fenevadat, de rögtön három lépett a helyébe. Teljesen bekerítették a sárkányt, aki óvatosan hátrált. Egy barna farkas rávetette magát ellenfelére, akit viszont torkon ragadott a hatalmas állkapocs. Az arany egyetlen harapással leszakította áldozata fejét. Ezt látva az állatok azonnal támadtak. Leterítették a sárkányt, s éles körmeikkel felszántották a mellkasát. Szerencséjére ekkor egy villám csapott a fenevadakba, akik holtan csúsztak a földre. Fehéragyar felett Aranyszem körözött. 
A sárkány leszállt sebesült társa mellé, majd segített neki felállni. A vezér megrázta a fejét. 
– Köszönöm – motyogta Szalvaren még mindig kábultan. Aranyszem nem válaszolt, csak szembefordult a feléjük rohanó farkasemberekkel. A két sárkány együtt indult ismét harcba. 
A csatában mindenki részt vett, aki csak fegyvert tudott fogni a kezében. Még néhány nő is harcolt, akik valószínűleg elesett férjeiket akarták megbosszulni. De a katonák még így is nehezen bírtak a félelmetes lendülettel támadó farkasokkal szemben. A tér mészárszékké változott. 
A harc nem tartott sokáig. Az arany sárkányok hamar végeztek támadóikkal. Még nem delelt a Nap, mire minden ellenséget megöltek. Fehéragyar szaporán lélegezve nézett végig a városon.
A központi tér valaha sziporkázó fehér márványköveit most vér takarta. Rengeteg farkasember és azok állatai feküdtek holtan, nem egy kobold mellett. Még néhány ház oldalát is vér borította. Rengeteg halott feküdt lehetetlen pózokban mindenhol. Szalvaren ezután a gyülekező katonák felé fordult. Alig akadt olyan kobold, aki sértetlen maradt volna a rövid csata után. Néhányuknak komoly volt a sérülése, igaz, akadtak olyanok is, akik csak karcolásokkal megúszták. Több sárkány is megsebesült. 
A katonák lassan szétszóródtak, hogy ellássák sebeiket, vagy hogy lepihenjenek. Akadtak olyanok is, akik ott maradtak segítetni halott társaik elvitelében. A sárkányok is csatlakoztak a tetemek eltakarításához, bár ők leginkább ellenségeik hulláit tüntették el. 
A nők most már előjöttek rejtekhelyeikről és elkezdték feltakarítani a rengeteg vért a kövekről, illetve a házakról. Néhány gyerek elborzadva nézte a valaha gyönyörű teret. 
– Most győztünk. Ám csak azért, mert mi itt vagyunk. Nem hagyhatjuk védelem nélkül a várost – lépett Fehéragyar mellé Aranyeső. A vezér még mindig a téren állt, de a távolba révedt. 
– Igen. De akkor mit tegyünk? Lassan ideér a sereg, s minden segítségre szükségünk lesz. Nem igazán tudom, mit kellene csinálnunk – mormolta Szalvaren. A fiatal sárkány nem válaszolt. Csak követte barátját, aki az Arany Torony felé indult. A kapuban emberi alakot vettek fel, s úgy léptek be. Ám az őket fogadó látványtól teljesen ledermedtek. 
A palota központi csarnoka vérben úszott, amit most próbáltak meg feltakarítani a szolgálónők. Mindegyikőjük arca falfehér volt, kezük remegett. Néhányan elborzadva nézték még ott maradt halott társaik testére, akiket most vittek el. Nem egy fiatal szolgálólány elájult, akit társaik próbáltak meg felébreszteni.
– Mi történt itt? – kérdezte az arany vezér. Átvágott a termen, ahogy az egyik lakosztály felé igyekezett. Mikor elhaladtak a trón mellett, halk nyögést hallottak. A két sárkány óvatosan közelítette meg a hang forrását. 
– Fehéragyar! Segítsen kérem – hörögte a kobold, amint meglátta a felé közeledő aranyokat. A vezér azonnal felismerte a király hangját. 
– Hogy sebesült meg Uram? – kérdezte, miközben Aranyesővel együtt megpróbálták talpra állítani az uralkodót. A király már éppen válaszolt volna, mikor elvesztette az eszméletét, s összecsuklott. Szalvaren ölbe vette az ájult koboldot, majd elindult a sérültek lakosztálya felé. Ekkor találkoztak Valessa királynővel. Az úrnő elsápadt, mikor meglátta sebesült férjét, de összeszedte magát. Legyőzte a rátörő rosszullétet, mikor a teremben körbe nézett, s elvezette társait a mágusokhoz. 
A sebesülteket szintén a Toronyban ápolták a gyógyítók és a mágusok. Felmentek egy lépcsőn, ami egy hosszú folyosóban végződött. Az előtérbe rengeteg ajtó nyílt. Valessa kinyitotta az egyiket, mire Fehéragyar letette a királyt az ablaknál lévő ágyra. Eközben Aranyeső elküldött egy szolgát a mesterekért, majd ő is megnézte az uralkodót. 
A kobold páncélján mély horpadás húzódott, egyik oldalát pedig átvágták. A fejsebéből csurgó vér már rászáradt a király arcára, illetve hajára. Karján is több seb éktelenkedett. 
– Hogyan sérül meg? – kérdezte az aranyok vezére, mikor megérkezett a mágus. A varázsló fehér köpenyt viselt, ami enyhén megdöbbentette a sárkányokat. 
– A farkasok betörtek az Arany Toronyba is. Az őrök természetesen megpróbálták föltartóztatni őket, ám még így is sikerült betörniük a lakosztályomba. A szolgát azonnal megölték. Már azt hittem, nekem is végem, mikor megérkezett a férjem – mesélte halkan Valessa. Arca még fehérebb lett, mikor visszaemlékezett a történtekre. 
– Neki sikerült visszaszorítani a támadókat. Többet nem igazán tudok. Gondolom, ekkor sérülhetett meg – fejezte be halkan az úrnő. Szeretettel végigsimította kedvese homlokát, amin már összezárult a seb. A varázsló kijelentette, a király életben marad, de még pihennie kell. Ezután elhagyta a szobát. Valessa nekiállt lemosni a férjére száradt vért. 
Fehéragyar és Aranyeső szintén távoztak a helységből. Mikor kiértek a térre, elindultak társaik felé. Mindketten gondolataikba merülve mentek. Fogalmuk sem volt, mit kellene tenniük. Csak abban reménykedhetnek, sikerül valahogy visszaverni a közeledő halálos sereget. 

9.
Fehéragyar türelmetlenül járkált fel-alá a központi teremben. Aranyeső és Dargor unottan nézték. Már három napja voltak a koboldok városában, s az arany vezér egyre idegesebb lett. Persze társai is meg tudták érteni aggodalmát a Főváros iránt, de úgy gondolták, egy kicsit túlzásba viszi.
– Ugyan, ülj már le! Minden sikerülni fog – törte meg a némaságot a mester. Fehéragyar végül felsóhajtott, majd helyet foglalt. 
Mindhárman tisztában voltak a közelgő élőholt sereg veszélyességével. Úgy számították, körülbelül két nap múlva érik el a kobold várost, habár tudták, akár jóval hamarabb is ide érhetnek. Már kidolgoztak egy tervet, amivel feltartóztathatták a sereget, de egyikük sem bízott igazán a sikerben. 
– Nem tudom, hogy lehettek ennyire nyugodtak. Már alig maradt másfél napunk – mormolta nyugtalanul Szalvaren. A sárkány különös változáson ment keresztül, mióta el kellett hagyniuk hazájukat. A korábban vidám, ám keménykezű vezér most megtörten ült a kandalló előtti székben. Arcára kiült az aggodalom. A lelkében dúló vihar miatt szinte századokat öregedett nap, mint nap. Egyre többször hozott hibás döntéseket, ébersége is lankadt. Igaz, ezt csak Aranyeső látta világosan, aki talán legjobban ismerte a vezért. 
– Ne aggódj Fehéragyar! Minden rendben lesz. Meg tudjuk törni az ellenséges hadat Neila segítsége nélkül is – próbálta meg vigasztalni barátját a fiatal sárkány, bár érezte, reménytelen. 
Aranyeső megpróbált mindenben segíteni a vezérnek, ám egyre jobban úgy érezte, Szalvaren elzárkózik előle. Bár mindent megtett, hogy enyhítse valamelyest társa fájdalmát, az aranyok vezére szinte teljesen begubódzott magányába. 
Ekkor kürtszó hasított a néma levegőbe. A teremben lévők azonnal kimentek. A főtér most tele volt rohangáló katonákkal. A sárkányok rögtön csatasorba rendeződtek, amint meghallották a kürtöt. A hátukra ülő katonák és mesterek szintén ott bolyongtak. Az egész egy feje tetejére állított hangyabolyra emlékeztette Fehéragyart. 
Mikor mindenki elfoglalta a helyét, Szalvaren is felvette eredeti alakját, majd a menet élére állt. Az ő hátán Dargor mester ült. Mikor a vezér végignézett a sárkányokon, elégedetten bólintott. 
A téren több, mint száz sárkány várta a felszállásra szólító jelet. Hátukon a mágiához értő katonák és a mesterek ültek vegyesen, várva a harcot. Szemeikben vad tűz lobogott, vérük felpezsdült. Bár tisztában voltak vele, talán egyikük sem éli túl a harcot, mégis gondolkodás nélkül vállalták, hogy csatába induljanak. Ekkor felharsant a várva várt jel. 
A sárkányok kitárták szárnyaikat, majd izmos hátsó lábukkal elrúgták magukat a földtől. Szabályos rendben emelkedtek a levegőbe, ahol tízes kötelékekre bomlottak. A városban maradt koboldok lenyűgözve nézték a felszálló sárkányokat. Néhányuk könnyes szemmel bámulta a lélegzetelállító hüllőket. 
A hátasok és utasaik teljes nyugalommal indultak csatába. Elfogadták sorsukat, s még csak meg sem próbáltak változtatni rajta. Csupán egy dolog volt, amit mindannyian céljukként tűztek ki: meg kellett védeniük a Fővárost, illetve a Caraken többi lakóját. 
Az arany sereg már megpillanthatta az ellenséges csapatokat. Bár alig voltak kivehetőek a látóhatáron, lassan rájuk telepedett a még a vérüket is megdermesztő fagy. A sárkányok nem álltak meg a levegőben, s várták be ellenfeleiket. Még csak el sem indultak az élőholtak felé. Ehelyett elkezdtek egyre magasabbra szállni. Lassan elérték a fehér felhőket, melyek kitűnő rejtekhelyet biztosított a sárkányok számára. Ezután vártak.
Az aranyok és utasaik lélegzetvisszafojtva vártak. Minden egyes perc végtelennek tűnt számukra. Fokozatosan erősödött a csontjaikból áradó hideg, jelezve ellenfeleik közeledését. Mikor már alig tudták a levegőben tartani hatalmas testüket, megpillanthatták az alattuk elhúzó fekete sárkányokat. Szalvaren ekkor megindította a támadást. 
Az aranyok vezére hirtelen elkezdett zuhanni, mire társai is követték. Az arany felhő ékkén hatolt keresztül az élőholtak seregén. A feketék fegyelmezett sorai azonnal széthulltak a támadás hatására. Meglepődve fordultak ellenfeleik felé. Szinte rögtön viszonozták a támadást. 
Fehéragyar haladt legelöl, s éles karmait egyenesen egy fekete hátába mélyesztette. Bár majdnem teljesen ledermedt, mikor hozzáért a halott hüllőhöz, egy erős mozdulattal kitépte karmait az élőholtból. A csapás azonnal kettészelte volna ellenfelét, ha élt volna. Így csak eltűnt. A rajta ülő katona pedig túlvilági sikollyal lezuhant. Az aranyok vezére ezután újabb ellenfelet keresett magának. 
Mikor körbenézett, észrevette Aranyesőt, nem messze tőle. A fiatal arany három feketével harcolt. Már alig tudta megtartani magát a levegőben, s a rajta ülő mester is halott volt. Egy hirtelenebb mozdulatra le is csúszott hátasáról. 
Aranyeső már egyik szemére vak volt, mikor egy fekete sárkány éles karmaival felszántotta fél pofáját. Most három élőholt is támadta. Már-már azt hitte, reménytelen a helyzete, mikor egyik ellenfelébe váratlanul a vezér mart bele hátulról. A fekete kegyetlen sikollyal eltűnt, mire a rajta ülő katona lezuhant. A fiatal hüllő Szalvarennel az oldalán támadta megmaradt ellenfelüket.
A feketékkel viszont nem bírt a két sárkány. Az élőholtak hihetetlen erővel támadtak. Fehéragyar kiadta a visszavonulási parancsot. Erre az aranyok elkezdtek felfelé szállni. Ellenfeleik azonnal utánuk eredtek, amint meglátták, áldozataik menekülésre fogták a dolgot. 
Az arany sárkányok lassan haladtak. Mindannyian fáradtak és sérültek voltak. Akadtak olyanok, akik nem bírták tovább és eszméletlenül zuhantak a mögöttük loholó élőholtakra. A sárkányoknak még időben sikerült elérniük a menedéket jelentő felhőket. 
Mikor a sárkányok berepültek a fehér esőfelhőkbe, csodálkozva vették észre, hogy támadóik nem követik őket. A hátasok érdeklődve figyelték az élőholtakat, akik a felhők szélénél megtorpantak. Néhányan csupán tanácstalanul nézegették a menedéket kereső aranyokat, míg mások, akár a prédára leső madarak, keringtek élő rokonaik búvóhelye alatt.
– Vajon miért nem követnek minket? – tűnődött hangosan Aranyszem. A mellette repülő vezér csupán elgondolkodva nézte ellenfeleiket. Fehéragyar megremegett. Teste enyhén vizes volt, ahogy a felhőben kicsapódtak rájuk az esőcseppek. A sárkányok mit sem törődve a hideg vízzel, tovább figyelték a feketéket. 
Ekkor egy villám cikázott el nem messze a sárkányok mellett. A hüllők félve húzódtak a legközelebb egymáshoz. De hatalmas szárnyaik miatt ez csaknem lehetetlen volt. Már így is egymást érték szárnyaik vége. Egyszer csak leesett egy esőcsepp. Aztán még egy. Nem sokkal később már szakadt az eső. Bár még hó fedte a talajt, az idő megenyhült annyira, hogy víz hulljon a hó helyett. 
Mikor elkezdett szakadni az eső, az élőholtak visítozva, sikoltozva menekültek a felhők alól. Fájdalmasan ordítottak, mikor egy-egy esőcsepp rájuk esett. A feketék azonnal a távoli hegyek felé vették az irányt, ahol meghúzhatták magukat a barlangokban. Az aranyok értetlenül bámulták az élőholtakat. Egyáltalán nem értették, miért vonultak vissza. Kíváncsian ereszkedtek lejjebb, hogy jobban láthassák, mi is történik.
A sárkányok akkor döbbentek le igazán, mikor az egyik lassabban mozgó fekete sárkány váratlanul megfagyott. A szakadó esőt azonnal jéggé változtatta, amint az hozzáért. A jégburok fokozatosan vastagodott, ezért a sárkány lelassult. Nem sokkal később mind a katona, mind a sárkány kegyetlen sikollyal eltűnt. A sárkány alakú jégtömb hatalmasat csattanva ért földet. 
Az aranyok hitetlenkedve néztek a lezuhant jégtömb után. Miután valamennyire magukhoz tértek, a zuhogó esőben visszaindultak a koboldok városába. Kimerülten, s teljesen átázva értek földet a főtéren. Legtöbbjüknek még arra sem maradt ideje, hogy a szállásukat felkeresse. A sárkányok tulajdon képpen ott aludtak el, ahol leszálltak. Még azt sem vették észre, mikor a mesterek begyógyították sebeiket. 
Egyedül Fehéragyar, Aranyeső, illetve Dargor nem pihent le megérkezésük után. A két sárkány emberi alakot vett fel, majd a mester társaságában felkeresték a királynőt. Mikor Valessa meglátta őket, azonnal eléjük sietett. Az aranyok vezére már szólásra nyitotta a száját, de az úrnő megelőzte.
– Először váltsanak száraz ruhát, aztán pedig keressék fel az egyik gyógyítót! Miután kipihenték magukat, azután hallgatom csak meg a híreiket – mondta ellentmondást nem tűrő hangon. 
– De királynőm… – ellenkezett volna a sárkány, mire a kobold ismét félbeszakította.
– Akármi történt is a csatatéren, még várhat. Az élőholtak a hegyek felé menekültek, ami elég messze van ahhoz, hogy most nyugodtan lepihenhessenek.
– De az eső…
– Az még jópár napig nem fog elállni, úgyhogy talán a társaikat is fel kellene annyira kelteni, hogy száraz helyre húzódhassanak vissza. Most pedig, elkísérem magukat a lakosztályukig – fejezte be a királynő, majd előrement. A társak megdöbbenve néztek utána. Valessa már mindent elintézett, mikor a sárkányok és a mester elérték a szobájukat. Az aranyok többsége már nem volt a téren. Csupán azok maradtak, akik szinte az ájulás szélén álltak. 
Miután az úrnő megbizonyosodott róla, hogy vendégei kényelembe helyezték magukat, ő maga is lepihent. 
A Nap már lemenőben volt és szinte teljes sötétség uralkodott. Az égen fehér felhők tornyosultak. Az eső megállás nélkül zuhogott, komor hangulattal árasztva el a kobold várost. Az idő is megenyhült annyira, hogy a hó lassan olvadni kezdjen. Bár még igen hűs volt a lakók számára, az eső fokozatosan megolvasztotta a havat, sűrű sártengerré változtatva az erdő talaját. 
A kopár fák nyugodtan tűrték a súlyos cseppeket, amik megültek ágaikon. Most nyugodt volt az álmuk. Tudták, amíg eső ásztatja leveleiket, nem fenyegeti őket az a különös fagy, ami mintha a belsejükből árasztaná el őket, pusztulásra ítélve mindannyiukat. 

10.
A csapat rendületlenül tört előre az erdőben. Vezetőjük gyors iramot diktált, minek hatására néhányan már alig voltak képesek követni. Azt sem tudták, pontosan merre kellene menniük. A fáradságtól nem is igazán törődtek vele, melyik a helyes irány. Csak követték Halgort. Erejükből csupán annyira telt, hogy egyik lábukat a másik elé rakják. Végül megálltak pihenni. A barátok levetették magukat a földre, s szinte azonnal elaludtak. 
Egyedül Halgor nem pihent le. Ha valaki ránézett, egy szobornak is nézhette volna. Csak állt és egy bizonyos irányba nézett. Kezei hol ökölbe szorultak, hol elernyedtek. Szemei villogtak. Még csak le sem ült, nem is evett. Társai elképedve néztek rá.
– Vajon honnan van ennyi energiája? – tűnődött félhangosan Elnor, miközben elnézte a tündét. 
– Egyébként is nagyon erős, de most más erőforrása is van – felelte halkan Cameron, aki a kobold mellett ült. Kinyitotta szemeit, majd ő is társát kezdte el fürkészni. 
Többet nem beszéltek. Mindannyian ki akarták használni azt a kevéske kis pihenési időt, amit vezetőjük adott nekik. Nem sokkal később ugyanis már ismét talpon kellett lenniük. Mindannyian fáradtan gyalogoltak a fák között. Ám ahogy haladtak előre, úgy lettek egyre nyugtalanabbak. Pontosan maguk sem tudták, mitől tartottak. Félelmük és idegességük fokozatosan elűzte fáradságukat. Éberen meneteltek tovább. 
Még Silumar is kezdte egyre kényelmetlenebbül érezni magát az erdőben. És ha egy surranó kényelmetlenül érzi magát valahol, ott nagy veszély leselkedhet bárkire. Ezt mindannyian tudták, ezért kivont fegyverekkel mentek. Sil eközben elnézte az erdőt. Ahogy a fákra nézett, kirázta a hideg. “Pedig ezek csak közönséges fák”– nyugtatgatta magát. Legalább is, úgy látszottak. 
A zöldellő fák látszólag nyugodtan álltak. Leveleik halkan susogtak. Ám ahogy a surranó jobban odafigyelt a levelek zenéjére, megborzongott. Nem a megszokott éneket játszották. Ezek a fák fenyegető, gonosz dalokat zengtek. Halk susogásuk pedig mindenkit félelemmel töltött el, ahogy a halál dalát énekelték. 
Mikor ismét megálltak pihenni, már senki sem tudott nyugodtan leülni. Szerény ételüket is erőszakkal tömték magukba. Éberen pásztázták az erdőt. Még leülni sem mertek, bár pontosan maguk sem tudták, miért. Csupán ösztöneikre hagyatkoztak, hiszen józan ésszel már rég meghaltak volna, ahogy egyszer Talek megjegyezte. 
Ekkor sűrű, fekete köd kezdett gomolyogni a föld felett, mintha csak a sziget lélegezné ki. Füstként, majdnem észrevétlenül kúszott a talajon, míg be nem borította az egész szigetet. A barátok is csak azután vették észre, miután Silumar felhívta rá a figyelmet. A feketeség úgy mozgott, mintha életre kelt volna. Egyre csak sűrűsödött, terjeszkedett. Már a társak térdéig ért, a surranó pedig combig merült a sötét felhőben. A csapat kivont fegyverekkel nézte a ködöt.
– Mi a fene ez? – kérdezte idegesen Agony. 
– Valami olyasmi, amiből Kira is áll. Csak sokkal gonoszabb, de szerencsénkre nem rendelkezik azokkal a tulajdonságokkal – felelte Carus, aki egészen közelről vizsgálta meg a feketéset. Ekkor váratlanul egy kék szempár nézett vissza rá. Az ifjú oly hirtelen állt fel, hogy majdnem hanyatt esett. A barátokon egyre jobban eluralkodott a félelem.
A feketeség pedig egyre csak gomolygott. Néha-néha különös szempárokkal találták szemben magukat a barátok. Egyszer egy tüskés hát emelkedett ki nem messze tőlük, majd tűnt el ismét. Az ismeretlen lények egyre szorosabb gyűrűbe fogták a csapat tagjait. A társakon eluralkodó félelem rettegésbe csapott át, ami fokozatosan pánikká alakult. Idegesen fészkelődtek, néhányan legszívesebben elfutottak volna az ismeretlenbe, csakhogy megszabaduljanak a sötétségtől.
A furcsa lények egyre csak közeledtek áldozataik felé. Már-már elérték őket, mikor egy hatalmas tűzgömb jelent meg a távolban, ami aztán felrobbant. Hihetetlen forróság söpört végig a szigeten, szétszaggatva a különös feketeséget. A tűzvihar ugyan nem tett kárt a társakban, mégis óriási felfordulást okozott.
Halgor egy védőpajzsot vont maguk köré a lángok ellen. Mikor a forróság megszűnt, ijedten nézett a tűzgömb irányába. Elkerekedett szemekkel bámult, majd se szó, se beszéd, elrohant a fenyegető fák közé. Cameron kapcsolt elsőnek barátai közül, aki azonnal utána eredt. 
A sárkány hamar beérte rohanó társát. Már ő is rájött, miért ez a nagy sietség. Miközben szaladt, kimondott egy szót. Vakító fehér fény kíséretében felvette eredeti alakját, de még csak le sem lassult. Ügyesen szlalomozott a fák között. Egyszer egy tisztásra értek a barátok. Nem léptek ki a fák közül. 
A rét egy mérföld átmérőjű volt. Nem messze onnan, ahol a két barát állt, egy kiégett folt volt. A tisztás szélén álló fák meggyötörten álltak, mintha rettentő erejű tornádó söpört volna végig rajtuk. Ahogy Halgor jobban szemügyre vette a tájat, két hatalmas fekete sárkány tetemét fedezte fel a rét két szélén. Kilépett a fák közül, hogy jobban lásson.
A két sárkány testét számtalan seb borította, vérük kis tócsában gyűlt össze élettelen testük mellett. A kitaszított elképedve nézte a hüllőket. 
Ekkor hirtelen felforrósodott a levegő. A tisztás közepétől nem messze egy vörös spirál jelent meg. A tűzspirál egyre csak növekedett, majd egy hatalmas harcos alakját rajzolta ki. A két barát lenyűgözve nézte a megjelenő gigászi katonát. A harcost tetőtől talpig vörös páncél fedte. Sisakrostélyán keresztül még az éjnél is sötétebb szempár meredt rájuk. 
Halgor egész testében remegett. Felismerte a harcost. Azt, akivel három évvel ezelőtt találkozott először. Már akkor is félelemmel töltötte el a katona ereje, pedig nem is jelent meg teljes mivoltában. Ám most egész valójában megjelent, amitől kiverte a víz. 
– Ki vagy te? – kérdezte Cameron, s kihúzta magát. Az éjfekete szempár rá szegeződött. 
– Én vagyok a Legyőzhetetlen. A Hallhatatlan. Én vagyok a legrosszabb rémálmotok. Én vagyok a Nagy Úr – felelte lassan mennydörgő hangján a katona. Még a föld is megremegett a túlvilági hangot hallva.
– Tehát megérkeztek a Napvezér barátai. Éppen időben jöttetek, hogy behódoljatok nekem. Nem vagytok többek szánalmas kis férgeknél. Könnyen elsöpörhetlek titeket. Könyörögjetek a kegyes halálért! – mondta síri hangon a Nagy Úr, majd felkacagott. A föld remegett a társak lába alatt. 
A tündét páni félelem kezdte a hatalmába keríteni. Tudata azt ordította, boruljon térdre, s könyörögjön a gyors halálért. Legyűrte rettegését, majd fokozatosan nyugalmat erőltetett magára. Előre lépett.
– Nem azért jöttünk, hogy behódoljunk neked! Jobban tennéd, ha inkább te könyörögnél a hirtelen halálodért – kiáltotta csengő hangon, mire a gigászi harcos ránézett. 
A fekete szempár fogva tartotta a gonosz varázsló tekintetét. Most két akarat feszült egymásnak. Halgor fordította el előbb a tekintetét, bár nem azért, mert legyőzték. A Nagy Úr szemei égettek. A Hallhatatlan felkacagott. Mikor elállt a föld remegése, megszólalt.
– Szánalmas csürhe! Élvezettel foglak halálra kínozni titeket – jelentette ki dübörgő hangon a Legyőzhetetlen. Felemelte karjait, majd egy tűzpajzsot vont maga köré, amit aztán felrobbantott. Elégedetten nézte az eredményt.
A réten az esetleg még megmaradt fű teljesen leégett. A tisztást körülvevő fák koronája lángolt, sűrű, fekete füstöt okádva. Mikor felszállt a por és füstfelhő, a hatalmas katona elkerekedett szemekkel nézett maga elé. Ellenfelei sértetlenül álltak a helyükön. 
Halgor azonnal viszonozta a támadást. Néhány elmormolt szó után kegyetlen erejű villámot engedett útjára. A szikrázó villám egyenesen a Nagy Úrba csapódott bele. A Hallhatatlant megdöbbentette az erős támadás. Felemelt karokkal védekezett, de a hatalmas erejű villám ledöntötte a lábáról. Mikor ismét talpon volt, mérhetetlen dühhel nézett támadóira. Nem gondolta, hogy akad még olyan ember, akinek hasonló ereje van előző áldozatáéhoz. 
A kitaszított eközben újabb igébe kezdett. Kitárta karjait, mire felemelkedett a földtől. Ám a varázsigét már nem tudta végigmondani. Megdöbbenve állt meg a levegőben. 
A tisztás közepén egy hatalmas kőív állt, amit a Nagy Úr jelenített meg. Az ívhez két alak volt bilincselve, akiket a tünde azonnal felismert. Amint rájuk nézett, rögtön tudta, hogy kegyetlen csatát vívtak. Düh torzította el a varázsló arcát. Már éppen kimondta volna az utolsó szót, mikor a Nagy Úr váratlanul foglyai elé állt. 
A harcos gúnyosan mosolygott, bár tudta, ellenfele nem láthatja arcát. Tudta, ezt a csatát is megnyerte. Vigyora még szélesebb lett, mikor arra gondolt, hogyan foglya majd megkínozni két áldozatát. 
– Ha bármilyen támadással próbálkozol, őket is megölöd. Ha még élnek egyáltalán – tette hozzá győzelemittasan. Kegyetlen hangon felkacagott. 
Halgor lassan leereszkedett a földre. Fejét lehajtotta, szemeit akarata ellenére könnyek homályosították el. Tudta, vesztes csatát vív. 

11.
Talek minden nyomkövető tehetségét bevetette, csakhogy ismét ráakadjon eltűnt társaik nyomára. Meg is találta azokat. Sokmindent ki tudott következtetni. Megállapította, barátaik rohantak az erdőben. Mivel a sárkány nyomai váratlanul megszakadtak, arra következtetett, hogy átalakult. Óvatosan haladtak tovább az erdőben. 
Ekkor felharsant egy kegyetlen hang. Mindannyian ledermedtek. Kivonták fegyvereiket, de tudták, nem sok hasznát vehetik. Ekkor az ismeretlen megszólalt. Ám azt is tudták, nem hozzájuk beszélt. Minden szavát tisztán értették, amitől kirázta őket a hideg. Ekkor meglátták a hatalmas tűzgömböt.
– Fedezékbe! – kiáltotta O’Brian, mikor a gömb elkezdett növekedni. Már elérte őket a hőhullám, amit aztán a hihetetlen erejű robbanás is követett. A társak azt hitték, végük van. Mikor elérte őket a robbanás, úgy érezték, mintha elevenen megégetnék őket. Silumarnak az volt az utolsó gondolata, milyen jó lett volna látni, ahogy ezt csinálták. Aztán minden elcsitult. A surranó és társai csodálkozva nyitották ki szemeiket.
Körülöttük égett az erdő, sűrű fekete füstöt okádva. Nem is törődve azzal, hogyan menekültek meg, vaktában rohantak a fák között. Tüdejüket marta a sűrű füst, s könnyeiktől alig látva rohantak. Azt sem tudták, egyáltalán helyes irányba mennek-e. Egyszer kiértek egy apró tisztásra. Ott valamivel tisztább volt a levegő, ezért megálltak.
– Az istenek nevére! Mi volt ez? – kérdezte Agony fuldokolva. Mélyet lélegzett és kezeivel megtörölte szemeit. Még mindig köhögött, de azért körbenézett. Barátai szintén ott voltak, s megpróbáltak megszabadulni a fullasztó füsttől. 
– Azt hiszem, a Nagy Úr támadása volt Halgorék ellen – gondolkozott hangosan Carus. Hangja még fojtott volt, ahogy néha-néha rátört az égető köhögés. 
– De vajon hogyan menekültünk meg? Ezt senki sem élte volna túl védőmágia nélkül – mondta Talek, miközben körbenézett.
– Ezek szerint van még köztünk olyan, akinek megmaradt az ereje, csak nem szólt róla – vélte Elnor. 
– Vagy eddig is megvolt mindenkinek és csak elhitették velünk, hogy elvették – szólt közbe O’Brian. Társai döbbenten néztek rá. A mester erre vett egy mély levegőt, majd mormolt néhány szót. A fák körülötte mind vastag jégbe burkolóztak, fokozatosan eloltva a tüzet. 
– Tehát ez volt a helyzet. Eddig is tudtunk volna varázsolni – csóválta meg a fejét Talek. Ekkor ismét felcsendült a vérfagyasztó kacaj. Mindannyian megdermedtek. 
– Sietnünk kell! – sziszegte Carus, s elindult a hang irányába. Barátai félve követték. 
Nem kellett sokáig menniük, mire megláthatták a hatalmas harcost. Egyikőjük sem mert kilépni az óriási, kiégett tisztásra. 
– Az a Nagy Úr! És ott vannak Halgorék – mutatott az egyik irányba Kira. Aztán ismét a gigászi katonát nézte, aki majdnem pontosan szemben állt velük. De nem volt egyedül. A lány megszorította a mellette álló kobold kezét. Elnor rá nézett, majd arra, amerre az árnyék mutatott. Ám amit látott, az teljesen ledermesztette. Szólásra képtelenül mutatott egy bizonyos irányba, mire barátai is oda néztek. A tisztás közepén Neila és Süvöltő volt, közvetlenül a Nagy Úr mögött.
A lány és a farkasember eszméletlenek voltak. Karjuknál fogva bilincselték őket oda egy hatalmas kőívhez. Mindketten ernyedten lógtak a csuklójukat fogó bilincsekben. Több sebből véreztek, de még rengeteg más sérülést is fel lehetett fedezni rajtuk. Sebeikből még mindig szivárgott a vér, mely mindkettőjük alatt kis tócsában gyűlt össze a földön. Amint rájuk néztek társaik, egyértelmű volt, hogy kegyetlen csatát kellett kiállniuk. 
– Vajon élnek még? – suttogta a mester. A varázsló nem látott mást, csak megkínzott lányát. El sem tudta képzelni, vajon miket kellett elviselniük. Abba viszont még belegondolni sem mert, milyen erős lehet a Halhatatlan, ha képes volt legyőzni a mágusnőt. Ekkor eljutottak tudatáig a Nagy Úr szavai. Felé fordította üveges tekintetét. 
– Hajlandó vagy megadni magad fekete tünde? – kérdezte győzelemittasan a harcos. Már biztos volt a győzelmében. Tudta, a gonosz mágus nem fog támadni, ha ezzel megölheti a varázslónőt. “Ha azóta bele nem halt a sérüléseibe” – gondolta a katona cinikusan, mire elmosolyodott. Mivel háttal állt foglyainak, nem vette észre, hogy a lány alig észrevehetően megremegett hangjára. 
Halgor még mindig lehajtott fejjel állt, így ő sem láthatta a mágusnőt. Szemeit könnyei homályosították el. De a mellette álló Cameron észrevette, mikor Neila magához tért, majd nem sokkal később társaikat is meglátta. 
“Neila magához tért és a többiek is itt vannak. Az erejük is visszatért, az egész csak illúzió volt” – hadarta gyorsan telepatikusan a tündének. 
“Gondoskodj a többiekről!” – válaszolt a gonosz mágus, mire a sárkány felkészült a gyors felszállásra. A kitaszított elfojtotta feltörő érzelmeit, majd felnézett. Büszkén kihúzta magát, s szembenézett a Nagy Úrral. A harcos erre gonoszan elvigyorodott. 
– Készen állsz, hogy behódolj? – kérdezte gúnyosan. Halgor csupán támadással válaszolt. Ismét belekezdett korábban félbehagyott varázslatába. A tünde lassan felemelkedett, mire feltámadt a szél. Az egyre erősödő szélvihar magával ragadta a megmaradt földet, illetve gyengébb fákat. Az orkán lassan körbefonta a Nagy Urat, aki felemelt karokkal védekezett a fák, homok és kavicsok ellen. A katona körül tomboló szél még erősebb lett, ahogy a kitaszított tovább kántált. Kinyújtott karjait lassan közelítette egymáshoz, mire a tornádó is szűkült, s már csak a harcos körül tombolt. 
Ám a Halhatatlan is belekezdett egy varázslatba. A körülötte örvénylő szél egyre erősebb lett. Már nem egy nagyobb fa is nekicsapódott. Egy pillanatnyi szünetben kivonta hatalmas éjfekete kardját. Levegőbe emelte, csapásra készen. A még a Nagy Úr lelkénél is sötétebb kard ekkor vöröses fénnyel kezdett izzani. A gigászi harcos hangja még a tomboló szelet is túlharsogta. Mikor a kard már szinte égette még a kesztyűjén keresztül is, lecsapott.
A katona körül dübörgő szél úgy vált ketté a kard csapására, mintha csak egy szelet sajtot vágna. Nem sokkal később szétesett a szélörvény. A kitaszított talppal huppant vissza a homokba. Szaporán lélegzett, szemeiben kegyetlen gyűlölet villogott. Ő is kivonta kardját, miközben halkan mormogott a varázslatok nyelvén. Amint meglátta ezt a Nagy Úr, rögtön támadott. 
Kivont kardjával rontott ellenfelének, aki most már igen felbőszítette. Túlvilági kiáltással az ajkán csapott le a számára törékenynek és kimerültnek látszó tündére. Halgor felfogta a csapást kardjával. A félelmetes támadás majdnem eltörte a karját is. Alig bírt talpon maradni. A kardok szikráztak, mikor egymásnak feszültek. A kitaszított lassan fél térdre ereszkedett a nyomás hatására. A Halhatatlan gúnyosan levigyorodott. 
A tündemágus ekkor váratlanul ellépett, mire ellenfele előre bukott. Kardja fehér fénnyel felizzott, amint megérezte gazdája mérhetetlen haragját. Szinte remegett a varázsló kezében. Halgor támadott. Fegyverét egyenesen ellensége hátába akarta szúrni. Ám a kard beleragadt a harcos páncéljába. A tünde megpróbált kirántani fegyverét, de az szilárdan állt a pajzsban. A katonából áradó hőségtől már az ájulás kerülgette. A forróság gyengítette érzékeit és reflexeit, így a Nagy Úr egy hatalmas csapással levágta kellemetlen támadóját. 
Az erős ütéstől a kitaszított a rét szélén sorakozó egyik fához csapódott. Az volt az egyetlen szerencséje, hogy csupán akadozva szedte a levegőt, s nem vesztette el az eszméletét. Ám kardja ott maradt a katona páncéljában.  
A Halhatatlan kimért léptekkel indult el kábult ellensége felé. Már alig volt pár lépésnyire, mikor mozgást vett észre a szeme sarkából. Mikor odanézett, a tünde többi társát látta, amint a foglyait akarták kiszabadítani. 

A társak a fák nyújtotta csekély menedékből szemlélték a jelenetet. Csak reménykedni tudtak, a fekete tünde fel tudja tartóztatni addig a Nagy Urat, amíg kiszabadítják barátaikat. Kira elborzadva nézte a tüzes katonát. Még Silumar is csöndben figyelte a harcot. Ekkor a surranó meglátta, a kitaszított felnéz. Megrángatta a mellette álló Agony ruháját.
– Azt hiszem, Halgor ismét támadni fog – suttogta, mire a harcos is odanézett.
– Gyorsan kell cselekednünk. Amikor a tünde belekezd, nekünk is el kell indulnunk – mondta Talek. Ekkor feltámadt a szél. A barátoknak erősen meg kellett kapaszkodniuk az egyre erősödő viharban. O’Brian ekkor lassan elindult. Keményen nekifeszült a szélnek, köpenye csattogva örvénylett körülötte. Mikor sikerült hátranéznie, látta, Talek, Carus és Elnor is követi. A többiek ott maradtak, s megpróbáltak kapaszkodni az eközben orkánná erősödő viharban. 
A mester úgy érezte, semmit sem haladt. Képtelen volt felnézni a körülötte kavargó porban. Azért lassan-lassan közelebb ért a kőívhez, ami társait tartotta foglyul. Mellette elzúgott egy nagyobb kődarab, éppen csak elmellőzve a mester fejét. Egy kisebb fadarab a kőívnek csapódott neki. Hallotta, amint Süvöltő halkan felnyögött. Felgyorsította lépteit. Nagy nehezen sikerült elérnie az ívet. 
Ekkor váratlanul elállt a szél. A még mindig menetelő társakat ez igen váratlanul érte. Talek majdnem orra esett. Mikor felfogták, mi történ, észrevették, hogy Cameron feléjük repült. A sárkány Neila és Süvöltő előtt szállt le. A barátok azonnal odaszaladtak. 
A mester eközben már megvizsgálta a bilincset. Természetesen mágikus volt. Tulajdonképpen egy kékes fényben izzó vasról volt szó. A varázsló megpróbálta óvatosan megfogni, de úgy érezte, mintha hirtelen meggyulladt volna. Kiáltva kapta el enyhén füstölgő kezét. Talek félve nézett a Nagy Úr felé, hátha meghallott valamit, ám az túlságosan elfoglalt volt a kitaszítottal. 
– Hogyan lehetne leszedni ezeket? – kérdezte Carus maga is megszemlélve a bilincset. 
– Sehogy sem lehet leszedni. Már megpróbáltam – szólt közbe alig hallhatóan Neila. Félig kinyitotta a szemét, majd barátaira nézett. Társai viszont nem hallották. Erőtlen hangját elnyomta a mágikus fegyverek küzdelme. O’Brian boldogan lépett oda lányához, mikor meglátta, végre magához tért. 
– Mit mondtál kedvesem? – kérdezte lágyan a mester, miközben gyengéden megcirógatta a mágusnő arcát. A lány már válaszolt volna, mikor hirtelen elkerekedett szemekkel nézett apja mögé. 
– Tűnjetek el innen! – nyögte elfúlón a varázslónő, de már elkésett. A Halhatatlan észrevette őket. 
A társak éppen időben néztek hátra ahhoz, hogy láthassák a gigászi harcos támadását. Csupán egyetlen, gyűlölettel telt szót mondott, miközben feléjük nyújtotta egyik vaskesztyűs kezét. Kegyetlen tűztenger tört elő a harcosból. A mérhetetlen forróság könnyedén söpörte el a barátokat, akiknek még védekezni sem maradt idejük. 
Egyedül Cameronnak sikerült egy védőpajzsot vonni a két fogoly és maga köré. De társaiért nem tehetett semmit. Elborzadva nézte és hallgatta végig barátai szenvedéseit. Képtelen volt a négy mágus haláltusáját végignézni, ezért lehajtotta a fejét, s várt, míg a tűzvihar el nem múlt. A forróság után csak füst és por maradt. 
A fehér sárkány ismét felnézett a mágusnőre, miután a tűz végigsöpört rajtuk. A felkavart por eltakarta őket, bár az a csekély védelem is hamar eltűnt. Ekkor tért magához Süvöltő is, bár talán jobb lett volna, ha nem teszi. Csupán annyit érzett, hogy alig kap levegőt a rengeteg füsttől és portól. Kegyetlen köhögés tört rá, ami leírhatatlan kínszenvedéseket okozott neki. 
Mikor végre ki tudta nyitni a szemét, maga mellett látta Cameront és Neilat. Gyengéden elmosolyodott, mikor a sárkány rá nézett. Az viszonozta a mosolyt, de ekkor a mágusnő elkerekedett szemekkel felhördült. Valószínűleg figyelmeztetésnek szánta, mivel beszélni már nem maradt ereje. 
A fehér sárkány eleinte nem értette, mit akar a lány. Aztán megtudta. Hirtelen éles fájdalmat érzett a hátában, ahogy a mágikus penge a húsába mart. A sárkány szemei kidülledtek, a fájdalomtól csaknem azonnal elvesztette az eszméletét. Sikerült annyira hátra fordítani a fejét, hogy láthassa Halgor kardját, amint kimeredt a hátából. Aztán a földre csúszott. Egy kis vérpatak tört utat magának a sárkány két szárnya között, majd a földet elérve kisebb tócsába gyűlt össze. 
Neila alig hitt a szemének. Ránézett a távolban álló Nagy Úrra, aki elégedetten fordult vissza még mindig kábult áldozata felé. A mágusnő agyát elöntötte a vörös köd. Tompán, valahonnan távolról hallotta Süvöltő hangját, amint a nevén szólítja. De tudata nem fogta fel szavait. Újból és újból lepergett szeme előtt Cameron halála. Csupán az térítette vissza a valóságba, mikor valamilyen égető érzés futott át a testén. A varázslónő megrázta a fejét. 
Ismét tisztán látott. A mérhetetlen fájdalom forrására is rájött. Túlságosan előredőlt, s a bilincs pedig nem engedett. Mellette Süvöltő aggódva nézett rá. Aztán a lány lenézett a fehér sárkány élettelen testére. Neila vállai megereszkedtek. Érezte az arcán végiggördülő hűs könnyeit. Ismét tudatosult benne sebei kegyetlen sajgása, gyengesége és kimerültsége. Aztán látta, hogy lassan mindent elborít a sötétség. Úgy érezte, mintha a hideg tenger habjai összecsapnának a feje fölött. Kellemesen hűvös érzés volt. Engedett a sötétség hűs ölelésének. 

12.
A Nagy Úr elégedetten fordult ismét a fekete tünde felé. Már csak vele kellett végeznie, hogy teljes legyen a győzelme. Elégedett mosollyal lépett egyet előre. Vörösen izzó kardját a magasba emelte, csapásra készen. Ám ellenfele még mindig erős volt, bár teljesen elkábult az ütközés erejétől.
Halgor szemei előtt még mindig kék körök és csillagok táncoltak. Megrázta a fejét, mire valamelyest kitisztult a látása. A csillagokon keresztül nézve látta, amint a Halhatatlan egyetlen dübörgő szavával elsöpörte barátait. Eleinte visszafojtott lélegzettel nézte a porfelhőt, hátha mégis túlélték társai a támadást. Megkönnyebbült sóhaj hagyta el ajkait, mikor meglátta Cameront, amint a mágusnőt és a farkast védte saját testével. 
Ám ezt a Nagy Úr is észrevette. Kirántotta a még mindig a páncéljában lévő kardot. Mikor hozzáért, a kard fényesen világított. A gigászi harcos hihetetlen erővel vágta a fegyvert egyenesen a fehér sárkány hátába. A hüllő ernyedten csúszott a földre, mire kegyetlen vigyor jelent meg arcán. 
Halgort villámcsapásként érte, mikor meglátta, hogy barátja a földre rogy. Kegyetlen harag lángolt fel benne. Agyát elöntötte a vörös köd, képtelen volt gondolkodni. Csupán egyetlen gondolat dübörgött tudatában: a bosszú. 
Még a hatalmas harcost is meglepve, váratlanul felpattant, s puszta kézzel esett neki ellenfelének. Szinte ordította az igéket, melyeket csupán ösztönei irányítottak. Egyetlen csapással akkor ütést mért a gigászi harcosra, hogy az hátratántorodott. Páncélja mélyen behorpadt a mellkasán. Csaknem védekezésre képtelenül hátrált a rá zúduló csapások elől. 
Halgor se nem látott, se nem hallott. Csupán támadásra volt képes. Bár már a végkimerülés határát súrolta, mérhetetlen dühét használta erőforrásnak. Nem is érezte, hogy öklei már véresek, karját sűrűn borították az égett sebek. Egy csonttörő rúgás után viszont már a tünde is alig bírta megtartani egyensúlyát. Guggolva érkezett a földre. 
Lassan kezdett kitisztulni az agya. A vörös függöny fokozatosan felszállt szemei elől. Már tudatosultak benne sebei, melyek kegyetlenül sajogtak. Szaporán lélegzett, miközben gyűlölettel telt tekintetével felnézett a Nagy Úrra. 
A Halhatatlan megdöbbenten nézett ellenfelére. Páncélja tele volt horpadásokkal. Néhány helyen át is tört, látni engedve az alatta kavargó magmát. Éjfekete szemei hitetlenkedve néztek a fekete mágusra. Sűrűn lélegezve állt fel a földről. Lábai megbicsaklottak, ezért megpróbálta felvenni a megfelelő testhelyzetet. Még az éjszakánál is sötétebb kardja nem messze hevert tőle a porban. Már nem világított, fakón hevert az égett földön. 
Halgor lassan felállt. Agya már teljesen kitisztult, képes volt a gondolkodásra. Felmérte a helyzetet. Ő maga már alig állt a lábán. Ereje is fogytán volt, talán ha képes kivédeni még egy erőteljesebb támadást. Sebei éktelenül fájtak, már-már az ájulás kerülgette. De ahogy elnézte ellenfelét, tudta, ő sincs jobb helyzetben. 
A Nagy Úr láthatóan kimerült. Lábai meg-megtántorodtak hatalmas súlya alatt. Szemeiben már nem a gőg és magabiztosság csillogott. A sötét szempár hitetlenkedést, fáradságot és… félelmet türközött. Bár halhatatlan volt, ez még nem jelentette azt, hogy nem is lehet megölni. Nagyon is közel járt a végzetéhez, amivel ő is tisztában volt. 
A két fél fürkészőn nézett egymásra. Tisztában voltak saját gyengeségeikkel, s most a másikét akarták kideríteni. Mivel gondolataikat a másik fél kötötte le, nem vették észre, mikor az egyik fogoly megmozdult. 
Neila fájdalmasan nyögve nyitotta ki a szemét, de azonnal be is csukta. Sebeibe belehasított a fájdalom, feje tompán zúgott. A gyenge fény pedig bántotta a szemét. Sűrűn pislogva próbálta felmérni az eddig történteket. 
Látta, amint Halgor és a Nagy Úr egymás tekintetét tartják fogva. Mikor sikerült kivennie a részleteket, rájött, mindketten vesztésre állnak. “Ebben a csatában nem lesz nyertes” – villant ágy az agyán. Megpróbált gondolkodni, bár zúgó agya nem engedelmeskedett. Nehezen tudta megállni, hogy ne engedjen a hűs sötétségnek, ami lassan ismét elborította tudatát. Megrázta a fejét. 
Közvetlenül előtte meglátta Cameron testét. Eszébe jutottak az utolsó percek. Fáradságát felváltotta a düh. Talpra állt, majd megnézte bilincseit. A kékes fénnyel izzó vasak nem engedtek semmilyen mágiának. Neila elkeseredetten nézett körbe. 
A Halhatatlan és a kitaszított még mindig egymást nézték. Mivel testük már nem engedelmeskedett, akaratukat mérték össze. Ám a mágusnőnek nem volt kétsége afelől, ha nem lép közbe sürgősen, akkor ki lesz a győztes. Megpróbálta kitépni csuklóját a bilincs szorításából. Amint hozzáért, úgy érezte, mintha tűzben állna. 
Már mindent megpróbált, ami csak eszébe jutott, de semmi sem használt. Teljesen összetört, mikor minden próbálkozása hiábavalónak bizonyult. Elkeseredetten nézett fel a még mindig küzdő felekre. 
Halgor már kezdett gyengülni. Akarata pihenésért kiáltott, s nehezen tudta megállni, hogy ne engedelmeskedjen. Szemei nem láttak mást, csak a rá meredő, koromfekete szempárt. Érezte, teste is rohamosan gyengül. Térde megroggyant, bár még sikerült megállnia. 
Neila mindezt látta. Ő viszont arra is felfigyelt, a Nagy Úr is gyengült. Csupán a mérhetetlen büszkesége ad még erőt neki. Ekkor a fekete tünde térdre esett. Ám akaratával még mindig küzdött.
– Ne! Ne tedd! – lehelte alig halhatóan Neila. A varázslónőt már a pánik kerülgette. Képtelen volt kiszabadulni, s pontosan tudta, mi történik azokkal, akik nem szakítják meg időben a szellem kontaktust. 
Ha a mágusnak szerencséje van, csak rettentő fáradékony lesz, bármilyen csekélységről legyen is szó. Komolyabb feladatot, vagy erős koncentrálást igénylő varázslatot viszont képtelen lesz véghez vinni. De ha nem jár szerencsével, örök életére megőrül. Vagy ami még rosszabb, olyan öntudatlanságba zuhan, amiből soha többé nem ébred fel. Ebben az esetben egyszerűen szomjan hal. 
A mágusnő már-már eszét vesztette, csakhogy végre kiszabadulhasson. Minden izmát megfeszítve próbált kitörni, de sikertelenül. Mikor már ismét az ájulás kerülgette, megpróbált nyugalmat erőltetni magára. Ismét a küzdő feleket nézte. 
Ekkor valaki halkan felnyögött mögötte. Neila megpróbált minél jobban hátra fordulni. Nem messze tőle Carus feküdt, aki most megmozdult. A szellem lassan kinyitotta a szemét. Megpróbált felülni, de a fejébe hasító fájdalom más belátásra bírta. Mikor valamennyire összeszedte magát, körbenézett. Szemei végül a mágusnőn állapodtak meg.
– Örülök, hogy ébren talállak – mondta halkan sziszegve az ifjú, s felállt. Ám térdei felmondták a szolgálatot, így ismét a porban kötött ki. 
– Maradj ott és próbált meg felébreszteni a többieket is. Szükségünk lenne rájuk. Halgor már nem bírja sokáig – suttogta a lány, mire a tanítvány enyhén bólintott. Megvizsgálta társait. 
Neila ezután ismét ellenfelét nézte. A Nagy Úr még mindig küzdött Halgorral. A tündén viszont egyértelműen látszott, hogy a végkimerülés határát súrolja. Már a sarkán ült, bár akaratával még mindig küzdött. De egy idő után már nem bírta tovább. Ájultan dőlt el oldalra. 
A mágusnő ezt látva felkiáltott. Szerencséjére a gigászi harcos nem hallotta. Habár a lányt már az sem érdekelte volna, ha meghallja. Agyát elöntötte a düh. Kegyetlen sikollyal kitörte bilincsét. A mögötte térdelő szellem annyira meglepődött, hogy ijedtében hanyatt esett. Ő csak annyit látott, a varázsló egyszer csak lángra kap, majd az őt fogva tartó bilincs széttörik a kőívvel együtt. Felemelt karokkal védekezett a záporozó ködarabok ellen.
Neila teljesen eszét vesztette. Szinte önkívületében cselekedett. Nem volt tudatában, mit tesz. Cameron testéhez lépve kirántotta a kardot a sárkány hátából, majd elkezdett a Nagy Úr felé rohanni. Kezében a kard fényesen fölizzott, amint megérezte gazdája elszabaduló dühét. A lány pillanatokon belül átszelte a Halhatatlan és a közte lévő távolságot, majd kegyetlenül lecsapott ellenfelére.
A Nagy Úr túl későn vette észre a felé rohanó varázslónőt. Agya lassan dolgozott, így védekezni is képtelen volt. A még a harcost is meglepő erejű csapások gyorsan követték egymást. Páncélja darabokban hullott a földre, látni engedve testét. De a harcos azonnal felébredt révületéből, mikor az egyik vágás már a húsát érte. Egyetlen jól irányzott ütéssel sikerült megszabadítania magát a mágusnőtől. 
A lányt váratlanul érte az ütés és pont mellkason találta. Egy jókora út megtétele után a hátára érkezett. Tüdejéből kiszorult minden levegő, s még a tőle messze lévő Carus is hallotta a csontok roppanását. Neila ruhái már cafatokban lógtak rajta, s azok is véresek voltak. A mágusnő könnyeit nyeldesve próbált meg felkelni. Bal kezével eltört bordáit fogta, jobbjában a tünde kardját szorongatta. Csupán a térdére tudott felülni. Szájából vér csordogált. Szemei előtt lassan minden összefojt, bár küzdött ez ellen. Felnézett ellenfelére, miközben hörögve próbált levegőt venni. 
A Nagy Úr elég messze állt tőle. Ő is szaporán lélegzett, egyik kezét oldalához szorította. Kesztyűs ujjai közül valami sűrű, bordó massza szivárgott. Szemeiben a gyűlölet és félelem keveréke villogott. Felső testéről már leszakadt a páncél, látni engedve a lényét alkotó, kavargó vörös magmát. Bár minden izma kivehető volt, mégis groteszk hatást keltett. Sötét tekintetét egyenesen ellenfelére szegezte. 
Neila kétrét görnyedt a fájdalomtól. Kezéből kicsúszott a kard, mely már tompán fénylett a gyenge fényben. A lány agya még mindig lázasan dolgozott. Számba vette azt az igét, melyet még elmondhat. Amire még maradt ereje. Lehunyta szemeit, s halkan kántálni kezdett. De agya nem engedelmeskedett. A varázslat összekuszálódott tudatában, szavai kihullottak fejéből. A lányt már-már páni félelem kerítette hatalmába, mikor váratlanul egy különös érzés vette át az uralmat megtört teste felett. Fogalma sem volt arról, mi lehetett ez, de nem törődött vele. Engedett az érzésnek, ami úgy hatott rá, mint lázas embernek a hideg borogatás. Fokozatosan megnyugodott. Agya ismét tisztán gondolkodott. A megfelelő szavakat sikerült sorrendbe raknia, majd kimondta őket.
A Nagy Úr azt hitte, végre legyőzte ellenfelét. Odalépett a porban heverő kardjáért és felvette. A hatalmas fegyver ismét vöröses fényben kezdett izzani, bár korántsem olyan erősen, mint a csata kezdetén. A gigászi harcos kimért léptekkel közelített áldozata felé. Mikor már alig volt pár lépésnyire, a varázslónő felnézett. A katona kegyetlen vigyorra húzta száját. 
Neila kezében ekkor fényes gömb jelent meg. Mikor kimondta az utolsó varázsszót is, kezét nyitott tenyérrel a Nagy Úr felé nyújtotta. Vakítóan fényes sugár csapott elő a mágus tenyeréből. A sugár áthatolt a harcos mellkasán, nem sokkal tévesztve csak el a szívét. 
Neila lehunyta szemeit az éles fény miatt. Érezte, ahogy testéből távozik még megmaradt ereje. A Nagy Úr kegyetlen ordítást hallatott, mikor a sugár áthaladt a testén. A túlvilági hang szinte szétrepesztette a mágusnő tudatát. Úgy érezte, menten szétrobban a feje. 
Mikor a kiáltás sikolyba csapott át, még a föld is megremegett a túlvilági hang hallatán. A varázslónő már nem bírta tovább. Képtelen volt harcolni a sötétség ellen, ami magába akarta szívni őt. Mikor már-már elvesztette az eszméletét, a Nagy Úr egy gigászi robbanással szertefoszlott. Bár maga a robbanás hangtalan volt, kegyetlen tűzhullám követte. A sziget egészében megremegett, mikor a tűzvihar végigfutott rajta. A föld halkan morajlott, míg a forróság végleg el nem múlt. 
Mikor a tűzvihar elérte a tengert, sisteregve kialudt. Némaság telepedett a szigetre. A csend szinte fülsértő volt a föld moraja után. Carusnak zúgott a feje. A kegyetlen hőhullám ledöntötte a lábáról, s az utána következő forró széltől alig kapott levegőt. Egy védőpajzzsal védte barátait. Miután minden elcsitult, körülnézett. 
A valaha zöldellő szigetből nem maradt más, csak kopár föld. A homok megfeketedett, s enyhén füstölgött. Minden kiégett a Nagy Úr pusztulása után. 
A szellem elborzadva nézte a szigetet. Aztán felnézett az égre, mire elakadt a lélegzete. Látta a csillagokat! A Hold most kelt fel, fehér fénnyel árasztva el a kihalt szigetet. A tanuló elképedve nézte az eget. A szigetet rejtő gigászi sziklafal eltűnt.
Ekkor valaki halkan felnyögött. Carus, megfeledkezve mindenről mestere felé fordult. 
– Mi történt? – kérdezte O’Brian alig halható suttogással. A szellem képtelen volt válaszolni, mivel ő maga sem tudta pontosan. 
Carus ezután megpróbálta feléleszteni barátaikat is. Lassan mindenki magához tért. 
– Hol van Kira, Silumar és Agony? – kérdezte rekedten Elnor. A társak ijedten néztek a semmibe, ahol eredetileg lenniük kellene. Rémülten néztek körbe, de a sűrű füsttől nem sokat láttak. 
– Itt vagyunk – hallottak egy éles sipítást, majd nem sokkal később három árny bontakozott ki a fehér füstből. A mágusok megkönnyebbülten sóhajtottak fel. Ám a sóhaj félbeszakadt, mikor meglátták, hogy barátaik két alakot is cipelnek magukkal. 
Agony letette Halgort a kiégett fűre. Kira úgy tűnt, minden nehézség nélkül cipelte súlyos terhét. Ő a fekete tünde mellé fektette a mágusnőt. A társak szomorúan nézték őket. A harcos ezután elment. Azt állította megnézi Cameront, hátha tud még segíteni rajta. Ám valójában csak nem akarta, hogy társai lássák záporozó könnyeit. Úgy gondolta, már semmit sem tehetnek barátaikért. Arról viszont nem tudott, három társát még a Nagy Úr sem tudná egykönnyen legyőzni. Utazásaik során megtanulták, hogyan tudnak minél kevesebb energiával minél erősebb támadást véghezvinni. Azt is tudták, hogyan lehet felhasználni feltörő érzelmeiket, ha a helyzet úgy hozza. 
Mivel Agony erről mit sem sejtett, könnyeitől vakon támolygott Cameron ernyedt teste felé. 

13.
Már négy napja esett szakadatlanul az eső. A talajt borító fehér hótakaró lassan megolvadt, helyenként már nagyobb foltok tarkították. A kopár fák kirügyeztek, újabb színt víve a tél végi egyhangú barnaságába. A téli álmot alvó állatok motoszkálni kezdtek vastag avarral védett vackaikban, hanggal töltve be a néma erdőt. Maga a táj csodálatos lett volna, ha a természetes színek közé nem vegyült volna a vér vöröse.
A kobold város még állta az ostromot. Lakói addig nem hagyták el otthonukat, míg nem volt feltétlenül muszáj. A várost körülvevő sártenger ugyanis csaknem megközelíthetetlenné változtatta azt. Mégis vér szennyezte a környező fák törzseit és a még esetleg megmaradt csekélyke havat. 
A hangulat feszült volt és komor a városban. Mindenki nyugtalan volt, senki sem tudta, mikor támadnak legközelebb a farkasemberek. Bár az élőholtak visszavonultak ismeretlen rejtekhelyeikre a távoli hegyekben, a farkasokat semmi sem gátolta a támadásban. Ezzel tökéletesen helyhez kötötték az arany sárkányokat. 
Fehéragyar bosszankodva járta tágas szobáját. Néha-néha kinézett a hatalmas ablakon, melyből csodálatos rálátás nyílt a városra. A sárkány mégsem tudott gyönyörködni a még az esőben is csillogó városban. 
A vezér látta az ijedt arcokat, a gyereket értetlen arckifejezését. Észrevette az épületek oldalára száradt vért, mely elcsúfította a valaha mesébe illő házakat. Hallotta a félve elsuttogott szavakat, ha az utcákat járta. Szalvaren minderről tudott, s ez mérhetetlen szomorúsággal töltötte el. Egy fájdalmas sóhaj kíséretében elfordult az ablaktól. 
– A Főváros még nem áll támadás alatt. Azt csak az élőholtaktól kell féltenünk – jegyezte meg teljesen feleslegesen Dargor, aki az egyik kényelmes székben ücsörgött. 
– De csak amíg az eső kitart – dünnyögte Fehéragyar borúsan. Hátrakulcsolt kézzel ismét járni kezdte a szobát. Közben száguldoztak gondolatai a fejében. 
– Most nem mehetünk el. A felderítők egy mindeddiginél nagyobb farkas sereg elindulását jelentették. A túlélők még azt is mondták, a Vezér halála után, habár egy ideig kavalkád uralkodott a városban, egy mindeddiginél kegyetlenebb és erőszakosabb farkas került a helyére. A szemtanuk elmondása szerint a megadás, vagy a hátrálás szó hiányik a szótárából. Valószínűleg kegyetlenül hajszolni fogja gyilkos katonáit. Nincs sok időnk a felkészülésre – bólogatott Aranyeső. 
– És mi van a járvánnyal? – tette fel a kérdést keserűen az aranyok vezére. 
– Úgy tűnik, sikerült mindegyik mágust megölni. De elég különös dolgok történtek – válaszolta Cavel. Minden szem felé irányult, amitől mocorogni kezdett a székében. Töltött magának egy kis forralt bort, s kortyolt belőle. Megköszörülte a torkát, majd belekezdett.
– Én még sokáig lábadoztam, miután Neila meggyógyított. Így megfigyelhettem a többi beteget, illetve a harcokat a Feketék mágusaival. A járvány figyelésével megbízott kémeink azt jelentették, egyre kevesebb falut támadott meg a “betegség”. A sebesülteket ugyanis, bármelyik fajhoz is tartozott, a nomád koboldok városában ápolták. Elkezdtem számolni. Bár nem tudom, mennyi varázslót öltek meg, míg én beteg voltam, de így is csupán száz küzdelmet számoltam. Ez nem sok – kortyolt ismét a kobold. Társain végignézve a reményt látta felcsillanni a szemükben.
– És mindegyikkel végeztek? – tette fel a kérdést Dargor. 
– Volt olyan, amelyiknek sikerült elmenekülnie. Bár nem soknak. Előfordult azonban egy-két különös dolog. Például, a varázslók inkább megpróbáltak elmenekülni, minthogy harcolni. Akadtak olyanok, akik maguktól hagyták el áldozataikat. Az egész arra hasonlított, mintha egy osztályból kiment volna a tanár, a gyerekek pedig azt csinálnak, amit akarnak – vont vállat a parancsnok, miközben újratöltötte poharát. Ezúttal egy kis szárított gyümölcsöt is rágcsált hozzá. 
– Tehát a Feketéket majdnem sikerült ismét legyőzni – vonta le a következtetést Fehéragyar, s megállt. 
– Nos, mit csináljunk? – érdeklődött Aranyeső. Hangjában valamilyen különös vidámság vegyült, amire idősebb társa azonnal felfigyelt. Szalvaren elmosolyodott, mire barátja arcán is széles mosoly terült el. Mintha ez egy játék lenne kettőjük között. 
– Elmondanátok, mire gondoltok? – nézett fel busa szemöldöke alól a mester. Nem értette a dolgot, bár annyit biztosan tudott, a háborút még nem vesztették el. Cavel kíváncsian fürkészte társait, miközben egy újabb marék gyümölcsöt vett a mellette álló kis asztalkán lévő tálból. 
A két sárkány válasz helyett csak kiment a teremből. Barátaik csodálkozva követték őket. Az aranyok egyenesen a kémek melegedő táborához mentek, nem messze saját lakosztályuktól. Mikor beléptek, a megfigyelők azonnal elnémultak, s felálltak. 
– Minek köszönhetjük a látogatását? – kérdezte az egyik kobold. 
– Szeretnénk, ha pontosan elmondanátok a farkasemberek seregének a helyzetét, és hogy mikor indultak el. Illetve két társatoknak a hegyekbe kellene menniük, ahol az élőholtak helyzetét kellene megtudni – hadarta az utasításokat Fehéragyar az elképedt koboldoknak. Mivel elfogyott a levegője, kénytelen volt abbahagyni. Aranyeső folytatta. 
A rengeteg utasítástól, kéréstől, kijelentéstől és a számukra érthetetlen mondatoktól a felderítők teljesen összezavarodtak. Már régen elvesztették a fonalat, mire a két sárkány újból elmondta, mit akartak, ezúttal lassabban. A kavalkádból végül elindultak a zavarodott kémek, ki-ki a saját útján. 
– Elmondanátok végre, miért küldtétek el az összes felderítőt? – kérdezte döbbenten Cavel, aki a mesterrel együtt szintén értetlenül állt az ajtóban.
– Ez még ráér. Most menjünk a királynőhöz – közölte mintegy mellékesen Fehéragyar, majd folytatta mondandóját fiatal barátjának. Cavel és Dargor érdeklődve loholt a szinte rohanó sárkányok után. 
Fehéragyar és Aranyeső nem mondta el, mit miért tettek, amíg a felderítők vissza nem tértek. Ez némely esetben akár több hetet is jelentett. Cavel és Dargor pedig sehogy sem értették a dolgot. Csak figyelték barátaikat, akik egyre izgatottabbak lettek. Egyedül a királynővel beszéltek, aki ezután szintén úgy tűnt, megbolondult. 
Mind a hármuknak különös izgalom csillogott a szemükben és össze-vissza rohangáltak, különböző értelmetlen parancsokat osztogatva. Néha suttogva szót váltottak, aztán ismét folytatták különös táncukat. 
Cavelt és Dargort teljesen ledöbbentette társaik viselkedése. Az egész arra emlékeztette a mestert, mint mikor a gyerekek egy nagy titkot tudnak meg, amit senkinek sem akarnak elmondani, mégsem tudják egészen magukban tartani.
Ennek eredményeként több sárkányt is felderítő útra indítottak, főleg a kaber-gar környékére. De azt még ők sem tudták, mit is kellene pontosan megfigyelniük. De egyikük sem szegült ellen a parancsnak, mégha lassan azt is kezdték feltételezni vezetőikről, kezdett agyukra menni a vereség gondolata. 
Ám a kobold kémek egyre nehezebben jutottak ki-be a városba. Az esőt most már mesterségesen nem engedték elállni, amitől az erdő talaja valóságos sártengerré változott. A súlyos cseppek megolvasztották a maradék havat is, így a koboldok néha térdig jártak a latyakban. Néhány újabb patakocska is keletkezett, ahogy az esőt megpróbálták elvezetni. 
A tél eközben véget ért, átadva helyét a tavasznak. E két évszak gyakran egybeolvadt, csakúgy, mint a nyár és az ősz. De nem egyszer előfordult már az is, hogy a Caraken lakói képtelenek voltak megmondani, pontosan melyik évszak is van. A mostani tavasz viszonylag elkülönült a téltől. A hőmérséklet elég gyorsan emelkedett. A fák lassan kizöldültek, az állatok ismét zizegtek az ágak között, illetve a talajon. A rovarok zümmögése is fokozatosan visszaköltözött a fák közé. 
Az erdő váratlan átalakulását még a mesterséges patakok létrejötte sem gátolta, vagy a szakadatlanul zuhogó eső. Sőt, még segítette is. Az esőnek hála rengeteg gomba nőtt, ami egyre több állatot csalogatott a Végtelen Erdőbe. A fák gyorsan bontottak levelet. A kisebb cserjék, vagy páfrányok elterjedtek. Lassan megjelentek az első virágok, amit követtek az első méhek, illetve az énekesmadarak. 
S mindez négy hét alatt játszódott le a koboldok erdeiben. Már visszatértek a felderítők is, két kivétellel. A parancsnokok ekkor ismét összeültek Szalvaren lakosztályában. A szoba zsúfolásig megtelt a kémekkel, illetve sárkányokkal. 
– Most már hajlandóak lennétek elmondani, mi volt ez a nagy nyüzsgés? – kérdezte egy csepp idegességgel a hangjában Dargor.
– Szeretnénk tudni, miért viselkedtetek őrültként – szólt közbe kíváncsian Cavel. Többen egyetértően bólogattak, vagy morogtak valamit szomszédjuk fülébe. 
Szalvaren, Aranyeső és Valessa királynő mosolyogva állt társaik előtt. 
– Először inkább hallgassuk meg a kémeink híreit. Ha még ezután sem jönnétek rá, akkor majd elmagyarázzuk – felelte Fehéragyar és intett az egyik kobold felderítőnek. A lény szembefordult az egybegyűltekkel. Megköszörülte torkát, majd belekezdett. Eleinte nehézkesen találta meg a megfelelő szavakat. Látszott rajta, hogy nem szokta meg a nagyobb közönséget.
– Én az élőholtak seregének a hegyeihez mentem híreket szerezni. Két társammal együtt indultunk útnak. Persze különböző utakon. A katonákból áradó fagy igen megnehezítette a dolgunkat, bár vezetett is egyben. Nem törődve a hideg esővel és a térdig érő sárral, egyre közelebb merészkedtünk. De amit láttunk, az örökké kísérteni fog rémálmaimban – halkult el hirtelen a kém hangja. 
Arca elsápadt, szemei kitágultak a rémülettől, ahogy visszaemlékezett. Arcán izzadság gyöngyöződött, dacára a hűvös levegőnek a szobában. Torka kiszáradt, ezért nyelt egyet. Akadozva folytatta, s olyan halkan, hogy a hátsó sorokban állóknak közelebb kellett hajolniuk hozzá, ha hallani akartak valamit.
– Hatalmas had bújt el a hegy gyomrában. A belőlük áradó mérhetetlen fagyosság jéggé változtatta a barlang szájánál lévő vizet. Elég volt csak a szemükbe nézni, hogy még a vérünk is megdermedjen. Halkan beszéltek, mégis mindent elsöpört a hangjuk. Az egyikük, egy hatalmas ember ekkor csendre intette gigászi seregét. Narancsvörös szemei égettek, hangja mintha csak a föld alól szólt volna. Társaimmal együtt alig bírtunk megülni búvóhelyeinken – suttogta csaknem holttá váltan a kobold. 
Úgy tűnt, mindjárt elájul, ezért Aranyeső egy széket tolt mögé. A lény lerogyott rá, majd rekedt hangon kért egy pohár bort. Néhány korty után visszatért némi szín az arcába. Egy sóhaj kíséretében folytatta a történetét. 
– A vezér ekkor megszólalt. Ha akartunk sem tudtunk volna elmenekülni. Mindhárman ledermedve álltunk. A katona számunkra zavarosan beszélt. Mintha valamilyen régi köznyelvet használt volna. Annyit tudtunk megérteni, most még nem tudnak támadni. Elsősorban az eső miatt, meg magyarázott még valamit. Valamilyen hatalmas úrról, aki már nem néz le rájuk, vagy ilyesmi. Értelmetlen volt, legalább is, nekünk. A seregre viszont drámai hatást gyakorolt. Fogalmam sincs, pontosan mit mondhatott, de az élőholtak nem vették valami jó néven – mesélte a felderítő. 
Ismét kortyolt a borából. Már teljesen összeszedte magát, bár szemei még mindig félelmet tükröztek. Szavait ismét suttogóra fogta, mintha még nem mondott volna el mindent. 
– A had morgott, dünnyögött, zavarodottan, vagy éppen ellenségesen szemlélték a Végtelen Erdőt. Némelyeknek düh, vagy türelmetlenség villogott a szemeikben. Az egész barlang visszhangzott a katonák és sárkányok morajától. A vezér csak állt, aztán hirtelen csendre intette embereit. Kezének egyetlen intésére mindenki azonnal elhallgatott. Ekkor ismét megszólalt. Habár szinte egyáltalán nem értettük, mit beszélt, a szívünk tökéletesen fordított. A rajtunk eluralkodó félelem és rettegés egyértelműen elárulta, milyen beszédet tarthatott a hatalmas katona. Megpróbálom elmondani, mitől uralkodott el rajtunk a félelem, mit mondhatott az élőholt – mormolta a kobold. Arca ismét hamuszürke lett. Szemei elhomályosultak, hangja távolinak csengett. 
“– Ne feledjétek derék és legyőzhetetlen katonáim, a harcot még nem vesztettük el. Jön még olyan hatalom, ami ismét összefoghat minket, és hűséges csatlósainkat. De előbb végeznünk kell a kémekkel, akik megpróbálják meghiúsítani fényes győzelmünket”. Hangja végigdübörgött a barlangon. Láttam a társaimon, hogy ledermedtek a félelemtől. Ők is megértették ugyanis a szívük által suttogott beszédet. Az élőholtak erre dühösen felkiáltottak, miközben vezetőjük elindult a barátaim felé. Egyetlen szót mondott, mire mindketten ájultan zuhantak a földre. Engem csak a félelmem mentett meg. Szinte vakon rohantam vissza az erdőben – fejezte be a történetet a kobold. Mindenki elhallgatott. 
– És szerinted hogyan volt képes megtalálni titeket? – kérdezte Dargor. Már kezdett megvilágosodni előtte, mire jöhettek rá hamarabb barátai. 
– Fogalmam sincs – vont vállat a lény. Hangja még mindig remegett.
– Talán vadul dobogó szívünket hallotta meg, vagy meleg vérünket érezhette meg. Ki tudja?
A terem ismét elcsöndesedett. Az ablakon kopogó esőcseppek még a megtört kémet is megnyugtatták. A tűz ropogása volt még az egyetlen hangforrás.
– És mi van a többi felderítővel? – törte meg a némaságot Cavel. Már ő is gyanította, miért volt ez a nagy felfordulás az elmúlt négy hétben. 
Lassan az összes útnak indított kém elmesélte a történetet. Már késő délután volt, mire mindenki befejezte. A remény ismét visszatért a kobold városban, ami futótűzként terjedt el a lakók között. Még az ázott madarak is a felderítők híreit foglalták énekükbe. Minden kobold értesült a történtekről. Ki így, ki úgy. 
A nők izgatottan suttogtak egymás között az utcákon, csakúgy, mint a sárkányok és a katonák. Úgy érezték, ismét van esélyük a háború megnyerésére. Még a gyerekek is megérezték a hirtelen hangulatváltást. Bár az okát nem értették igazán. 
Mindenhol ugyanazt lehetett hallani. “A Nagy Úr elbukott! Megmenekültünk! A Napvezér visszatért!” – kiáltozták a koboldok. A fiatal gyerekeknek ezek nem mondtak semmit. Csupán azt tudták, ismét játszhattak. Szüleik pedig, kisebb nyaggatás után megint csatlakoztak hozzájuk. De a szülők többsége mégsem játszott csemetéivel. Igaz, aznap este nyugodt volt a város álma. Még a közeledő farkasember sereg sem törte le az újból feltámadt reményt. 

14.
A kobold város megszabadult a tehetetlenség súlyos takarójától, mely mindeddig ellepte. Az utcákat ismét nekiálltak tisztára mosni a mindent ellepő vér mocskától, a gyerekek vígan játszottak. A katonák felszabadultabban mozogtak a házak között. A nők már nemcsak suttogva mertek beszélgetni. Még a sárkányok is láthatóan jobb kedvre derültek, mióta a kémek visszatértek egy héttel ezelőtt.
Szalvaren ismét az ablakából nézett le a csillogó városra. Bár most könnyebb volt a lelke, mégis aggódott. Fogalma sem volt, mi történt a Fővárosban, mióta a tél végén eljöttek. Hiába próbálta meg lenyugtatni zakatoló szívét, tudatának egyik sötét szegletéből ismét előtörtek eddig gondosan elnyomott gondolatai. Fájdalmas sóhajjal elindult a tőle jobbra lévő kis asztalkához. 
Az asztal egy mesterien megmunkált, élő fa volt. Ilyen megoldást sehol sem látott a vezér, pedig sok helyen megfordult már hosszú élete során. Maga a cserép is lélegzetelállító volt. Egy nagy rózsát formáltak meg. Úgy tűnt, hogy a csodásan megfaragott fa annak a közepéből nő ki. Az asztal egy kolibri alakját vette fel, mely mintha a rózsa nektárját akarta volna kiszívni. Legyezőként széttárt farktollai szolgáltatták az asztallapot, melyre bort raktak ki.
Fehéragyar mégsem csodálta meg a mesterien megmunkált asztalt. Csupán töltött magának a rajta lévő kancsóból. Elgondolkodva kortyolgatta forralt borát. 
Az arany sárkány az utóbbi időben képtelen volt kiverni hazája gondolatát a fejéből. Szinte érezte az egész évben teljes díszükben pompázó csodálatos virágok édes illatát. A pohárban lévő bor helyett a völgy patakjainak ízét érezte szájában. Azoknak a folyóknak ugyanis nem ugyanolyan ízük volt, mint másoknak. Sokkal finomabbak voltak. Ha egy ember megízlelte volna, képtelen lett volna más italt inni. 
A sárkány látta magát lelki szemei előtt, amint a kristálytiszta levegőben repül, felülről nézve az élő völgyet. Hallotta társai nevetését, olyanokét is, akik már nem éltek. Fülében zengett a barlangja felett fészkelő különleges madarak éneke. 
Aztán a kép szertefoszlott. Helyette egy borzalmasan meggyötört földet látott. A zöld fák kiégtek, a bokrok és virágok csüggedten álltak. A madarak a halál, a keserűség és a fájdalom dalát zengték. A finom illatok helyett füst, korom és hamu szállingózott a levegőben. A sárkányt mérhetetlen szomorúság öntötte el, amint meglátta elesett társai testét a földön fekve, lehetetlen pózokban. 
“Ez lett az eredménye az értelmetlen öldöklésnek a szellemekkel”– gondolta elkeseredetten. Az emlékképet egy halk köhintés szaggatta szét. Szalvaren riadtan fordult meg. Mögötte Veilon állt. A sárkány enyhén elpirult, amiért ilyen kiszolgáltatott helyzetben láthatta a kobold mágus. 
– Mit akarsz? – kérdezte mogorván. 
– Ha végre teljesen visszatértél a Sárkányok Völgyéből, esetleg szakíthatnál időt a híreimre – közölte cinikusan a lény. Arcán gonosz mosoly jelent meg. Miután a sárkány csak horkantott válasz helyett, zavartalanul folytatta.
– Hogy rövid legyek és lényegre törő: a szellem tanítványok komoly összetűzésbe kerültek az aranyokkal. Már vérontásra is sorkerült. Mindkét részről.
A kobold hangja közönyös volt, mégis gúnyosan csengett a vezér fülében. 
– Miért nem üzentetek előbb? – ordította mérgesen Fehéragyar. Kivágta a szobája ajtaját, majd végigcsörtetett a folyosókon. Amelyik szolga látta, ijedten ejtette el a kezében lévő dolgokat, s menekült az ellenkező irányba. A feketeköpenyes mágus egy könnyed sóhajjal eltűnt a szobából, csakhogy a következő pillanatban a vezér mellett álljon a többi sárkány előtt.
– Mi történt? – kérdezte aggódva Aranyeső, mikor meglátta barátja dühös arckifejezését. 
– Ti gyertek velem! – mutatott előtte álló társaira. Felugrott a levegőbe, de a földre már nem esett vissza. Ugrás közben átalakult, majd sűrűn csapkodva felszállt. Veilon Aranyeső hátára ült fel. A fiatal sárkány a koboldtól akarta megtudni, miért viselkedett ilyen furcsán a vezér. A választ meghallva őt is elöntötte a harag. 
A három hüllő hamar elérte a várost, pedig az legjobb esetben is egy napnyira volt a koboldok lakhelyétől. Szalvaren tajtékozva szállt le a Főváros kapuja előtti hatalmas főtéren. Az őrök kapkodva siettek le a falakról, mikor meglátták a vezért. De a sárkány nem törődött velük. Megszemlélte a fehér kövön éktelenkedő vérnyomokat, majd elindult a palota felé. 
A megszeppent takarítók értetlenül nézték az aranyokat, akik figyelemre sem méltatva őket azonnal a város urához siettek. 
Xeron éppen a tanácsteremben járkált fel-alá, mikor váratlanul bevágták az ajtót. A helységben lévő parancsnokok ijedten fordultak a jövevények felé.
– Halljam! Mi történt? – követelte Fehéragyar. 
– Ööö… Nem tudom, mire gondol – kezdte volna Xeron, de a sárkány durván közbevágott.
– Tudok az összecsapásokról és most annak az okára lennék kíváncsi, ha nincs ellenére – dübörgött végig a hüllő hangja a termen. A város ura, mint egy rakás szerencsétlenség, úgy állt a dühös vezér előtt. Még soha nem bántak, vagy beszéltek így vele, s most képtelen volt eldönteni, hogy az ijedségtől, a döbbenettől, vagy a példátlan bánásmód miatt lepődjön meg jobban.
– Nos, történt egy, s más a városban, de semmi ok az aggodalomra. Mindent a kezemben tartok. Felesleges volt idefáradnia ilyen csip-csup ügyek miatt – felelte falfehér arccal az ember, miközben vetett egy megsemmisítő pillantást a sárkány mögött álló, cinikusan mosolygó fekete mágusra. 
– Nem tudom uram, ön hogy van vele. De én nem nevezném csip-csup ügynek, hogy a szellemek és a sárkányok között már vérontásra is sor került. Látni akarom a sérülteket! – csattant fel Szalvaren, mire a szerencsétlen Xeron majdnem összecsuklott. 
Az egyik parancsok végül felajánlotta, hogy elvezeti a három sárkányt a sebesültekhez. A város ura rettegve ment társai mögött. Mikor Veilon mellé ért, megállt egy pillanatra.
– Ha esetleg háború törne ki, mindennek te leszel az oka – sziszegte, majd a menet után sietett. A fekete kobold csak megvonta a vállait és szintén elindult. 
A szerencsétlenül járt sárkányokat és szellemeket természetesen a lehető legtávolabb szállásolták el egymástól. A tanítványokat saját mestereik gyógyították, miközben folyamatosan átkozták őket oktalanságuk és forrófejűségük miatt. Az aranyokra szintén a mesterek felügyeltek, miközben próbálták megnyugtatni a hüllőket. A levegőben szinte kézzel foghatóvá vált a feszültség. 
Szalvaren egyik társához tartott, aki már jobban érezte magát. Mikor a vezér belépett, az arany azonnal felállt és mélyen meghajolt. 
– Szeretném tudni, mi történt – közölte hűvösen a sárkány, s végigmérte sebesült fajtársát. 
A hüllő könnyebb sérülésekkel megúszta. Csak a mellkasán húzódott egy mély seb, amit már elláttak. Az ifjú arcát és karját kisebb hegek fedték. 
– Az egészet a szellemek kezdték! Nekünk semmi közünk nem volt hozzá, esküszöm – mentegetőzött azonnal a fiatal sárkány.
– Elmondaná valaki végre, hogy mi történt?! – csattant fel Fehéragyar, mire a legtöbben kínos csöndbe burkolóztak. Az aranyok vezére és két társa idegesen néztek a szobában lévőkre. 
– A tanítványok mindenáron ki akarták venni a részüket a harcból. Felderítőként akartak segíteni, ám a kedves fajtársaid nem rajongtak a dologért – szólalt meg gúnyosan Veilon, aki az egyik árnyasabb sarokban állt. Ajkait cinikus mosolyra húzta. Mandulavágású szemeiben vidámság csillogott.
– A szellemek elég akaratosak tudnak lenni. Addig, míg az egyik sárkány meg nem elégelte. Elég szép sértéseket vágott a fejéhez, kifejezve gyűlöletét. Tett néhány megjegyzést a családjára, illetve, hogy hova mehetnének el.
A kobold hangja elismerően csengett, amitől a sérült arany egyre idegesebb lett. Sőt, még enyhén el is pirult.
– Ezt természetesen nem tűrték el a szellemek – vont vállat a kobold. 
Szalvaren dühösen meredt az ifjúra.
– Ki támadott először?
– A tanulók! – nézett fel a sárkány. Szemiben még mindig égett a harci láz. 
– Az összes tanítvánnyal beszélni akarok a főtéren – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon a vezér, mire a parancsok elment. Ezután a fiatal arany, csatlakozva társaihoz, levonult a főtérre. Néhány céltalanul lődörgő tanítvány már ott volt. Már mindenkit értesítettek telepatikusan. 
Mikor az összes tanuló (aki lábra tudott állni) megjelent, Fehéragyar előbbre lépett. Több sárkány is csatlakozott hozzá. Kíváncsiak voltak, vajon mit akarhat vezetőjük a szellemektől. 
– Először is, szeretném, ha kivonnátok magatokat a harcokból. Bár egyelőre nem kell tartani támadástól, inkább maradjatok nyugton – kezdte Szalvaren. Hangjából képtelen volt leplezni a gyűlöletet. 
– De miért? Mi csak segíteni akarunk. De azok az ütődött dögök nem képesek ezt felfogni! – szólt közbe az egyik tanuló. Ő volt a legidősebb és elég bátorságot érzett magában ahhoz, hogy fel merjen szólalni a vezérrel szemben. Ám mikor a sárkány dühtől villogó szemeibe nézett, úgy gondolta, talán nem kellett volna ilyen nyíltan kifejeznie magát.
– Nem kell a segítségetek! – sziszegte Fehéragyar. 
– Ugyan! – horkantotta a szellem. – Egyedül még egy óriást sem lennétek képesek észrevenni. Mindenki tudja, hogy a sárkányok nem a kémkedésről híresek.
– Majd megmutatom, miről vagyunk híresek! Csak engedjenek a közeledbe te kis bárányfelhő – kiáltotta valamelyik sárkány. A vezér idegesen hátranézett.
– Úgy elfújunk, mintha soha nem is léteztél volna te két lábon járó ködfelhő! – értett egyet egy másik hang. A tanítványoknak megvillantak a szemeik.
– Szép nagy arany pacává kenünk szét titeket – sziszegte valamelyik ifjú.
– Milyen jól mutattok majd a fehér kövön – dünnyögte egy másik, de elég hangosan ahhoz, hogy még a legtávolabb álló sárkányok is meghallják.
– Ugyan! Le nem tudnád vakarni a cipődről, ha belelépnél – suttogta egy harmadik, mire kitört a káosz.
Ez utóbbi sértést már az arany sárkányok sem tűrték. Az egyik fiatal azonnal nekiugrott a merész tanulónak, mire azok felvették eredeti alakjukat. Mintegy erre válaszul, az összes megjelent hüllő belevetette magát a marakodásba. 
A mesterek hiába próbáltak bármit is tenni, képtelenek voltak megakadályozni az összecsapást. Bár Szalvaren megpróbálta kivonni magát belőle, azért felvette eredeti alakját. Az egyik szellem ekkor egyenesen neki támadt, így már ő sem tudta tovább türtőztetni magát. Kirobbant belőle mindaz a düh, amit eddig magába kellett fojtania. Képtelen volt átlátni az agyát elborító vörös ködön. Puszta ösztönei vezérelték, melyek most csak egyetlen dolgot súgtak neki: megölni az összes szellemet, aki jelen van. 
Dargor és a többi mágus elképedve nézte a kavalkádot. Kisseb vérpatakok csordogáltak a fehér márványon, melyek végül tócsákban gyűltek össze. Néhány egészen fiatal mágus, akik csak nemrég kerültek ki tanítóik kezei alól, rosszul lett. Némelyek elfordították tekintetüket, és görcsösen öklendezni kezdtek. Mások émelyegtek a vér szagától és látványától, s aléltan estek a földre. A teret betöltötték a különböző zajok. Nyögések, ordítások, sziszegések, halk kántálások. Égett hús szaga érződött a levegőben, elkeveredve a halálsikolyokkal. 
Egyedül Veilon állt teljesen nyugodtan. Mikor meghallotta a merész szellemet, gúnyosan elmosolyodott. Még mulatatta is a jelenet. De mosolya rögtön leolvadt arcáról, mikor a sárkány nekirontott a tanulónak. Mivel a mellette álló mesterek nem tettek semmit, úgy döntött, maga veszi kezébe a dolgok irányítását. 
Egy halk sóhajjal lehunyta szemeit, majd előrenyújtotta karjait. Miközben koncentrált, lassan felemelte kezeit. Erre az egész verekedő káosz a magasba emelkedett. Ám azok észre sem vették. Ugyanúgy marták tovább egymást.
Veilon homlokán verejtékcseppek jelentek meg a nehéz súlytól. Szépívű szemöldöke felett enyhe ránc jelent meg. A kobold ekkor elkezdte széttárni még mindig felemelt karjait. A mellette álló mesterek döbbenten látták, amint a marakodó sárkányokat és szellemeket egy láthatatlan kéz szétválasztja. A küzdő felek ekkor vették csak észre, már nem a földön vannak. 
A sötét mágus nem engedte őket vissza. Tudta, csak ismét egymásnak ugranának. A két faj ugyanis gyűlölettel telt szemekkel nézte egymást. Mindkét csoport szaporán lélegzett, alattuk újabb vérpatak folydogált. Akadtak olyanok is, akik ájultan lebegtek. 
A kobold varázsló egy szavával elaltatta őket. Csak azután engedte vissza ismét társait a vértől mocskos kövekre. A mágusok azonnal odamentek, hogy megnézzék a sárkányok és a szellemek állapotát. 
– Nos? – kérdezte falfehéren, mégis nyugodt hangon Gerald. A fiatal parancsok is tanúja volt a rövid harcnak. Még soha nem látott ehhez foghatót. “Ha ezek nem egymás ellen harcolnának…”– gondolta keserűen. Egy csaknem holttá vált mester botorkált oda hozzá. Még mindig remegett a látványtól, ami a vizsgáláskor fogadta. Hangja remegett, mikor megszólalt.
– Mind a sárkányoknál, mind a szellemeknél van halott. Az ifjaknál négy, az aranyoknál csak kettő – jelentette a varázsló alig hallhatóan. Gerald homlokráncolva gondolkozott. 
– Fehéragyar? 
– Él, de súlyosak a sérülései.
A parancsnok elbocsátotta a mágust, aki látszólag már alig állt a lábán. Egyértelmű volt, hogy még nem szokott hozzá a harcokhoz. Különösen, ha a saját társairól volt szó. 
– Lássátok el a sebesülteket! A szellemeket a palotában, a sárkányokat Fehéragyar kivételében a gyógyítók házában – adta ki az utasítást a katona, majd segített a mestereknek. Mikor Veilont is meglátta, nem bírta megállni, hogy meg ne kérdezze. 
– Tudtad, hogy ez lesz, igaz? Mégis miért szóltál akkor Fehéragyarnak? – követelte dühösen a férfi. A kobold, aki az egyik tanulót vitte, bosszúsan nézett rá. Tükörsima, majdnem fekete szemeiből semmit sem lehetett kiolvasni. 
– Megvolt rá a jó okom. Ha ez a harc nem most robbant volna ki, akkor később. Úgy gondoltam, jobb túllenni rajta, még mielőtt az ellenségeink nézik végig – magyarázta enyhén idegesen a lény, majd elindult a palota felé. 
Gerald döbbenten nézett utána. Tudta, nem hazudik, de azt is gondolta, nem mondott el mindent. Elhatározta, kideríti az igazságot, akármibe kerüljön is ez neki. 

15.
Szalvarennek ismét az otthonáról repkedtek képek a szeme előtt. Megpróbált megfogni egyet, de azok mindig kicsúsztak lelki ujjai közül. A képeket ekkor egy egyre erősödő érzés kergette el. Fájdalom. A sárkánynak kegyetlenül sajogtak a harc során szerzett sérülései. Fájdalom hasított a fejébe, a mellkasába, illetve a jobb lábába is. Ezen kívül még úgy érezte, mintha valami belülről menten szétrepesztené. Kinyitotta a szemét.
“Megvakultam!” – villant át a hüllő agyán. Ugyanis nem látott mást, csak az áthatolhatatlan sötétséget. Mivel nem tudta, mi történt, lassan páni félelem kezdett felkúszni a szívétől az agyáig. Mivel tudta, az értelmetlen félelem nem vezetne semmi jóra, kényszerítette magát, hogy megnyugodjon. 
Fokozatosan más hangok is beszűrődtek a fülében dobogó véren kívül a tudatába. Megpróbált felülni, ám a tagjaiba hasító fájdalom más belátásra késztette. Nyugtalanul feküdt, azon gondolkozva, pontosan mi történhetett előző nap. Lassan előkúsztak emlékei agya egyik sarkából, mikor a sötétség hirtelen életre kelt, s megpróbálta magába olvasztani a sárkány tudatát. 
Fehéragyar érezte a puha sötétséget, amint ismét elhomályosítja agyát. Ekkor halk hangokat hallott. Mintha kinyitottak volna egy ajtót. Vadul kapott a valóság gyenge szálába. Fokozatosan sikerült visszaszorítania a feketeséget. Mikor ismét teljesen magánál volt, kinyitotta a szemét. Még mindig nem látott semmit. Megmozdult. 
– Örülök, hogy ébren vagy. Hogy érzed magad? – hallotta a gyengéd hangot, amiről azonnal felismerte Geraldot. De azt is érezte, más is van a szobában. Megint előkúszott a sötétség, elborítva az agyát. Miután ismét leküzdte az ájulást, megpróbált felelni a kérdésre.
– Nem látok! – panaszkodott suttogva. 
– Ez nem meglepő. A mágikus álomnak gyakran van ilyen mellékhatása, ha a khm… páciens gyenge. De nem kell aggódni. Nemsokára elmúlik – szólalt meg a másik alak tulajdonosa.
– Veilon! – ismerte fel Fehéragyar. 
– Igen. Más bajod? 
– Mindenem fáj. Alig bírok megmozdulni.
A sárkány hangja fáradt és rekedt volt. Lehunyta szemeit. Érezte, mikor egy természetellenesen hideg kéz megérinti a homlokát. Vonásai kisimultak, mikor a gyógyító energia végigkúszott tagjain, beforrasztva sebeit, s elűzve abból a fájdalmat. Mikor ismét felnézett, már halványan láthatott is. Körülnézett.
– A palotában vagyok. A szellemek? A társaim? – ostromolta kérdéseivel társait. Látta, amint egy magas, széles vállú, fényes páncélba öltözött alak hevesen megrázta a fejét. A mellette álló sötét paca erre vállat vont.
– Mi történt? Tudni akarom! – követelte hevesen a vezér. Gerald egy fájdalmas sóhaj kíséretében válaszolt.
– Az ütközetben többen megsérültek. A szellemeket a palotában szállásolták el, míg fajtársaidat a városi gyógyítóknál. Illetve…
A férfi habozott. 
– Négy tanuló meghalt, ugyanúgy, ahogy két sárkány is – szúrta közbe érzelemmentesen a kobold. 
Szalvaren hallotta, még mondanak valamit, bár tudata már nem fogta fel a szavak értelmét. Aztán csak a fülében dübörgő vért, és zakatoló szívét hallotta. Ismét előkúszott a sötétség, s kíméletlenül rávetette magát magatehetetlen tudatára. Ám ezúttal a sárkány nem tiltakozott. Örömmel fogadta a sötétség puha ölelését. 
– Szerinted hogy fogja érezni magát, ha megint magához tér? – kérdezte halkan, szánakozva a parancsnok. Szomorúan megcsóválta a fejét, mikor az arany ájultan ejtette vissza a fejét párnájára. 
– Nem az én gondom – vont vállat a fekete kobold. 
– Hogy lehetsz ennyire közömbös? – kérdezte undorodva a katona. 
– Megtanultam, hogy nem szabad túlságosan meggyászolni a halottakat. Előfordulhat ugyanis, hogy az lesz a végzetet – felelt hidegen a lény, majd kiment. Gerald fejcsóválva követte. 
Másnap a parancsnok ismét meglátogatta barátját. Ezúttal Dargor és Xeron is vele tartott. Fehéragyart már ébren találták, amint idegesen járkált fel-alá a kicsiny szobában.
– Nem kellene még felkelned… – kezdte volna a mester, de a sárkány egyetlen ingerült mozdulatával leintette.
– TE mit csinálnál, ha meghalt volna két társad? – csattant fel a vezér. Kezét sajgó halántékára szorította. 
– A többi sárkány vérbosszút esküdött, ebben biztos vagyok. És én is – jelentette ki halkan, gyűlölettel telt hangon. 
Szalvaren kinézett az ablakon. Kivételesen nem tudott elmerengeni a csodálatos város látképében. Utálkozva elfordult. Most gyűlölte az embereket, akik vígan nevetgélve, viccelődve sétáltak a márvány utakon. Hallotta a beszűrődő hangokat, melyek most még jobban feldühítették. “Hogy lehetnek ennyire érzéketlenek a történtek után?” – kérdezte magától dühösen. 
Aztán egy halk, csilingelő kacaj is behallatszott a csukott ablakon keresztül. A sárkány ismét kinézett. Egy kisebb csoportot látott, ami a közeli parkba indult délelőtti sétájukra. Két nő és két férfi beszélgetett. Mindannyian láthatóan élvezték egymás társaságát. Elhaladtak egy vígan játszó gyerekcsoport mellett. 
Szalvaren elfintorodott. Most először érzett mérhetetlen gyűlöletet az emberek iránt. De egyben irigyelte is őket, amiért nekik nincs okuk gyászolni. 
– Mit akarsz tenni? – szólalt meg halkan Dargor. A mester hangja különösen csengett, amitől az aranyok vezér felé fordult. A varázsló arca elszánt volt. Egyértelműen elárulta gondolatait. Megérti a sárkányt, de nem hagyja, hogy a tanítványokat bántsák. Fehéragyar felfogta az üzenetet, mire egy hatalmasan sóhajtott. 
– Még nem tudom. De annyi biztos, ha valamelyikünk nem megy el a városból, ismét vérontásra kerül a sor. 
Hangja szomorúan csengett. Úgy tűnt, a hüllő végleg beletörődött a végenincs háborúba. Ám az is egyértelmű volt, feladni soha nem fogja. 
– És hogyan akarod ezt megakadályozni? – érdeklődött gúnyosan Veilon. A kobold váratlan megjelenése nem kis meglepetést okozott. 
– Kiutasítod a szellemeket a városból? – kérdezte cinikusan a fekete varázsló. Fehéragyar nem felelt. Arca komor volt. 
– Ha nincs más…
– Nem lehetne, hogy a tanítványokat a Főváros másik végében helyeznénk el? – szólt közbe Xeron. A város ura már régen nem tartotta ellenőrzése alatt a dolgokat, ezért csak halvány próbálkozásokat tett a helyzet javítására. A bátortalan ember nem a háborúkhoz volt szokva. Az egyetlen szerencséje az volt, ilyen esetekben mindig volt valaki, aki, ha nem is nyilvánosan, de átvette a helyét. Most is idegesen söpörte félre szemébe lógó gesztenyebarna haját, majd elkezdte tördelni az ujjait. 
– Ugyan! Nem érnénk el semmit. Valamelyik fajnak véglegesen távoznia kell – jelentette ki Dargor is. Hangjába tehetetlenség is vegyült. 
– Azt hiszem, valamilyen feladatot kellene adnunk a szellemeknek, ami távol tartja őket. Esetleg egy másik bolygón – vetette fel Szalvaren. Csönd következett. Mindenki mérlegelte a lehetőségeket. Végül a mester szólalt meg.
– Talán el kellene küldeni őket a Trianra. Ki kellene kémkedniük a Sárkányok Völgyében történteket.
Minden szem csodálkozva fordult az öreg varázsló felé, mire az csak vállat vont.
– Megőrültél? Egyenesen a halálba küldenéd a tanulókat! – ellenkezett Gerald. A kapitányt teljesen ledöbbentette ez a kijelentés. 
– Mi mást tudnál tenni? – csattant fel Veilon. – Itt egyáltalán nem ez a baj. 
– Mi van, ha csatlakoznak a völgyben élő szellemekhez? – tette fel a kérdést Fehéragyar bólogatva. Elég valószínűnek tartotta, hogy megtegyék. 
– Mikor valamelyik tanítványt felfogadjuk, esküre kötelezzük. Ez feltétlen engedelmességre és hűségre kötelezi őket, amíg tanuló éveiket töltik. Elméletileg akár a saját fajtájuk ellen is küldhetnénk őket – magyarázta Dargor mester. 
– Elméletileg – dünnyögte a sárkány, s lerogyott az ágyára. A szobában csak a tűz ropogása törte meg a kínos csendet. 
Bár a legtöbben tisztában voltak vele, mit jelent egy ilyen eskü, a szellemeknél ezt soha nem lehetett tudni. Általában ezt a fajt minden általános megfigyelés alól kivételnek tekintették. Makacsságuk és önfejűségük híressé tette őket. Nem egyszer volt már rá példa, hogy egy ifjú szellem saját őseire támadt, csak azért, mert azok keresztezték az útját. Pedig náluk a család fogalma szent és sérthetetlen volt. Meg is kapta méltó büntetését, de emiatt a teljesen-beszámíthatatlan-fajok közé sorolták a szellemeket. 
Éppen ezeken gondolkoztak, mikor halk kopogás hallatszott. Mivel ez inkább hangzott kaparászásnak, mint rendes kopogásnak, mindenki azonnal tudta, ki akar bejönni. 
– Gyere! – szólalt meg hidegen Dargor, mire egy tanítvány lépett be. Fehéragyar szemei megvillantak, s halk morgást hallatott. A szellem nem törődve a fenyegetőzésével, a mester felé fordult.
– Mester! Szeretnék elnézést kérni, amiért tegnap előidéztem a verekedést – kezdte a tanuló bűnbánó hangon és enyhén meghajolt a sárkány felé. A vezér gyanakodva szemlélte.
– De képtelenek vagyunk tovább itt ülni, ölbetett kézzel, s várni. Szeretnénk valamilyen feladatot kapni, ami talán segíthet – folytatta enyhén sziszegve az ifjú. 
– Nos, éppen erről beszélgettünk. Lenne egy feladat a számotokra – kezdte a mester, mire a szellemnek felcsillantak a szemei. 
– Ki kellene kémlelnetek a Sárkányok Völgyének az állapotát a Trianon.
A reagálás mindenkit meglepett. A szellem szemei elkerekedtek, arca teljesen elfehéredett, mintha felvette volna eredeti alakját. Kezeit ökölbe szorította, száját először eltátotta, majd keskeny vonallá préselte össze. Láthatóan azon gondolkozott, mit ér vele, ha ellenszegül fogadalmának, és mit, ha megtartja.
– Kémkedjünk a saját fajtánk ellen? Támadjuk is meg őket? – suttogta alig halhatóan. 
– Nem akarjuk, hogy harcoljatok, csak derítsétek ki, pontosan mi folyik ott.
– Az együtt jár a harccal. Ráadásul az ott lévő sárkányok is ránk támadhatnak. Mivel bizonyítsuk, hogy mi nem akarjuk megölni őket? – kérdezte gyanakvóan. Láthatóan már rájött, miért kapták ezt a küldetést. 
– Azért mentek mindannyian, hogy képesek legyetek minden szem elől eltűnni – mondta a varázsló. Ezzel a szellemek arra a képességére célzott, ami talán az egyik legveszélyesebb fajjá teheti őket. Ugyanis egy kisebb csoport képes arra, hogy minden feltűnés nélkül haladjanak. Még mágia által is csak nagyon nehezen lehet észrevenni őket, ha nem lehetetlen. 
Az ifjú elgondolkozott. Végül, úgy döntött, jobban jár, ha megteszi amit mondanak neki. Valószínűleg ő is tudta, mi jár azoknak, akik nem engedelmeskedtek mestereiknek. 
– Rendben. Még ma elindulunk – hajolt meg a szellem, majd távozott.
Döbbent csend ereszkedett a szobára. 
– Ugye megmondtam – nézett Fehéragyar szemébe Dargor. 
– Szerintem csak a maguk érdekében tették. Nem bántok kegyesen azzal, aki megszegi az esküjét. Minden bizonnyal jobban járt, ha engedelmeskedett – vonta meg vállait a sárkány. 
– Nos, ha ezt lezártuk, talán mondhatnál valamit a koboldok városáról is. Mi hír van arrafelé? – váltott témát Gerald. 
– Semmi különös. Felkészülünk a farkasok támadására. Csak azt nem értem, miért nem a Fővárost támadják meg először? – tűnődött a vezér. 
– Talán mert az a város teljesen független a Fővárostól. Nincs alárendelve, mint a bolygó többi települése. Én is azt támadnám meg először. Amíg kipihent és teljes a seregem – vélte Veilon. Minden szem felé irányult.
– Te tudtál róla? – érdeklődött Gerald, s eszébe jutott a kobold viselkedése, amikor előző nap rákérdezett a harc kirobbantásának okára. 
– Nem. De teljesen logikus – nézett a parancsnok szemébe a varázsló. Éjfekete szemeiből semmit sem lehetett kiolvasni. Arca, melyet mintha márványból faragtak volna, teljesen közömbös volt. Semmilyen érzelem, vagy más apró jel sem árulkodott a lény gondolatairól. 
– És miért segítetted elő a tegnapi harcot? – kérdezte váratlanul a férfi. Ez megtette hatását. A márvány maszk egy pillanatra lehullt, átadva helyét az ijedség és a harag különös keverékének. De a következő pillanatban már ismét ugyanaz a kortalan arc volt.
– Szóval te miattad történt az egész! Te ölted meg két társamat! – kiáltotta vádlón Szalvaren. Szemeiben olyan düh villogott, hogy úgy tűnt, menten ráveti magát a mágusra. Dargor és Gerald azonnal lefogták a hüllőt. Veilon egy lépést hátrált, jobb kezével fekete csuhájának egyik rejtett zsebébe nyúlt. Ajkain már ott voltak egy védővarázslat szavai. 
– Jobban teszed, ha felelsz – szólt közbe halkan Dargor. A mester különös tekintettel nézett a fekete mágusra. Mintha szemeivel egészen a kobold lelkéig akart volna hatolni. 
– Nos, ha mindenáron tudni akarjátok, belenéztem a jövőbe – felelte hidegen a lény. Szavainak hatására gúnyosan elmosolyodott. 
– De hát ezt minden törvényünk tiltja! Hogy merészelted megszegni? – kérdezte döbbenten az öreg mester. Szemei elkerekedtek, zöldes bőrén izzadságcseppek gyöngyöződtek. 
– Muszáj volt. Arról én is értesültem, hogy egy mindeddiginél nagyobb farkas had közeledik. Ám volt valami, amiről ti nem tudtatok – sziszegte a lény. Mosolya vicsorba torzult. 
– Méghozzá az, hogy annyian képtelenek lettetek volna megvédeni a várost. ÉN megnéztem azt a sereget! Tízszeres túlerőben vannak. Többen, mint a három évvel ezelőtti démonhad. 
– És honnan tudod, hogy mindenképpen vesztettünk volna? – szúrta közbe Gerald. Bár a fiatal parancsnok nem sokat konyított a mágiához, annyit ő is tudott, a jövőbe nézést minden varázslónak szigorúan megtiltották. Azzal érveltek, az eljövendőt csakis az istenek ismerhették. (Ha léteztek egyáltalán. Igaz, ezt soha nem tették hozzá. Még nem volt bizonyított tény az istenek létezésére, bár néha történtek furcsa dolgok.)
– Használtam az agyam, ami némelyeteknek ezek szerint túlságosan megerőltető – acsargott a kobold. Karcsú kezeit ökölbe szorította. Teste szinte remegett a dühtől.
– Ha láttátok volna azt a bizonyos sereget, már ti is régen rájöttetek volna. Ezek már nem azok a farkasok, akiket minden városban látni lehet. Akiket egy szelet húsért cserébe bármire megkérhetsz. Ezek jól felszerelt, fegyelmezett és vérre szomjazó lények. S ott vannak még a hatalmas fenevadjaik is, akik legalább ugyanannyian vannak. Ezek ellen képtelenség lett volna győzni ilyen körülmények között. 
Veilon elhallgatott. A kandallóban leégett a tűz, mintha az is behódolt volna a varázslónak. Kezdett lehűlni a levegő, bár ezt senki sem vette észre. 
– A koboldok városát a földdel tették volna egyenlővé. Emiatt a lakói szintén a városban kerestek volna menedéket. És ha akkor lesznek ezek az összecsapások, akkor azokat már nem az én varázserőm szedte volna szét. 
A kobold végül nyugalmat erőltetett magára. Látta, már társai is kezdik felfogni a helyzet súlyosságát. 
– Ez akkor sem indok arra, hogy belenézz a jövőbe. Egyáltalán hogy jutott ilyen az eszedbe? Ha ilyen ügyesen használod a fejed, minek kellett neked tudni a bekövetkező dolgokat? – érdeklődött szúrósan Gerald. 
– Csak biztos akartam lenni a dolgokban. Ne feledjétek, még akár Neila is betoppanhat, s akkor megint megváltozott volna minden.
A mágusnő nevét meghallva Fehéragyar is felemelte a fejét. Fürkészően nézte a koboldot, aki rezzenéstelen arccal állta tekintetét. 
– Neki is valami köze van ehhez, ugye? Nem csak emiatt érdekelt a jövő. Tudni akartad, ki nyeri meg a harcokat. Most pedig a saját érdekeid szerint alakítod a dolgokat. 
Hangja nyugodt volt, semmilyen érzelmet nem tükrözött. Hacsak nem a szomorúságot. Nem tudta, nem akarta elfogadni, hogy mindannyiuk sorsa egy fekete varázsló kezében van. 
– Megvannak a magam céljai. De én csak segítettem. Mivel hamarabb bekövetkeztek a városon belüli harcok, a koboldok sem fognak elmenekülni. Az összes erőnket arra a helyre összpontosíthatjuk – mondta Veilon, majd egy szavával eltűnt. 
Ismét némaság ülte meg a szobát. A társak csak álltak, szólásra képtelenül. Mindhárman tudták, most vannak talán a legnagyobb veszélyben. Úgy érezték, egy szakadék fölött csüngő öreg, félig már leomlott hídon sétálnak bekötött szemmel. Elég csak egy apró hibás lépés és mindennek vége. 
Mindenki csendben állt. Nem kellettek szavak hozzá, hogy tudják, ez a háború lesz a döntő. Bár egyikük sem tudta, mit hoz a jövő, a reményt soha nem veszítették el. Mégha egyértelmű volt a vereség, akkor sem. Az esély a győzelemre mindig megvolt. Csak abban reménykedtek, ezután is meg lesz.

(Folytatása következik)