Eric Brown: Időfogoly
Thorn nem vette észre azonnal a csöndet.
Tartályában lebegve figyelte, amint a kristályfedél szétnyílik fölötte, és még küzdött annak az egységességnek a visszaszerzéséért, amelyre a háromhavi lebegés idején tett szert. Bár ez időtlen szakasznak tűnt az életében, tudatának erejével ilyen sokáig terelte hajóját a csillagok között. Mindez idő alatt tökéletes egységet alkotott a végtelen teret betöltő nada-kontinummal.
Mint minden alkalommal, amikor a lebegésből visszatért, most is érzékelte valahol a belsejében ennek az egységesülésnek megfoghatatlan maradványait. Mint mindig, most is megpróbálkozott a visszatartásával, de most sem sikerült: az érzés úgy tűnt el, mint tudatában valami halvány visszhang. Majd csak három hónap múlva, következő bevetése alkalmával lesz módja fölújítani ezt a bensőséges viszonyt a végtelennel. Tudatos élete mindaddig be nem következett események sorozatából tevődik majd össze, olyan részletek egymásutániságából, amelyek szórakozott színészhez teszik majd hasonlatossá. Álmában olykor biztosan elragadja az extázis érzete, csak hogy az ébredés pillanatában semmivé váljon.
Tudott róla, hogy néhány hasonló motorember, valójában a keleti származásúak többsége, szilárdan hitt abban, hogy a lebegés a szent nirvána előérzetével ajándékozza meg őket. Thorn nyugati józansága azonban kizárta az ilyen értelmezés lehetőségét. Sokkal nyilvánvalóbb lélektani magyarázatot fogadott el, bár a lebegés utáni közvetlen, rövid időszak folyamán nehéz lett volna pontosan meghatároznia az átélt lelkesültség megfogható, anyagelvű magyarázatát.
Föltápászkodott tehát, és átvágott a helyiségen. Ekkor döbbent csak rá a hangok hiányára. Hallania kellett volna a segédhajtóművek fojtott duruzsolását, nem is beszélve a lépteiről és ilyen hosszú szünet után eléggé nehézkes lélegzéséről. Végigtrappolt a járórámpán, belépett a zuhanyozóba, és kinyitotta a csapot. Kéjesen felnyögött, amint a forró víz sugarai végigdöfködték fáradt bőrét. De még most sem hallott semmit. A csönd olyan tökéletes volt, amilyet eddigi életében még sohasem tapasztalt.
Arra gondolt, hogy ez egész biztosan csak a lebegés valamilyen mellékhatása lehet. Több mint ötven bevetés, a csillagok között eltöltött élet után csupán apró problémát jelentett számára a visszailleszkedésben, és fölöslegesen nem is izgatta magát miatta. Persze azért majd kivizsgáltatja magát, ha a hallása később sem tér vissza.
Beállt a meleg légszárító alá, utána fölvette az egyenruháját, és kilépett a helyiségből. Az előcsarnok üvegfalán át jól láthatta az űrkikötő fényeit. Erős rázkódást érzett, amint a markolókar megragadta és lehúzta a hajót. A zárólöket bömbölését és a betonon megcsikorduló több mint száz kerék sikoltását azonban nem hallotta. Szeme előtt megjelent a kikötő hatalmas bábeltornya. A hajó rázkódva megállt. Az üveg síkja fölött fölvillant a kiszállásra felszólító vörös fénycsík. Föl kellett volna hangozniok a visszatért hajó legénységét üdvözlő szavaknak is, de Thorn nem hallott semmit.
Mint mindig, most is ő lépett ki elsőként a hajóból. Átment az ellenőrzőpontokon, személyi kártyáját fölmutatta az egymás után sorakozó, unott képű hivatalnokoknak. Normális körülmények között megvárta volna a többieket, hogy bekapjanak egy pofa italt, valahol egy-egy bár még ilyen korai órában is nyitva tartott mindig. Legszívesebben a többi motoremberrel, pilótával vagy fedélzeti mérnökkel töltötte el a szabadidejét, mintha a munkatársai közelsége megadhatta volna azt, ami a legjobban hiányzott neki. Ezúttal mégis inkább kisietett a kikötőből, elkapott egy légjárót a város felé. Majd a maga idején igénybe veszi a szükséges orvosi kezelést, de nem az aggályoskodó kollégák unszolására.
A sofőrrel közölte az úti célt, s mivel nem hallotta saját hangját, megismételte a szavakat. A pilóta ingerülten bólintott. A légjáró elhúzott a magas tornyok között, az elsuhanó fények csíkokká olvadtak mögötte.
A lakóépületek előkertjében szálltak le. Thorn kikászálódott a járműből, és beszállt a tetőlakásához vivő felvonócsőbe. Évek óta ez volt az első alkalom, amikor színjózanon érkezett haza. A szesz mindig segítségére volt hiányérzetének csillapításában. Így, józanul, borzalmasan tisztában volt minden anyagi tulajdonságával, tőlük való függőségével, saját nevetséges, halandó mivoltával. Lakását akár fényűzőnek is nevezhetnénk, de berendezésének kiáltó célirányosságától most hányinger fogta el.
Töltött magának egy jó adag whiskit, és töprengőn megállt egy pillanatra a zongora mellett. Leütötte Beethoven Patetikus szimfóniájának első néhány akkordját, azután lehuppant a falról lehajtható heverőjére, és kibámult az ablakon. A szoba kellemes sötétjében, a város odakint villódzó fényei fölött úgy érezhette, hogy még mindig leszálláshoz készülődő hajója fedélzetén tartózkodik.
No persze, ha a hallását sohasem nyeri vissza…
Tudatára ébredt a testét elöntő verejtéknek a gondolattól, hogy esetleg többé sohasem lesz alkalmas a lebegésre. Elgondolkodott fölötte, vajon képes lesz-e bármilyen trükkel kiharcolni magának a következő fordulót.
Második italát szürcsölgette már, amikor vagy húsz perc múlva meglepetésszerűen rátört egy hang. Elvigyorodott, és poharát üdvözlő mozdulattal emelte az ablaküvegben visszatetsző tükörképe felé. Megszólalt… de saját hangját most sem hallotta.
Egészen más hangot érzékelt, és a görcsösen összerándult a rémítő zavarodottságtól. Fölkiáltott… a válasz néma csönd. De mégis hallott valamit. Lépteket, utána lihegő lélegzést, végül egy visszhangzó dördülést. Kicsivel később a forró vízsugarak surrogását és saját gyönyörteljes sóhajtását. A tulajdon hangját! Hallotta a légszárító duruzsolását, utána a bőréhez dörzsölődő szövet zizzenését, a siklóajtó fürge sziszegését, a leálló segédhajtómű halkuló moraját.
Kényszerítette magát, hogy mondjon valamit, egy megjegyzést nyomasztó helyzetéről, bármit, ami véget vethet ennek az őrületnek. De a hangja továbbra is hallhatatlan maradt. Poharát hirtelen a falhoz vágta, és az ezer szilánkra tört… némán.
Ekkor újabb lépések koppantak, megint csak a saját léptei. Lassan dübörögtek lefelé, a hajót a kikötőépülettel összekötő csőalagúton. Hallotta az ellenőrök unott, jóváhagyó megjegyzéseit, utána a zsúfolt várócsarnokban nyüzsgő tömeg moraját.
A rémülettől mereven ülve hallgatta mindazt, amit normális körülmények között egy órával azelőtt kellett volna hallania.
Hallotta a pilóta kérdését és saját válaszát. Részegnek tűnő dadogással adta meg a címét, utána nyomban megismételte, valamivel világosabban. Hallotta a turbómotorok felbőgő robaját, érkezéskor az ajtó csapódását, újabb léptek koppanását és végül a felvonócső sivítását…
Ekkor minden elcsöndesedett. Visszaemlékezett az egy órával korábban történtekre, és eszébe jutott, hogy egy kis időre megállt a küszöbe előtt. Benézett a lakásába a hazaérkezés érzésével, és valahogy rosszul érezte magát. Nem hallott mást, csak saját lihegését és a város távoli zümmögését.
A következő percben a Beethoven-szimfónia lágy akkordjait.
Az üveg csörrenését a pohár szélén.
Ott maradt a heverőn, mozdulni sem volt ereje, fülelte saját lélegzetvételének az idő rabságába esett zörejét, kortyolásának hangjait, amikor nem is ivott…
Nemsokára felhangzott fülében a megkésett kiáltása és a falhoz vágott pohár csattanása.
Végre csak föltápászkodott ültéből, odatámolygott a videoképernyőhöz… megállt előtte, ujjait tétován a billentyűzete fölé emelte. Az jutott eszébe, hogy fölhívja a cég orvosát, de azon kapta magát, hogy szinte akarata ellenére azt a számot pötyögteti ki, amelyet oly gyakran használt a korábbi időkben.
Hosszú ideig nem kapott semmi választ. Rápillantott az órájára. Igen, még korán van, hiszen hét Óra sincs. Már-már azon volt, hogy föladja, amikor a képernyő mégiscsak életre pislogta magát. Caroline da Silva arca jelent meg előtte, öt évvel idősebben, de éppolyan vonzón, ahogy visszaemlékezett rá. A lány hitetlenkedve meredt rá, köpenyének gallérját idegesen fogta össze a nyakán.
Ajka haragosan megrándult, amint megszólalt, de Thorn megint nem hallott semmit… helyesebben azt hallotta, amint a whiyskijét szürcsölgeti egy órával azelőtt.
Attól félt, Caroline azonnal megszakítja a vonalat. Előredőlt, és görcsösen formálta meg azt, ami, reménykedett benne, valahogy így hangzik majd: “Szükségem van rád, Carrie! Beteg vagyok. Nem hallok semmit, vagyis…”
Itt megakadt, nem tudta, hogyan folytassa tovább.
A lány ellenséges arckifejezése megváltozott. Még mindig elég merevnek tűnt, de az aggodalom jelei is megmutatkoztak rajta. Az ajka megmozdult, azután eszébe jutott, mi is a helyzet, és a siketnéma-készülékhez fordult. “Késleltetett a hallásod, Max?” - pötyögtette a képernyőre.
Thorn bólintott.
“Egy óra múlva légy itt, a rendelőmben!” - jött a válasz.
Egy hosszú pillanatig farkasszemet néztek egymással, mintha azt méregetnék, melyiküknek lesz elég ereje, hogy elsőként szakítsa meg a vonalat.
- De mi a fene ez az egész velem, Carrie?!- ordította Thorn. - Talán valami komoly?!
Caroline megint megfeledkezett a gépről, és szóban válaszolt. A szája mozgott ugyan, de némán bukkantak elő belőle a szavak.
- Mi a nyavalyát hápogsz ott?! - üvöltött föl Thorn rémületében.
De ekkor Caroline megszakította a vonalat.
A férfi visszatámolygott a heverőhöz. Magában elismerte, hogy a lánynak legalább részben igaza volt, amikor kikapcsolta a készüléket, öt évvel ezelőtt is ugyanilyen képernyőn beszéltek egymással utoljára. Akkor Thorn volt az, aki megszakította a beszélgetés fonalát, és ezzel kitaszította a lányt az életéből. Azt hozta a tudomására, bár nem mondta ki egyértelműen, hogy úgysem veheti föl a versenyt azzal a gyönyörűséggel, amelyet a lebegésben talált.
Caroline kérdése az időeltolódásra vonatkozóan arról tanúskodott, hogy valamit sejthet az állapotáról. Eltöprengett magában… mármint ha a betegsége valóban a lebegés melléktünete… vajon érzékeli-e a lány segélykiáltásának ironikus voltát.
Egy órával később Thorn légjáróba ült. Mivel már részeg volt, és nem is hallotta a saját szavait, elővigyázatosságból fölírta a kórház címét egy darab papírra. Odanyújtotta a cédulát a pilótának, és amint a jármű a levegőbe emelkedett, nehézkesen hátradőlt az ülésében.
Szorosan becsukta a szemét.
Visszatért múltjának szellemvilágába, és hallgatta életének egy órányi távolságba visszazuhant zörejeit. Hallotta, amint fölkel a heverőről, átvág a szobán, és a billentyűzeten beüti a hívott kódjelet. Kis idő múltán hallotta a megelevenedő képernyő sistergését, majd Caroline jelentkezését: “Doktor Da Silva”, s nyomban utána meglepett sóhajtását is.
“Szükségem van rád, Carrie. Beteg vagyok. Nem hallok semmit. Vagyis…” - Thornt szégyenérzet fogta el a hangjából bujkáló pátosz hallatán.
Azután hallotta Caroline inkább magában elmormolt válaszát, mielőtt eszébe jutott volna a gép használata, hogy megkérdezze tőle: vajon késleltetett-e a hallása. “A Black-féle szindróma!” - suttogta maga elé a lány.
Most, a légjáróban ülve, Thorn gyomra összerándult. Fogalma sem volt ugyan róla, mi lehet az a Black-féle szindróma, de valahogy mégis ijesztően hangzott.
Legközelebb saját, egy órával azelőtti hangja szólalt meg: “De mi a fene ez az egész velem, Carrie? Talán valami komoly?” - A szavak kásásán törtek elő a torkából, de Carrie mégis megértette.
A rá jellemző nyíltsággal válaszolt: “Attól félek, valóban komoly a dolog, Max. Légy itt nálam egy órán belül, oké?”
Ekkor vetett véget a beszélgetésnek.
Caroline da Silva rendelője az öbölre néző, nagy kórházegyüttes része volt. Thorn a leszállópályán kilépett a légjáróból, és bizonytalan léptekkel elindult a nyugati szárny felé. Fülében a város morajlását hallotta, egy órával azelőttről, a lakása ablakából.
Óvatosan haladt végig a végtelennek tűnő folyosókon. Ha nem izgult volna annyira miatta, vajon mi baja lehet, és nem szorongott volna a lánnyal való, előtte álló találkozástól ilyen hosszú idő után, még talán örömét is leli a különös érzésben, hogy egyvalamit lát, és egészen mást hall. Olyan volt az egész, mintha valami rosszul hangosított filmet nézett volna.
Megtalálta a “Dr. Da Silva” feliratú ajtót. Kopogtatott, és belépett a helyiségbe. Caroline volt az első, akit megpillantott a szobában. Eszébe villant, hogyan szakíthatta el tőle a lebegés kalandvágya, igaz csak egy pillanatra. Nagyon vonzó volt. Ovális arca, akár egy ballerináé, a testtartása ismerősen kecses. Emellett kedves is volt, és nagyon értelmes. Ugyanakkor puszta fizikai megjelenése emlékeztette a férfit minden tárgyi valóság múlandóságára. Ezzel szemben a lebegés ígérte és meg is valósította a testetlenség áldott, bár ideiglenes érzését.
Thorn csak ezután vette észre a többi ottlévőt. Az íróasztal mögött ülő két férfit fölismerte. Egyikük a cégnél szolgáló orvosuk, a másik pedig a parancsnoka volt. Jelenlétük arra utalt, hogy a dolgok rosszul állnak. Ahogyan ránéztek, érzelemmentesen, egyenesen a szemébe, csak megerősítették ebbéli meggyőződését.
Az ital, a sokk és a rettegés együttes hatása Thornra borította az ájulás jótékony leplét.
Ágyban tért magához, egy hófehér falú szobában. Jobboldalt üvegajtó nyílt egy erkélyre, amelyen túl csak a kék eget láthatta. A szemközti falban szögletes ablak nyílt, erről az oldalról homályos, de a szomszéd szobában tartózkodó megfigyelő számára átlátszó.
Fejét és mellét elektródok borították.
Közben hallotta a légjáró hajtóművének zúgását, amint a kórház felé röpül vele. Fölült, és elkiáltotta magát, abban a reményben, hogy érthetően szól:
- Caroline!… Carrie!
Tehetetlen érzéssel hanyatlott vissza. A faliórán látta, hogy éppen egy óra múlt el, közben hallotta a leszálló légjáró surrogását és a léptek koppanását, amint az egy órával ezelőtti Thorn közeledik a kórházépület felé. Kíváncsi volt rá, vajon ebben a pillanatban is megfigyelik-e a féloldalas ablakon keresztül. Ketrecben érezte magát.
Ekkor váratlanul… bár éppen gondolnia kellett volna a bekövetkeztére… minden elcsöndesedett. Ez volt az az idő, amikor eszméletlenül feküdt. Visszapillantott az égre, de az űrhajó már régen továbbhaladt, többé nem volt látható.
Erővel próbált nem gondolni a jövőjére.
Caroline harminc perc múlva nézett be hozzá. Jegyzetfüzetet és írószerszámot tartott a kezében. Letelepedett az ágy mellett álló műanyag székre, és térdére tette az írótömböt. Próbálta aggódó arckifejezését mosoly mögé rejteni, de Thorn elmosódott sminkjén látta a nemrégen fölszárított könnyek nyomát. Ó, hányszor látta ugyanezt régebben is!
- Mennyi ideig tartotok itt bent? - kérdezte.
Caroline beharapta az alsó ajkát, és nem nézett a szemébe. Megszólalt, de azonnal el is hallgatott. Helyette firkantott valamit a füzetbe, és amikor elkészült vele, odamutatta neki.
“Egy vagy két hétig, Max. El kell végeznünk rajtad néhány vizsgálatot.”
Thorn savanyúan elmosolyodott.
- És pontosan miben áll ez a Black-féle szindróma? - kérdezte olyan hangon, amelyből szándéka szerint ki kellett volna csengenie a gunyoros élnek.
Szinte megörült Caroline döbbent arckifejezésének.
- Hát erről honnan tudsz? - írta sebesen a papírlapra.
- Mármint miről?
- A Black-szindrómáról.
- Te magad említetted, még a videóban - magyarázta. - Addig persze nem hallottam, míg ide nem értem. Hanem, ki vele, Carrie! Mi az a nyavalya?
A lány egy pillanatig hallgatott, majd leírt valamit. Thorn már fejjel lefelé olvasta a szavakat: Black… egy motorember, a Taurus-járaton, odakint, a Varanasin túl. Ötven lebegés után heveny időeltolódás áldozatául esett. Ez egy rendkívül ritka kórjelenség, Max. Azt még nem tudjuk pontosan, mi okozza, de gyanítjuk, hogy a tartály valamiféle meghibásodása vezethet el az idegközi kapcsolatrendszer funkciózavarához.
Abbahagyta az írást, és a füzetet Thorn felé fordította.
- Már elolvastam - bólintott rá Thorn. - Szóval?
A lány visszahajolt a következő, üres lap fölé, és már emelte is az írószerszámát.
- És meddig húzta? - kérdezte Thorn keserűen. - Mikor szenvedett ki a szerencsétlen fattyú?
- Még mindig él, Max - firkantotta oda a lány hevesen.
Thorn meglepődött és meg is könnyebbült. Ha a Black-szindróma kimerül jelenlegi állapotában, akkor mi tarthatná vissza a további lebegésektől?
Caroline könnyei azonban elgondolkodtatták. Ha a betegség mindössze ennyiből áll, mire föl ez a nagy megrendültség?
És akkor úgy vélte, megértette a lényeget.
- Mikor mehetek el innen, Carrie? Mikor kezdhetem el a következő lebegést?
A jegyzettömböt figyelte, választ várva. Amikor fölnézett, meglátta; hogy Caroline sír, ezúttal leplezetlenül. Fölnevetett:
- Azt hitted, végre megkaparintottál? Kitettek a cégtől, és most itt van a te kis nyomorékod, akinek gondját viselheted és babusgathatod. Nem tudod elviselni a gondolatot, hogy rendbe jöhetek, és megint lebeghetek, ugye?
A lány könnyein keresztül is írt, egyik lapot a másik után töltötte meg sebesen, elnagyolt betűkkel.
Végezvén az írással papírszaggató vonallal húzta alá a sorokat, kitépte a telefirkált lapokat, és odalökte a férfinak. Kirohant a szobából, és siettében még a székét is fölborította. Thorn utánanézett, hirtelen belemarkolt a mellébe a bűntudat.
Szemét az összegyűrt lapokra fordította. Fölmarkolta őket, és olvasni kezdett: “Heveny időbeli érzékeltolódás. Nem csak a hallásé. Mindené. Pár napon belül ugyanez lesz az ízleteseddel és szaglásoddal is. Végül a látásod is elcsúszik. Csak a tapintásod marad meg a jelenben. Minden más érzéked eltolódik az időben…”
És így tovább, még néhány oldalon, miközben az írás egyre inkább eltorzult. Legnagyobbrészt a néhány tényt és Caroline megfigyeléseit foglalta össze Black leépüléséről. Az utolsó lapon egyszerűen odavetette: “Szerettelek téged, Max!”
Thorn kisimította ölében a lapokat. Többször is kiáltott Caroline után, de a lány, ha hallotta is, nem vett róla tudomást. Szeretett volna bocsánatot kérni tőle, és megkérdezni, mire számítson pontosan ezután. Megpróbálta elképzelni minden érzékének időbeli elcsúszását, hogy csak a tapintásának marad teljes birtokában, de a feladat meghaladta képzelőerejét.
Hátradőlt, és becsukta a szemét. Kicsivel később saját hangja, kegyetlenül gúnyos kérdései rezzentették föl. Hallotta Caroline fojtott zokogását, az írószerszám kaparászását a papíron, a suttogva kimondott “szerettelek téged” szavakat a leírtak önkéntelen kísérőjeként. Hallotta, mint Caroline sírva kirohan, a szék döngve elzuhan, az ajtó éles csattanással becsapódik mögötte.
Ezután füle csak saját lélegzésének hangját, a kórház megszokott zörejeit érzékelte. Hosszú órák óta először illeszkedtek össze a hallottak a látottakkal.
Elaludt.
A kórházban töltött harmadik nap reggelén Thorn ízlelése és szaglása valóban követte a hallását. Ez az újabb időeltolódás szertefoszlatta legutolsó reményét is Caroline diagnózisának esetleges téves voltát illetően.
Miután a lány az első nap olyan hevesen kirohant tőle, azóta nem látta őt. A többi orvos különféle vizsgálatokat és teszteket hajtott végre rajta, néma csöndben, mintha tudtak volna a lánnyal szembeni dühkitöréséről, és most ezért büntetnék. Ezen a harmadik reggelen egy fekete bőrű ápolónő hozta be a reggelijét.
Evés közben döbbent rá, hogy nem érzi a szalonnás tojásnak sem az illatát, sem az ízét, s ugyanez a helyzet a fekete és bizonyára kellemesen erős kávéval is.
Végzett az evéssel. Elnézte, amint a fekete nő visszajön, és elviszi a tálcát. Tehetetlenül hátradőlt és várakozott.
Két óra múltán hallotta meg a begördülő ételhordó állvány kerekeinek nyikorgását, a kés és villa zörrenéseit. Pár másodperccel később a szalonna után a tojássárgája íze töltötte meg a száját. Mélyen beszívta a kávé illatát, és élvezte nyelvén kesernyés aromáját. Becsukta a szemét, úgy merült el az érzés gyönyörében. Ez volt különös betegségének eddig egyetlen kellemes mozzanata.
Utána fölült, és döbbenten meredt maga elé: két óra! Az étel elfogyasztása és az ízek érzékelése közötti időszakadék kétórányira növekedett. Akárcsak az ápolónő megérkezésének zörejei esetében.
Ha a hallása, szaglása és ízlése háromnaponként kétórányit elcsúszik, vajon mi lesz a helyzet egy hét, egy hónap, netán egy teljes év múlva?
És mi a helyzet a látásával? Hogyan birkózik majd meg az órákkal, napokkal, sőt hetekkel azelőtt megtörtént események látványával? Elhatározta, hogy kideríti, mi történt Black esetében, ő miként boldogult az állapotával. Fölült, és Caroline után kiáltott.
De a lány még három napig nem mutatkozott.
Thorn ápolásáról egész csapatnyi szorgalmas orvos gondoskodott. Látszólag teljes közönnyel végezték körülötte feladataikat, mintha következtetéseik szerint az érzékei már annyira eltolódtak volna, hogy lényegében már csupán valami elszigetelt buborékban létezik tovább. Nemegyszer megkérdezte, vajon meggyógyíthatják-e, mennyivel válhat még rosszabbá az állapota, mi lett Black sorsa? De a körülötte lévők, kihasználva, hogy úgysem hallhatja azonnal, bármit mondanának, oda sem figyeltek a szavaira, és még a tekintetét is kerülték.
Kórházi napjainak hatodik reggelén is néma csöndre ébredt, és elfogyasztotta ízetlen reggelijét. Fölébredése és az éledező kórház zajai, reggelijének íze majd csak később jut el hozzá. Azon töprengett, vajon időzíthetné-e úgy a dolgokat, hogy mondjuk ebéd idején érezhesse legalább a reggeli ízét?
Várakozott hát, és ezúttal négy óra múlt el, mire szájában érezte a pirítós és a lekvár ízét, meghallotta saját szuszogását az ébredés pillanatában.
Később egy ápolónő eltávolította melléről és fejéről az elektródokat. Kinyitotta az erkély ajtaját, és fölmutatott egy kartonlapot a következő szöveggel: “Nem óhajt esetleg egy kicsit levegőzni?”
Thorn megvárta, amíg a nővér távozik, akkor belebújt a fürdőköpenyébe, és kilépett az erkélyre. Letelepedett a napos oldalon álló székre, és kinézett az öbölre, utána föl az égre. Úgy látszott, aznap semmi mozgás sem tapasztalható a csillaghajók részéről.
Rájött, hogy állapotának súlyosságától függetlenül még mindig reménykedik a lebegéshez való visszatérés lehetőségében. Érzékeinek eltolódása csak nem szünteti meg teljesen tudatmotorjának működőképességét! Elhatározta magában, hogy amikor az állapota olyan mértékben elváltozik, hogy segítség nélkül már nem létezhet tovább, és ennek be kell következnie, amint a látása is elcsúszik az időben, akkor jelentkezik egy hosszabb utazásra. Kijuttathatna egy hajót a Peremvidék valamelyik távoli világára, és közben egy teljes esztendeig élvezhetné a lebegés gyönyörűségét. Meglehet, ez egyben a végét is jelentené, de az élvezet és a fájdalommentes halál gondolata kedvesebb volt számára a Földön várható nyomorúságos tengődésnél.
Ekkor Caroline alakja tűnt föl látómezejének peremén. Közelebb húzott hozzá egy széket, és letelepedett mellé, ölében a jegyzetfüzettel. Kipihentnek és összeszedettnek látszott, a múltkori kellemetlen incidens vélhetően feledésbe merült.
- Szerettem volna bocsánatot kérni tőled a történtekért, Carrie. Reménykedtem benne, hogy hamarabb meglátogatsz. - Közben szidta magát, hogy még a szabadkozása is valahogy vádlón hangzik.
“Black mellett voltam” - írta Caroline válaszul.
Thorn érezte, amint a szívverése hirtelen meglódul.
- És ő, hogy van?
“Már csak a tapintását birtokolja a jelenben - írta a lány. - Minden más érzéke már egy teljes napnyira elcsúszott az időben.”
- És hogy viseli a helyzetét?
“Nem valami jól. Sohasem volt igazán stabil. A pszichózis jelei mutatkoznak nála. De te sokkal erősebb vagy nála, Max…”
- És mi történik, ha a tapintása is elmarad majd a valóságtól? - szakította félbe a férfi.
Caroline megvonta a vállát. Ilyesmire még sohasem került sor. Nehéz lenne megmondani. Bizonyos értelemben, már ha valóban bekövetkezik, valamivel könnyebb lesz neki, mivel minden érzéke egyszerre jelentkezik majd a “múlt”-ban. De ezután képtelen lesz érintkezni, kapcsolatot teremteni az emberekkel. Hogyan is tehetné? Jelenlétük számára órákkal, sőt napokkal késleltetve lesz majd csak érzékelhető. Nem lesz képes az események összekapcsolására.
- De a lebegés képessége azért megmarad neki - mormolta Thorn. Caroline félrefordította a fejét. Egy pillanatra elöntötték szemét a könnyek. Valamit firkantott a jegyzettömbre:
“Hát csak a lebegés gondolata jár a fejedben?”
- Ez az életem, Carrie. A létezésem egyetlen értelme.
A lány megrázta a fejét. Bosszantotta ez a nehézkes érintkezési lehetőség. Két oldalt gyorsan teleírt, ezúttal szép, kerek betűkkel, és a lapokat átnyújtotta a férfinak.
“Megérteném a lebegés iránti elfogultságodat, ha az átélésének valamilyen vallásos jelentőséget tulajdonítanál. Ha úgy ereznéd, hogy a túlvilággal kerülsz kapcsolatba általa. De te még abban sem hiszel! Számodra az egész olyan, mint valami kábítószer, szellemi orgazmus. Rabja lettél a lebegésnek, Max! Amikor engem elhagytál, valami olyasmi elől menekültél, amivel sehogy sem birkózhattak meg az érzelmeid, mivel azelőtt sem kényszerültél soha ilyesmire. Életed jó részében a lebegés biztosította számodra az emberi érzelmek pótlékát, az adás és a befogadás oldaláról egyaránt. De nézd csak meg jól, hová jutottál általa!”
Thorn szótlanul ült a helyén. Személyiségének egy része… valami távoli, mélyre elásott emberi töredék… döbbenten érzékelte a lány észrevételének mélységes igazságát.
- Te csak magad fölött sajnálkozol, amiért nem kaphattál meg engem - mormolta tétován, védekező szándékkal.
Caroline némán meredt a szemébe, és megrázta a fejét. Határozott mozdulatokkal egyetlen sort vetett a papírra. Fölállt, letépte a legfölső lapot, átnyújtotta a férfinak, és bement az erkélyről.
“Nem magamat sajnálom én, Max! Téged sajnállak!”
Thorn tudatának mélyére száműzte a lánnyal való találkozás emlékét. A következő napokban azzal tartotta magában a lelket, hogy egyszer képes lesz majd még a lebegésre. Ha a tapintása is elmarad majd a valóságtól, akkor, ahogyan Caroline is említette, az érzékei majd összehangolódnak a múltban, és az állapota is sokkal elviselhetőbbé válik. Meglehet, valóban nem teremthet kapcsolatokat az emberekkel, de ez nem is olyan nagy veszteség. Egyetlen vágya volt, hogy visszatérhessen a Céghez.
Kilencedik kórházi reggelén Thorn kinyitotta a szemét, és nem látott semmi mást, csak a sötétséget. Kiáltott, hogy valaki kapcsolja be a világítást, de ehelyett egy láthatatlan kéz kanállal megetette. Azt nem tudta megállapítani, vajon Caroline volt-e az. Hiszen az illetőt nem láthatta, nem hallhatta, sőt még az illatát sem érezhette. Megkérdezte, ki van ott mellette, de… az adott körülmények között lehetséges egyetlen válasz egy gyöngéd kéz érintése volt a karján. Első, tökéletes sötétségben elköltött reggelije után hanyatt dőlt és némán várakozott.
Érzékeinek eltolódása most már hatórányira rúgott. Ennyi időnek kellett eltelnie, mire eloszlott a sötétség, és megpillanthatta a szobába beszűrődő napsugarakat. Átélte a mozdulatlan fekvés megtévesztő érzését, és közben láthatta, amint a “reggeli Thorn” fölül az ágyában, és előkészül a reggelihez. Szeme előtt megjelent a fekete bőrű ápolónő alakja, és szájába kanalazta a szalonnás omlettet. Odanyúlt, de az ujjaival, természetesen semmit sem érzékelt.
Képtelen volt tekintete irányának befolyásolására. Reggeli, nem látó szeme csapongott összevissza, és azon kapta magát, hogy megpróbálja befogni a fekete nővér látványát, de csak a szemközti, csupasz fal képe merült föl előtte. Látását sokszor szakította meg töredék másodpercnyi üresség, amikor pislogott, hosszabb, teljesen sötét időszakokkal tarkítva, amint becsukta a szemét. Eltolódott látásának egyetlen pozitív következménye az volt, hogy ily módon azonos időben jelentkezett hallásával, szaglásával és tapintásával. Látta, amint a nővér fölemel egy kanálnyi omlettet a szájához, hallotta saját csámcsogását, és érezte nyelvén az ízeket. Egyedül maga a tojás hiányzott az egészből, hiszen a szája üres maradt.
- Már kész is vagyunk - duruzsolta az ápolónő, és szájába dugta a pirítós utolsó darabkáját. Szerette volna megkérdezni, hogy ne bánjon vele úgy, mint egy gyerekkel, de jelenlegi állapotának éppen ez volt a legkellemetlenebb mozzanata: amit most érzékelt, a valóságban hat órával azelőtt történt. A jamaikai nővér valahol másutt van éppen a kórházban, a reggelit már meg is emésztette, a hangok és illatok föloldódtak az üres térben.
A következő néhány napon a reggeli órákban ébren maradt, és átélte a mindenkori tegnapi eseményeket. Később reggel négykor, utána hat körül ereszkedett le rá a sötétség, mire álomba szenderült. Déltájban fölébredt megint, néhány órát eltöltött a sötétben, utána megfigyelhette a nyolc órával azelőtt fölkelt napot. Amennyiben érzékeinek eltolódása háromnaponként kétórányival növekszik, ahogyan eddig történt, akkor, döbbent rá Thorn, eljön az idő, amikor majd tovább marad sötétségben, mint fényben.
Biztosan alkalmazkodik majd ehhez is. A múltban is gyakran élt át hosszabb időszakokat az egyes bevetések között, amikor bezárkózott elsötétített lakásába, tekintélyes készletnyi itallal és a lebegés mámorító érzetének emlékével.
Jó kétheti kórházi tartózkodás után Thorn szervezetén kezdett elhatalmasodni a gyöngeség. Hullámokban tört rá a szédülés és a tudatzavar. Egyszer úgy érezte, hogy ismét lebeg, de ez alkalommal a feladattal való egyesülés megszokott földobottsága nélkül.
A nyomasztó hallucinációt követően korán ébredt, és bőrén érzékelte a nap melegét. Nyolc órával később meg is pillantotta az öböl vizéből kiemelkedő napkorongot. Szerette volna hosszan szemlélni, de nyolc órával azelőtti tekintete az ágy lábára szegeződött. Ébrenlétének szakaszai valami régi film látványának érzetét keltették benne. De legalább nem voltak némák ezek a jelenetek: hallhatta az ébredező kórház zörejeit vagy egy-egy fölszálló csillaghajó hajtóműveinek távoli dübörgését.
Később, miután valaki a szájába kanalazta ízetlen ebédjét, egy puha kéz érintését érzékelte a karján. Odafordította a fejét, mintha ezáltal meg is láthatta volna, ki lehet az. Ám mindössze a nyolc órával azelőtti, kopár falat láthatta maga előtt. Saját lélegzésén kívül nem hallott semmit. Visszaidézte az ápolónő érintését, de az könnyed és platonikus volt, mint amikor egy gyereket vigasztalnak, bizonygatva, hogy nincs semmi baj. Ebben az érintésben viszont nem talált semmi platói könnyedséget. Amint ott hevert magatehetetlenül, bárki is volt a jelenlévő, visszahajtotta a takaróját, és lehámozta róla kórházi öltözékét. Belebődült a néma csöndbe, és megpróbálta elhárítani magától a nőt… igen, biztosan nőt, mivel tapogatózó keze lágy női mellett érintett. De nem láthatta az illetőt, és semmit sem tehetett a nevetséges erőszaktétellel szemben. Érezte, amint meleg, súlyos, puha test nehezedik rá lovaglóülésben, és olyasmit élt át, ami képzeletében egy boszorkánnyal való egyesülésre emlékeztetett.
- Caroline?- sóhajtott föl. Karját sután ölelésre kulcsolta, és megérintette a lány ismerős, meleg, karcsú testét. Akaratán kívül megnyilatkozott a vágyakozása. A nő rátalált, mire hangtalanul felnyögött, és ujjaival beletúrt a lány, számára láthatatlan, fekete hajába. A múlt tapasztalatai alapján fölismerte Caroline szeretkezési stílusát, akadálytalanul fölvette a ritmusát, mintha sohasem váltak volna el hosszabb időre, s amikor elérkeztek a tetőpontra, azt élte át, amire sok év távlatából is olyan tisztán emlékezett: a gyorsan elmúló, rövid extázist, mint a lebegés egy mámorító pillanatát, csakhogy sokkal csekélyebb kielégüléssel.
Az egyesülés szokatlan körülményei, a tény, hogy nem láthatta a lányt, hogy gyönyörének tárgya valahogy távol maradt tőle, csupán a nagyobb ívű föllobbanás szánalmas utánzatához volt elegendő, nem válhatott igazán teljessé.
A láthatatlan súly most szorosan hozzásimult, nehezen és a kielégüléstől ellustulva, mely előbbiről Thorn meggyőződhetett testének néma, görcsös összerándulásai által. Caroline erősen megcsókolta, és ő közben érezte az arcára hulló könnycseppek forróságát.
- Caroline… miért…?
A lány, arcához préselődő ajka megvonaglott, a szavakat formáló forró lehelete égette. Olyan volt, mintha egy szellem csókolta volna meg, mint valami néma, lázas prófécia.
Az aktus után bekövetkező nyugalomban Thorn lelkét különös ellenérzés töltötte el. Szeretkezésük bizarr voltától rosszullét környékezte. Érezte, amint rátör a régi bűntudat, amelytől reményei szerint már régen végleg megszabadult.
Egyesülésük mintha a kapcsolatuk tökéletes jelképe lett volna, hiszen Thorn hosszú évek óta valami számára teljesen láthatatlan dologra fecsérelte a szerelmét, miközben Caroline arra pocsékolta életét, hogy egy tőle örökre a messzeségbe távozott kedvest keressen lázasan.
A férfi kétségbeesetten fölkiáltott, és a nőt letaszította az ágyról. Érzékelte a test zuhanását, és szinte hallotta fájdalmas sikkantását.
- Menj innen, Caroline! Menj ki innen! - Arrafelé fordult, ahol a lányt sejtette, de nem lehetett biztos a dolgában. - Nem kívánlak téged, az Isten szerelmére! Csak arra vágyom, hogy…
A nő ekkor nekiesett. Fájdalmas ökölcsapásokkal és pofonokkal támadt rá, amelyeket kétségtelenül kiáltások és szidalmak kísértek. Thorn persze csak a fizikai erőszakot érzékelte, a semmiből, figyelmeztetés nélkül záporozó ütéseket. Közben teljesen tisztában volt vele, hogy mindenre rászolgált, amiben részesült.
Ott hevert utána az ágyán, összetörten és kimerülten. Caroline dühödt támadása elcsendesedett. Nem tudhatta biztosan, valóban ott van-e még a szobában, de valahogy mégis érzékelte a jelenlétét.
- Nem tudom, miért jöttél ide hozzám - nyögte -, fogalmam sincs, mit akarhatsz még tőlem!
Félig-meddig várta az újabb csapások sorozatát, és összehúzódva készült fel a fogadásukra, de többé nem érte semmi bántódás.
Amint úgy gondolta, hogy magára maradt, védekezőn beleburkolózott az ágyneműbe. Hanyatt dőlt, és fölidézte Caroline, arcára hulló könnyeinek forróságát.
A lány látogatásának egyetlen magyarázata lehetett csupán.
Az utána következő órákban Thorn érezte, hogyan hatalmasodik el rajta még jobban a gyöngeség.
Egyre fokozódó szorongással várakozott, egész teste hideg verejtékben úszott. Látszólag délután négy órára járt, de a valóságban már az éjfél közeledett. A nyolcórányi időeltolódásnál sokkal hosszabbnak tűnt a várakozás, mire Caroline alakja kibontakozott a tekintete előtt.
A lány azonnal ki is került a látószögéből, amint az ágya mellé lépett. Előrenyúlt, és megérintette a férfi karját, és Thorn várta is az érintés érzetét, amelyet persze nyolc órával azelőtt élt át. Ekkor hirtelen mozdulattal félrefordította a fejét, és teljes valóságában megpillanthatta a lány alakját. Csak egy fehér orvosi köpenyt viselt, alatta semmit, és keservesen zokogott.
Figyelte, amint a nő levetkőzteti, és a mozdulatai láttán az arca mélyen elvörösödött a szégyentől és megbánástól. Az érintés érzete ugyan régen elmúlt, de amint látta, hogy kibújik a köpenyéből, és szorosan hozzásimul, ismét fölébredt benne a korábban átélt vágyakozó izgalom.
A jelenben létező Thorn mozdulatlanul feküdt az ágyán, mintha valami kukkoló rejtőzködne korábbi énjének agyában. Szeretkezett a lánnyal, de az a valódi aktus eddigre már nyolcórás emlékezetével olyannak tűnt számára az egész, mintha valami ízléstelen pornófilmet nézne. Láthatta őt, testének görcsös rándulásait, a haja libbenését, a nyelve vibrálását. Érezte az illatát is, ismerős parfümjét és a szeretkezés verejtékének fölébe kerekedő kipárolgását. Hallhatta halk, gyönyörteljes nyögdécselését, s amint többször elkiáltja a nevét, miközben a csúcspont felé közeledik…
Fülébe hatoltak saját, elmosódó szavai is:
- Caroline… Miért…?
Azután szerelmeskedésüknek vége szakadt, és a lány ott feküdt a karjában.
- Azért, mert szerettelek téged, Max - suttogta Caroline. - Azért, mert még most is szeretlek!
Azzal is tisztában volt, mi következett ezután. Ismét hatalmába kerítette a keserves bűntudat mindent elborító érzése. Tehetetlenül szemlélte, hogyan taszítja le maga mellől az ágyról. “Menj innen, Caroline! - hallotta saját kiáltását. - Menj ki innen!” Láthatta arcán a fájdalom kifejezését, szemében az elutasítás elfogadását, és ha lehetséges lett volna, most elfojtaná az utána következő szavakat: “Nem kívánlak téged, az Isten szerelmére! Csak arra vágyom, hogy…”
Ekkor Caroline rátámadt és csak ütötte, ütötte.
A jelenben lebegő Thorn arca elfintorodott, mintha a lesújtó csapások látványa valóban fájdalmat okozhatna neki. Még a karját is védekezőn maga elé emelte.
Caroline távolabb hátrált, és valamit kiáltozott felé.
Thorn hallotta a saját hangját: “Nem tudom, miért jöttél ide hozzám… fogalmam sincs, mit akarhatsz még tőlem…”
- Azért jöttem, mert szerettelek téged, Max - zokogta a lány. - Azért jöttem, hogy elbúcsúzzam tőled… - Lehajtotta a fejét, és inkább magának, mint a férfinak mormolta: - Black két nappal ezelőtt meghalt.
Nyolc óra múltán Thorn mozdulatlanul feküdt a helyén.
A következő néhány nap alatt gyorsan leépült.
Black halálának ismerete megfosztotta minden maradék erejétől és küzdőképességétől. Legutolsó óráiban érzékelte, hogyan szűnik meg fokozatosan minden érzéke. Legelőször a hallása hagyta végleg cserben… utána a szaglása és ízlelőképessége múlt el, bár igazság szerint alig jutott el hiányuk a tudatáig. Még később a látása homályosodott el, majd hunyt ki teljesen. Már csupán egy végtelen óceánban lebegő, parányi, vak értelemszikraként érzékelte önmagát. Hamarosan fizikai létezésének minden jele semmivé vált előtte. És végül a legutolsó érzete, lényének agyában érzékelhető visszképe is eltávolodott tőle. Ekkor ismerős keserűség árasztotta el, és a valaha Thorn nevet viselő ember halála előtt tudatára ébredt, hogy most magába fogadja a végtelen világmindenség, amelyet mindeddig a nada-kontinuum néven ismert csupán.
Füssi-Nagy Géza fordítása