A Torony

Ismét felkelt a Nap, csakhogy megkezdje szokványos útját a három testvérbolygó közül a második legnagyobb lakott bolygó, a Nimron kék egén. A hatalmas tüzes őrkorong unottan küldte szét arany sugarait, melyek mindent megérintettek, legyen az élő, vagy élettelen. 
A felszínen végigfutva néhol erdőket, máshol tavakat, vagy tengereket találtak a bársonyos tünemények. Ahogy pedig tovább haladtak, tisztások, rétek, tiszta vizű hegyi patakok, illetve magasba nyúló hegyek akadtak az útjukba. Az arany sugarak pedig mindenhová behatoltak, mindent megérintettek, s mindezt oly halkan és könnyedén, akár egy pókláb érintése. Mindenki megfürödhetett a vörös, rózsaszín, később pedig aranysárga tüneményekben, melyek egyben meleggel is feltöltötték a bolygót, elhozva a tavasz, majd a nyár ízét. 
A zöldellő erdők ágai között felzendültek a csodálatosabbnál csodálatosabb madárdalok, elkeveredve az állatok zizegésével, a bogarak zümmögésével. A puha sugarak élettel töltötték fel mind a vizeket, mind az erdőket, mind pedig a városokat. Emberek, vagy más lények ébredeztek a hajnal beálltával a városokban, falvakban, nagyobbacska településekben. Mindannyian megcsodálták a gyönyörű, ébredező bolygót, ahogy takaróik alól kinéztek az ablakaikon. Az erdő csendes susogása megnyugtatta a lakókat, a madarak dalai pedig élettel töltötték fel őket. 
Bárhová is nézett a hatalmas Napkorong, mindenhol élettel találkozott. Talán még a szebbnél szebb madárdalokat is hallhatta, vagy a fák leveleinek megnyugtató zizegését, esetleg a tavak, vagy tengerek hullámainak zúgását, ahogy a partot mosták. 
Csupán egyetlen helyen honolt némaság a Nimronon. A Nap kíváncsian fordult a Sötét Szív erdeje felé, ahol hosszúranyúlt ujjaival megérezte szokatlan változást. De amint odanézett, hogy kiderítse, mi okozta az erdő csendjét, azonnal tovább is fordult. Mintha nem akart volna az erdő azon részére meleget árasztani, megérinteni a tájat a lényét alkotó sárga tüneménnyel, örök sötétségben hagyva ezzel a fák között álló építményt. 
Még a tüzes őr sem volt képes félelem nélkül nézni Varomort, A Félelmek Tornyát. 
A Torony sötéten csillogott a zöldellő fák között. A magas, karcsú építmény feketén tündökölt az aranysárga napfényben. Első pillantásra törékenynek tűnt, mintha már egy enyhe szellő is képes lenne megtörni és ledönteni. Egyetlen főtoronyból állt, melyet a csúcsánál több kisebb minaret díszített. Maga az építmény mestermunka volt, csaknem utánozhatatlan. Talán mindenki, még a messzeföldről érkezett vándor is megcsodálta volna, ha nem keringtek volna róla azok a sötét legendák, történetek, melyek minden élőt, de még a halottakat is messzire elriasztották a környezetéből.
Ugyanis a csak Rejtélyek Tornyaként is emlegetett épület teljes egészében mágia útján keletkezett. Ez természetesen azonnal feltűnt a többi varázslónak is, különösen azoknak, akik a tőle egy mérföldnyire fekvő Nar városát uralták. 
A magukat csak Feketéknek nevező gonosz varázslók szervezete közvetlenül a Sárkányháborúk után vették át Narban az irányítást. Mivel a háború szinte a földdel tette egyenlővé a legtöbb várost, azokat újjá kellett építeni, amely egyben a védelmüket is meggyengítette. Ez alól pedig a Nimron fővárosa, Nar sem volt kivétel. Mindez persze tökéletes alkalmat adott a Feketéknek, hogy befolyásuk alá vonják először csak a fővárost, majd fokozatosan az egész bolygót is, pontosabban, annak ismert területeit. Természetesen ezt igen rövid idő alatt vitték véghez. Nar lakói az egyik este még nyugodtan hajtották álomra a fejüket, másnap pedig már rabszolgaságban ébredtek. 
Indrek, a város ura kemény, kézzel kormányzott. A legerősebb sötét mágusok közé tartozott és nem volt más, mint egy fekete sárkány, csak emberi alakban. Igaz, ezt a város lakói nem tudták róla. Azt viszont igen, hogy milyen zsarnok módon uralkodott. 
Indrek igen magas adókat vetett ki a lakókra, noha nem ez tartozott a fő bűnei közé. Ugyanis Nar igen jó fekvésű város volt, bőséges terméssel, amiből könnyedén tudta bárki fedezni az adóit. Nem emiatt gyűlölték hát olyannyira a zsarnokot az emberek, tündék, illetve koboldok. 
Hanem mert hű szolgái segítségével szinte mindenkivel kegyetlenül leszámoltak, aki esetleg csak egy rossz szót is mondott róla. A szintén rendjébe tartozó mágusaival, illetve a farkasemberekkel üldöztette az önálló, a rá nézve veszélyes gonosz, illetve jó varázslókat. De mindemellett szinte csillagászati összegeket ajánlott fel bárkinek, aki kiad egy arany-, esetleg fehérsárkányt, vagy bárki mást, aki a Sárkányháborúkban a Jó oldalon harcolt.
Ám Indreknek nemcsak a hősök keresésével gyűlt meg a baja, akiket a város lakói mindig gondosan segítettek, s nem pedig beárultak. Nagyobb fejfájást okozott neki a várostól nem egészen egy mérföldnyire megjelent Fekete Torony, amelyről szinte semmit sem tudott kideríteni. 
Hiába küldte oda sorra a besúgóit, felderítőit, bérgyilkosait, szinte egyikük sem tért vissza. Vagy ha esetleg mégis, csaknem hasznavehetetlenül. Tőlük tehát keveset tudott meg a sárkány. Csupán csak annyira jött rá, hogy az épületet Varomornak hívják, ami tünde nyelven Félelmek Tornyát jelent. Ez pedig már önmagában is igen nagy veszélyt jelenthetett a város urának. Mivel önmagát tartotta a legfontosabb személyiségnek, úgy sejtette, egy mindeddiginél nagyobb mágussal akadt dolga, aki mindenáron a Feketék Rendje ellen munkálkodik. De arról még csak álmodni sem mert, hogy még csak a közelében sem járt a valóságnak…
A mélyen a Sötét Szív erdejében létrehozott Torony megalkotói ugyanis egyáltalán nem törődtek a Feketékkel, vagy bárki mással. Noha csaknem mindenről tudomásuk volt, ami csak a bolygón történt, szinte egyáltalán nem érdekelte őket. Csakis a saját fejük után mentek és a lehető legjobban kerülték a feltűnősködést, vagy a nyilvánosságot. Igaz, elsősorban emiatt, rengetegszer kerültek szembe a Feketék besúgóival, akik mindenáron megpróbáltak bejutni az épületbe. Ezért aztán a Torony Ura és Úrnője megalkotta a Fekete Ködöt, amely megakadályozott minden illetéktelen behatolást. 
Maga a Köd tulajdonképpen a két mágus teremténye volt, s éppen ezért senki másnak nem engedelmeskedett. Aki esetleg volt olyan ostoba, vagy vakmerő, hogy hívatlanul akart belépni a Toronyba, azzal kegyetlenül végzett. Ám akit meghívtak, azt sértetlenül beengedte, mind szellemi, mind testi értelemben.
Csakhogy a lény miatt szinte örökös némaság honolt az erdő azon részében. Az esetleg arra járók pedig bénító félelmet éreztek a szívükben, ha közelebb merészkedtek a teremtményhez. Ezzel persze csak a felesleges harcokat akarta elkerülni, ami egy közönséges halandó esetében működött is. Ha pedig valaki mégis legyőzte a félelmét, különböző illúziókkal találhatta szemben magát. Furcsa fényekkel, suttogó hangokkal, úszó szempárokkal és hasonlókkal. Tulajdonképpen csak azoknak esett bántódása, aki megérintette, vagy behatolt a Ködbe. Ám azoknak leírhatatlan kínok között kellett meghalnia.
Emiatt kaptak többnyire szárnyra a különböző rémtörténetek a Toronnyal kapcsolatban, amelyből nem keveset hallott Indrek is. Ez pedig elbizonytalanította a fekete sárkányt, s emiatt mindent meg akart tudni Varomorról, noha csaknem minden kísérlete kudarccal végződött. 
„Varomor körül még az erdő is más”- mondogatták az emberek, amire persze jócskán rájátszott a saját maguk által kitalált, teljesen valótlan fantáziálás is. Mégis, a Sárkányháborúk előtt Nemes Szív erdejének hívott farengeteg a Torony megjelenése óta kapta csak a Sötét Szív nevet. Igaz, erre nemcsak a Fekete Köd, vagy a különböző látomások adtak okot, hanem maguk a Feketékhez tartozó mágusok is. Ugyanis ők általában a fák között végeztek kiszemelt áldozataikkal, minek következtében néha sikolyokat, sóhajokat, vagy egyéb hangokat sodort a szél az ágak között. Ezért aztán Nar lakói nem néztek jó szemmel senkit, aki azt állította, hogy az erdőn vágott keresztül, mégkevésbé azt, aki ott lakott.
Így éltek viszonylagos békében, zsarnoki uralom alatt Nar lakói. Mégis, mindenki tette a dolgát, végezte a feladatát, miközben természetesen igencsak odafigyelt arra, hogy mit mondott, vagy tett. Senki sem akart Indrek áldozata lenni, aki, a leszámolásokon és az adókon kívül mit sem törődve a várossal, valójában Varomort próbálta felderíteni. 
Csakhogy arról nagyon keveseknek, vagy éppenséggel senkinek sem volt fogalma, hogy miközben a lakók tesznek-vesznek és Indrek háborúskodik, mi is történik valójában Varomorban, a Rejtélyek Tornyában. 
Ha valakinek esetleg sikerült átjutni az őr Ködön, vagy meghívták, igencsak kellemes csalódás váltotta fel a szívét markolászó félelmet. Ugyanis amint áthaladt a Ködön, csodálatos kert tárul a szeme elé. Még az aranysárga napfény is utat talált ide az Őrön keresztül, noha a Nap bármit megtett volna, csakhogy visszahúzhassa onnan hosszúranyúlt ujjait.
Maga a kert hatalmas volt: negyed mérföldes körben ölelte körül a csillogó Tornyot. Az épületbe vezető, pázsittal benőtt, kövekkel határolt utat (ahová az utazó érkezett) lenyűgöző táj vette körbe. Mindenhol csodálatos, örökké zöldellő fák nőttek, természetes elrendezésben. Közöttük páfrányok, bokrok, illetve egyéb árnyékos helyet kedvelő növények tanyáztak. A földet avarszőnyeg borította, mely egészen addig, amíg le nem bomlott, vörös, barna és sárga színekben pompázott. 
A fák között madarak csicseregtek hívogatóan, mintegy üdvözölve a belépőt. Hozzájuk csatlakozott még a fák smaragdként csillogó leveleinek susogása, a bogarak zizegése, a különböző, igen ritka és szokatlan állatok neszezése. Valahonnan pedig tisztavizű patak csobogása hallatszott, teljessé téve a tökéletes látképet. Mindezek a zajok csodálatos szimfóniává olvadtak össze, melyek egyszerre hívogatták, üdvözölték, illetve borzongatták a látogatót. 
A lenyűgöző parkban több helyen is kis tisztások terültek el, ahol a fák hűs árnyékában tanulhattak, beszélgethettek, vagy éppen csak pihenhettek a mágustanoncok a kőpadokon. Mindezt a csodálatos tájat Varomor megteremtői tartották rendben, pusztán a gondolataikkal. Soha sem kellett fizikailag beavatkozni a kert harmóniájába. 
A Torony mögött a lenyűgöző tájat egy másfajta kert váltotta fel. Itt gyógynövényeket, vagy más, szintén a varázsláshoz szükséges állatokat, növényeket gondoztak. Noha a smaragdként csillogó levelekkel rendelkező fák továbbra is megtalálhatóak voltak, árnyékukban már rendezett, a különböző igényeknek megfelelően kialakított, kerítéssel elkülönített kertecskék húzódtak. Ezeknek az elhelyezkedését már szabályos rend jellemezte.
Egyes részeken gyógynövényeket termesztettek, máshol pedig mérgezőeket. Néhol különleges állatokat, más helyeken furcsa, látszólag élettelen dolgokat gondoztak. És mindezt szigorúan megkötött rendben tették a tanoncok. 
Magában a Toronyban a fiatal varázslóinasok tanultak, illetve laktak. Eddig két csoport létezett, mindkettőbe pontosan tizennyolcan jártak. Fiúk és lányok vegyesen tanultak. Mégsem jelentett semmilyen problémát ez a rendszer, bár éles ellentétben állt minden más mester tanítási módszerével. Ugyanis mások, tartozzanak akár a gonosz, akár a jóság varázslóihoz, általában egy, esetleg két tanítvánnyal foglalkoztak, s azok is rendszerint egyneműek voltak. Bárki, akit megkérdeztek volna a Torony rendszerével kapcsolatban, szinte lehetetlennek találta volna a csoportos oktatás gondolatát, különösen a vegyes tanítást. 
De a Torony Urának és Úrnőjének mégsem jelentett gondot egyik sem. Ezt nemcsak annak köszönhették, hogy különféle fajokkal foglalkoztak, melyek közül az emberek voltak a legkevesebben. Nemcsak annak, hogy általában a különböző lények között csak ritkán alakultak ki párok. A siker titka leginkább abban rejlett, hogy a tanoncokat szinte egyáltalán nem érdekelte sem az, hogy milyen fajhoz tartozik az osztálytársa, sem az, hogy milyen nemhez. Mint ahogy a két mester felfedezte, az ifjú tanoncokat, amíg a tanuló éveiket töltik, szinte kizárólag csak a mágia elsajátítása érdekli, semmi más. 
Persze mindig akadnak kivételek, de a többség nem képes egyszerre szerelmes is lenni, és varázslást is tanulni. A kettő szinte tökéletesen kizárja egymást, ugyanis mindkettő rengeteg időt igényel. Legalább is, így gondolták a diákok. A varázslótanoncok közül tehát (csaknem) mindenki gondolkozás nélkül a mágiát választaná, ha lehetősége nyílna a választásra.
Ennyi pedig tökéletesen elég volt ennek az újfajta rendszernek a létrehozásához. 
De ami esetleg még jobban megdöbbentene bárkit, aki tudomást szerezne ezekről a dolgokról az az, hogy a Torony Úrnője nem más, mint a Sárkányháborúk legnagyobb hőse, Neila, a Napvezér. 
A mágusnő komoran elhessegette az efféle gondolatait, miközben a Torony folyosóit rótta. Nem sokára órát kellett tartania, ezért nem volt tanácsos elkalandoznia a valóságtól. Habár a kitűnő harcosnő rengeteget gondolkozott Varomor megalapítása óta, legtöbbször mindig félbe kellett hagynia a dolgot. 
Így történt most is. Mégsem tudta egészen elűzni a gondolatait, melyek szinte minden egyes szabad percében a tudatát gyötörték.
Másfél év telt el a Sárkányháborúk óta, amit a varázsló igencsak aktívan töltött. Halgorral, a fekete tündével az oldalán az egész Nimront bebarangolták, csakúgy szórakozásból a háború után. Mikor pedig elég könyvet, tekercset, vagy más dolgot gyűjtöttek, megalkották Varomort. Habár itt békére számítottak, csalódniuk kellett. Folyamatosan ostromolták őket ugyanis a Feketék, nem hagyva nyugalmat a két lakónak. A viszonylagos békét csak a Köd megteremtése után érték el. Aztán elkezdtek tanítványokat gyűjteni. 
Ennek több oka is volt. Elsősorban az, hogy legyen valaki, aki a két mester távollétében felügyeli a Tornyot. Egy másik indok, hogy a két mágusnak igencsak sok idejébe telne egyedül rendszerezni és elrendezni az eddig összegyűjtött anyagokat. Emellett egyikük sem szerette igazán az egyedüllétet. Ezért úgy döntöttek, hogy gondosan megválogatva ugyan, kiket engednek be, de tanítani fognak.
Ám természetesen ez nem ment egészen úgy, ahogy a varázslók először gondolták. Ugyanis nem volt könnyű a számukra az oktatás, mivelhogy eddig még csak ennek a gondolatával sem foglalkoztak. Most pedig rögtön a közepébe vágtak, ami jócskán megnehezítette az egyébként sem könnyű dolgukat. Mindemellett csak a legtehetségesebb, vagy valamilyen szempontból kitűnő mágusjelöltekkel akartak foglalkozni, akiket szintén nem volt egyszerű feladat felkutatni és összegyűjteni.
Ezen felül a Torony Ura és Úrnője mindaddig kénytelen lesz Varomorban maradni, amíg egy-két tanonc elég gyakorlott nem lesz, hogy a távollétükben is tudjanak tanítani, illetve a Toronyra felügyelni. Ez pedig néha nem kevés kellemetlenséget okozott a mestereknek. Mindketten szerettek volna már ismét útnak indulni.
„És most kénytelen vagyok még mindig a tanoncokkal foglalkozni, amikor sokkal jobban szeretnék már valahol máshol kalandozni, hisz olyan tökéletes lenne erre az idő!” – morgott magában Neila, miközben végighaladt a mágikus fényekkel bevilágított folyosókon. Habár a falak mindenhol feketén csillogtak a fényben, mégsem keltettek nyomasztó hatást. Inkább csak hívogattak, mintha még számtalan ismeretlen titkot rejtegetnének a tanítványok elől…
Mikor a varázslónő elérte az elméleti gyakorlóterem ajtaját, megállt egy pillanatra. Belülről kihallatszott a zsivaj, melyet még a masszív faajtó sem tudott egészen elfojtani. Habár Neila mindig is szeretett tanítani és kedvelte a diákokat is, amióta egy bizonyos szellem is bekerült az osztályába, kínkeservessé vált számára minden egyes nap. Mégsem tehetett ellene semmit, mivelhogy az a tanonc az egyik legkiválóbb volt a varázslóinasok között.
Megigazította szarvasbőrből készült felsőjét, melyhez szintén szarvasbőr nadrágot, illetve barna mokaszint hordott. Idegesen hátrasimította hosszú, barna haját is, majd vett egy mély levegőt. Bal kezét kése nyelén pihentette, melyet szintén barna övébe tűzve hordott, másik kezével pedig lenyomta a kilincset. Amint belépett, néma csönd állt be a csoportban. 
A diákok gyorsan elfoglalták helyeiket a fapadok mögött. Neila végighordozta arany tekintetét az összes diákon. Csak kevesen tűrték az arany szemek pillantását, melyek mintha egészen a lélekig akartak volna nézni.
Neila fellépett a padok előtti kis emelvényre, melyen egy hatalmas kőasztal is állt. 
- Jó reggelt mindenkinek! Remélem jól aludtatok az éjjel – köszöntötte kedves hangon az osztályt a mágusnő. A tanoncok viszonozták a köszöntést, egy kivétellel. Az egyik szellem makacsul csendben maradt, ami természetesen azonnal feltűnt a harcosnőnek. De mikor a lényre pillantott, az csak kacéran elmosolyodott. 
Az ifjú félresöpört egy hófehér tincset a szeméből, mely valahogy kiszabadult az egyébként váll alattig érő és összefogott hajából. Fehér szemeiben, melyben az egyetlen színt a koromfekete szembogarak adták, vidámság csillogott. Kényelmesen felkönyökölt a padjára. Sötétkék tunikájának az ujja enyhén visszacsúszott gazdája kezén. Miközben tanára felvázolta az óra anyagát, kedélyesen mosolyogva nézegette a mágusnő telt idomait. Úgy gondolta, mivel a szellemek jóval gyorsabban fejlődnek, mint az emberek, megengedheti magának ezt a luxust. 
- Nos, tudja-e valaki, hogy milyen anyagot használunk a varázstekercsekhez? – érdeklődött Neila, mit sem törődve a szemtelen tanítvány tekintetével. Már régen megszokta, habár igencsak idegesítette. Mégis megpróbálta figyelmen kívül hagyni, s helyette a jópár jelentkezőre figyelni. 
- Válaszolnál kérlek Alces? – dőlt neki a varázsló a termetes kőasztal peremének, mely a derekáig ért. A felszólításra az aranyszemű kobold felállt, tiszteletteljesen meghajolt a tanára felé, majd válaszolt.
- A varázstekercsekhez csakis a piroseres fa rostjai használhatók. Semmilyen más anyag nem alkalmas a varázslatok sikeres átírására, lejegyzésére – felelte kellemes hangján az ifjú, majd leült. Neila elégedetten bólintott.
- És miért nem jó például a papirusz? – tette fel az újabb kérdést. Ezúttal egy fiatal, ám annál tehetségesebb lány felelt. Ugyanúgy felállt, enyhén meghajolt, majd válaszolt.
- A nem piroseres fa rostjaiból készült lapokra írt varázslat nem működik, illetőleg el is tűnhetnek a lapról a szavak, vagy egyszerűen nem is lehet rájuk írni. A megfelelő anyagba viszont mélyen belevésődik a tinta, miután helyesen leírtuk a kívánt varázslatot.
A mágusnő helyeslően bólintott, mire a lány helyet foglalt. Ezután a harcosnő folytatta az órát. További gyakorlati dolgokról magyarázott. A mágusinasok élénken figyeltek, kivétel egy személyt. Az egyik fal mellett álló padra borulva aludt a kéktunikás szellem tanítványt. Mikor Neila ezt észrevette, halkan odalépett hozzá, miközben folyamatosan magyarázott.
- … tehát emiatt nem megfelelőek a másból készült tollak. Elismételnéd kérlek Arneth? – csapott váratlanul a szellem padjára a mágusnő.
- Nem én voltam! – kiáltotta felriadva az ifjú, mire a többiek halkan kuncogni kezdtek. Neila erre csak összevont szemöldökkel nézett a szemét törölgető tanoncra.
- Nem gondolod, hogy jobban kéne figyelned tanonc? - érdeklődött élesen a varázslónő, jól kihangsúlyozva a tanonc szót. A szellem erre csak vállat vont.
- Tegnap este nem tudtam aludni Halgor és a te veszekedésed miatt – felelte pimaszul a szellem, mire a mágus arany szemei megvillantak. „Tehát a szobánk ajtajánál hallgatózott a kis vakarcs! És még csak nem is tagadja! Csak arra lennék kíváncsi, hogy hogyan tudja kijátszani az ágyak altatóvarázslatát?” – gondolta magában a tanárnő. Egyre dühösebb lett, mivel már nem ez volt az első eset, hogy a tanonc hallgatózott a lakosztályánál. 
A szellem ugyanis képes volt valamilyen módon semlegesíteni a tanoncok varázságyát, mely arra hivatott, hogy azonnal álomba ringassa a diákot, amint az lefeküdt. Másnap pedig a kellő időben fel kellett ébresztenie. Csakhogy Arneth rövid időn belük megtanulta ezt hatástalanítani, s a fajtájára jellemző tulajdonságainak hála képes volt még a két mester számára is észrevétlenül közlekedni. Ezt pedig tökéletesen kihasználta a tanonc tanára bosszantása érdekében.
Ráadásul a diák azóta kínozta, amióta csak idekerült. Neila szíve szerint már régen kidobta volna, de nem fedhették fel a Torony titkait, mivelhogy a tanonc kétség kívül azonnal a nyilvánosságra hozná Varomor minden titkát, amit pedig nem engedhettek. Így aztán kénytelen volt eltűrni a szellem szemtelenségeit, bosszantásait. Csakhogy a mágusnő tudta, már nem sokáig fogja tűrni ezt…
- Talán nem kellene odalopóznod a szobánk elé! Büntetésből ma sem fogsz aludni, mivel fel fogod frissíteni a toronyban található összes varázs-, fűszer-, vagy méregkeveréket. Holnap ellenőrizni fogom és ha csak egyetlen hibát is találok, elevenen megnyúzlak! – sziszegte dühösen a mágusnő, mire az osztály elnémult, de még Arneth is behúzta a nyakát. 
A tanítás további része zavartalanul telt el. A nyughatatlan és általában szemtelen szellem is inkább meghúzta magát, minthogy még rosszabb büntetést kapjon. Így is eléggé fáradt volt és ahogy elnézte, aznap sem fog sokat pihenni.
Másnap minden rendben kezdődött Varomorban. A tanoncok csendben várták mestereiket, miközben vagy halkan beszélgettek, vagy az eddigi jegyzeteiket nézték át. Csupán egyetlen szellem aludt a padon. Arneth csak Neila megérkeztekor ébredt fel. Mivel még mindig álmos volt és igencsak bosszantotta a tegnapi büntetés, elhatározta, mégjobban megkeseríti a tanára életét. Pusztán a szórakozás és a bosszú kedvéért.
- Ismét köszöntelek titeket! Remélem mindenki kipihente magát – nézett enyhén gúnyosan a magában füstölgő ifjúra Neila. Mivel a mágusnő úgy gondolta, aznap nem lesz vele gond, enyhén felengedett. 
- Ma egy új varázslattal foglak titeket megismertetni. Nem lesz bonyolult, de azért könnyű sem. Nagyon oda kell figyelni, nehogy valamit elrontsatok, vagy félremondjatok. Most kiosztom a tekercseket.
Miközben a mágusnő szétosztotta a kicsiny papírtekercseket, további magyarázatokat fűzött a varázslathoz. Mikor végzett, ismét az osztály felé fordult.
- Már elég régóta tanultok itt, hogy ki tudjátok helyesen olvasni a varázslatot. Ha valakinek mégis kérdése van, csak nyugodtan tegye fel, majd segítek neki. Most pedig, fogjátok az aranyeres rózsaszirmokat és szórjátok az asztalon lévő kis tálba! Eközben lassan mondjátok ki a varázslat minden egyes szavát, szépen, érthetően, tisztán – adta ki a megfelelő utasításokat a harcosnő a tekercseket tanulmányozó diákoknak. 
Elégedetten nézte, ahogy néhányan a legjobb tanulói közül csaknem azonnal bele is fogtak. Egy pár szirmot a tálba szórtak, miközben lassan, tagoltan mormoltak. Mások még mindig a szavakat böngészték és a helyes kiejtésen gondolkoztak. Jól tudták, nem szabad elhamarkodottan dönteni, mivel az akár végzetes is lehet.
Ekkor az egyik asztalnál kékes láng lobbant fel a fémtálból. A diák meghökkenve dőlt hátra a székében, miközben a csodálatos lángokat figyelte. A jelenés nem tartott sokáig, csupán pár szívdobbanásig. Neila elégedetten bólintott a fiatal emberlány felé, aki erre elpirulva sütötte le a szemeit. 
Társai nem sokat törődtek vele. Legtöbbjüket teljesen lekötötte a varázslat kivitelezése. 
Csupán Arneth figyelte a lángokat, miközben elmélyülten gondolkozott. Észbontó sebességgel száguldottak fejében a gondolatok. Végül gonoszul elvigyorodott és belekezdett a saját varázslatába.
Neila elégedetten nézte az itt is, ott is fellobbanó kékes lángokat, melyek csípős szaggal töltötték meg a termet. Ám ekkor váratlanul hatalmas robbanás rázta meg a falakat. Az egyik pad felborult, miközben mélykék lánggal égett. A tűz szinte azonnal telefüstölte a termet, amitől mindenki fuldokolni kezdett. Csakhogy a lángok folyamatosan nőttek, s lassan át is terjedtek egy szomszédos padra. 
Neila, aki alig látott valamit a kékesfeketés füstben, egyetlen intésével eltűntette a csoport minden tagját a teremből, ki a kertbe. Ő maga pedig, nem törődve a szúrós füsttel, megpróbálta eloltani a lángokat. Csakhogy a varázslat már túlságosan előrehaladott állapotban volt. A varázslónőnek már nem maradt ideje megfékezni a lángokat, melyek végül egy hatalmas robbanással kialudtak.
A robbanás ereje az ajtóhoz vágta Neilat, ami azonnal kiszakadt. A teremből fojtogató, kékesfekete füst tört elő a folyosóra. A mágusnő köhögve próbált megszabadulni a tüdejét égető füsttől, miközben könnyeitől vakon próbált meg arrébb kúszni. Mivel a hátára esett, eleinte ki-kihagyott a lélegzete, de végül sikerült egy közeli ablakhoz vánszorognia. 
Kinyitva a kertre néző ablakot mélyet szívott a friss levegőből. Mikor valamennyire magához tért, ismét visszafordult. Ezúttal, gondosan védekezve a füst ellen, óvatosan közelítette meg a még mindig füstölgő termet. Mivel ki kellett szellőztetni, elmormolt néhány szót, mire szél támadt a folyosón, amely a nyitott ablak felé sodorta a füstöt. Mikor ezzel végzett, belépett a gyakorlóterembe.
A padok szinte teljesen megsemmisültek, amikor a robbanás a falhoz vágta őket. Csupán a hatalmas kőasztal maradt épen. Magában a teremben nem esett kár, mivel a Torony egésze védett volt bármilyen mágiával szemben. Az építményben csak akkor lehetett kárt tenni, ha már a megalkotói elbuktak.
A varázslónő elgondolkozva nézett körbe a teremben, noha nem is látta azt. Tudta, ki állt ennek a hátterében, amitől forrt benne a düh. Végül egy intésével eltűntette a romokat, majd egy újabbal ismét padokat varázsolt a terembe.  Ezután magában morogva elhagyta a termet. Megkereste a tanítványokat a kertben. Arnethhez nem szólt, bár a szellem egyetlen pillantásából tudta, a diák jót mulat rajta. Ez természetesen tovább szította dühét, mely a kék lángokhoz hasonlóan egyre csak nő, míg fel nem robban. Ez pedig már nem is volt olyan távol.
Neila az elkövetkező napokban komoran, szinte érzéketlenül tanított. Még Halgorral, a kedvesével is folyamatosan összeveszett. Habár a tünde tisztában volt a történtekkel, képtelen volt megnyugtatni a mágusnőt. Hiába próbálkozott, csak még több veszekedést sikerült elérnie, melyek néha már egészen komolyra fordultak.
Az egyik nap Neila még az eddigieknél is idegesebb volt. Durván becsapta maga mögött az osztály ajtaját amikor belépett, mire a tanoncok megpróbálták minél kisebbre összehúzni magukat a padokban. Jól tudták, milyen ha a tanáruk ideges. Tüzes természetének hála könnyen fel lehetett idegesíteni, noha általában végtelenül türelmes volt. De ha egyszer valaki komolyan feldühítette, az azonnal meg is bánta, mikor a mágusnő szavai lesújtottak rá. Neila ugyanis ostorként tudta használni eléggé felvágott nyelvét…
Mindezzel tökéletesen tisztában volt az osztály, ám csak Arneth örült ennek igazán. Ezt a napot szemelte ki ugyanis arra, hogy az őrületbe kergesse tanárát. Akkor még nem is sejtette, hogy ez a döntése végzetessé is válhat a számára.
A szellem minden egyes alkalmat megragadott, csakhogy piszkálhassa, idegesíthesse a mágusnőt. Mindig belekötött a varázslónőbe, néha olyan ostobaságokkal is, melyektől máskor talán ő maga is a falra mászott volna. 
Neila eleinte megpróbált nem tudomást venni a felettébb idegesítő diákról, ám heves természete ismét igazolta magát. 
A mágusnő haragja úgy forrt, akár egy lábosban a víz a tűz fölött. Ám ahogy a víz is kifut egyszer, ha nem figyelnek rá, úgy tört ki Neilaból is a haragja.
Egy újabb ízetlen tréfa után váratlanul a földhöz vágta a kezében lévő könyvet és elindult a kedélyesen vigyorgó Arneth felé. A szellem eleinte azt hitte, egy újabb „komoly” büntetésben lesz majd része, de mikor a tanára szikrázó szemeibe nézett, azonnal lehervadt arcáról a mosoly. Az arany szempárban szinte égett a düh és a bosszú, melyet eddig vissza kellett fojtania magába. Ám ezúttal már nem volt elég lefedni a forrongó lábast egy fedővel.
A többi mágusinas váratlanul elnémult és félve várták, vajon mi fog most történni. Mindannyian tisztában voltak azzal, hogy a harcosnő mennyire gyűlölte az ifjú szellemet. Ugyanis a tanítvány nem egyszer engedett meg magának olyan trágár vicceket is, amiket már a szellem társai, de még a barátai sem néztek jó szemmel. 
Neila eközben kimért léptekkel közeledett az ifjú asztala felé. Már képtelen volt visszafogni elszabadult dühét, de nem is akarta igazán. Bosszút akart állni a szellemen mindazért, amit ellene tett. Olyan bosszút, amely egyúttal a többi diákot is figyelmeztetheti.
Arneth félve nézte a varázslót, aki ekkor odaért hozzá. Már éppen szólt volna valamit, mikor Neila bal kezével torkon ragadta, majd a mellette lévő falhoz szegezte a szellemet. 
- Bocsánatot kérek mester! Nem akartam semmi rosszat! – nyöszörgött kétségbeesve a szellem. Szemeiben valódi félelem csillant, amelyet eddig még nem érzett. 
- Mond ezt másnak! – sziszegte dühtől remegő hangon a mágusnő és jobb kezével előhúzta tőrét. 
Arneth először azt hitte, a harcosnő egyszerűen le akarja szúrni. Megpróbált kiszabadulni a fogásból, ám képetlen volt bármit is tenni. Egy arasznyival a föld felett lóbálta a lábait, kezeivel eközben a nyakát fojtogató kezet próbálta lefejteni. Sikertelenül.
- Est hwafarkorth kiurtha que ciu… – kántálta halkan, lehunyt szemekkel Neila, mire a kezében tartott kés pengéje vöröses fényben kezdett izzani. Arneth ezt meglátva már tudta, mit akar vele a varázslónő. Erre eszét vesztve próbált meg ismét kiszabadulni. Rugdalózott, kapálózott, mégsem tudott szabadulni. 
- Ne! Kérem ne! Neeee…! – sikoltotta a szellem, de a harcosnő nem törődött vele. Számára megszűnt a külvilág, teljesen elveszett a mágia extázisában.
- …kei bro thainowas/Sulrathiu qoi… – mormolta tovább a varázslónő, mire a tőr egyre fényesebben kezdett izzani. Eközben a szellem egyre csak sikoltozott, végül a hangja már kezdett hisztérikussá válni. Ekkor Neila váratlanul a tanonc szívébe mártotta a kést. 
Csakhogy a szellem nem halt meg! 
Csupán megremegett, mint akit végleg a fekete falhoz szegeztek. A mágusnő kezét elöntötte a vér, mely a csuklójánál a földre folyt. Az osztály mindezt szájtátva, néma csöndben figyelte. 
- …xei warthius… - folytatta Neila a varázslatot, miközben minden egyes szónál fordított egyet a késén. Arneth ismét felsikoltott, ám hangja egyre erőtlenebbé vált. Egyre csak rázta a remegés. Úgy érezte, mintha folyamatosan lehűtenék. Egyre hidegebbnek és hidegebbnek érezte magát, ahogy a meleg vére távozott a testéből. Vissza akarta kapni a melegséget adó vérét, mégsem tudott semmit sem tenni. A plafonra bámult, miközben szemei fokozatosan elhomályosultak. 
- …quebeck aihofare/Yuvera suth e ta! – fejezte be a varázslatot Neila. Ekkor váratlanul kirántotta a kést a szellem testéből és elengedte a nyakát. Arneth lassan csúszott a földre, véres csíkot hagyva a csillogó falon. Eleinte természetellenes pózban ült, saját vérében a földön, majd fokozatosan elfehéredett, mintha felvette volna eredeti szellemalakját. 
Testén enyhe remegés futott végig, ahogy lassan elszíntelenedett a bőre, de még a ruhája is. Végül teljesen eltűnt. Pár pillanatig mélységes csönd telepedett a teremre, szinte megfojtva a benne tartózkodókat. Néhány gyengébb idegzetű tanítvány nem bírta tovább, mire öklendezve fordultak a fal felé, vagy ájultan rogytak a padlóra. 
- Szólítalak Arneth! – szólalt meg Neila csengő, immáron nyugodt hangon. Hangja, bár nem volt hangos, mégis kiáltásnak hatott a terem némaságában. A tanoncok rettegve figyelték az eseményeket. Mindannyian az egyik sarokba húzódtak. Onnan nézték a történteket, amelytől még mindig remegtek.
Ekkor, eleget téve a hívásnak, Arneth jelent meg a mágusnő előtt, ugyanott, ahol megölték. Csakhogy most nem sokkal a föld felett lebegett. Ruhái alig látszódtak, s a színűk is csaknem teljesen kifakult, ám egy helyen sötét folt éktelenkedett a tunikáján. Ott, ahol korábban a szíve dobogott… 
A szellem egyenesen állt a mágusnő előtt, aki szólította. Az arany tekintetbe meredt, de szemeiben immáron nem volt élet. 
- Parancsolj velem Torony Úrnője – suttogta kongó, csaknem erőtlen hangon, amitől a tanoncok hátán végigfutott a hideg. Úgy érezték, lehűlt a szoba, s egyre csak hidegebb lesz. Mintha a megjelent élőholt, aki pár szívdobbanással ezelőtt még hús-vér társuk volt, elszívta volna a meleget.
- Ezentúl csakis az én és Halgor parancsainak engedelmeskedhetsz. Most pedig menj dolgodra! – felelte Neila, mire az élőholt mélyen meghajolt, majd eltűnt. 
A mágusnő ezután a sarokban kuporgó osztály felé fordult és egyenként végignézett mindannyiukon. Ám a diákok mind elfordították a fejüket az arany szempár tekintetétől. Akkor és ott rettegtek a tanáruktól, ahogy előttük állt, még mindig a véres kést tartva a kezében. Érezték a társuk vérének a szagát is, amelyet mintha beivott volna a Torony fala. Mégis, bármikor odanéztek, mindig láthatták a vérfoltot, mintha csak abban a pillanatban öntötték volna oda.
- Legyen ez intő példa mindannyiótok számára. Senki, de senki ne merészeljen a jövőben szórakozni velem! – törte meg a csendet halk, kegyetlen hangon Neila. Ezután szó nélkül kiment. Az ajtóban még megállt, s kijelentette, aznapra szabadnapot kapnak a diákok.
Csakhogy a még mindig remegő tanoncok meg sem mozdultak. Mindannyiuknak ott lebegett a borzalmas kép a szeme előtt, amikor szeretett tanáruk egyszerűen bosszúból élőholttá változtatta egyik társukat. Valóban intő példa volt ez a számukra. Természetesen ezentúl senki sem mert ellenszegülni Neila utasításainak. 
Habár tudták, mást még csak messziről sem fenyeget Arneth sorsának a veszélye, mégis mindannyian még nagyobb tisztelettel tekintettek ezután a tanárukra. Mégis sejtették, ha a korábban becsületességéről és igazságosságáról híres Napvezér képes volt csupán bosszúból a gyilkolásra, akkor az eddig létező világokban is változás fog beállni. 
Olyan változás, amelyet talán Neila irányít majd…