Douglas Adams

Dirk Gently Holisztikus nyomozóirodája

Édesanyámnak, akinek nagyon tetszett a Lóról szóló rész.

A SZERZÖ ELÖSZAVA

A könyvben szereplő St. Cedd’s kollégium leírásánál némiképpen támaszkodtam a cambridgei St. John’s kollégiumról őrzött emlékeimre, habár más kollégiumoktól is kölcsönöztem. A valóságban Sir Isaac Newton a Trillity College, Samuel Taylor Coleridge Pedig a Jesus College diákja volt. A lényeg az, hogy a St. Cedd’s kollégium teljesen fiktív kitaláció, és az esetleges hasonlóság, amely bármely intézménnyel vagy személlyel fennáll akár élő az illető, akár holt, akar kísértetként bolyong az éjszakában a puszta véletlen műve. 

Douglas Adams 
London, 1987. 1.

1. Fejezet

Most nem lesznek tanúk. Most nincsen más, csak a kihalt föld, a dübörgő mennydörgés és az északkelet felől jövő, szüntelenül szitáló eső, amely a világ legjelentősebb eseményeit kísérni szokta. A tegnapi és tegnapelőtti viharok, a múlt heti áradások már lecsendesedtek. A fellegek még mindig esőtől dagadtak, de a sűrűsödő esti félhomályban már csak búsan szemerkélő cseppek hullottak az égből. Szél süvített az elsötétedő síkságon, keringett kicsit az alacsony dombok felett, aztán átsöpört egy szűk völgyön, ahol egy szerkezet állt, egy toronyféleség, magányosan és ferdén emelkedett a lidérces sártenger közepén.  
Megfeketedett toronycsonk volt csupán, úgy állt ott, mint a pokol legdögletesebb bugyrából kilövellő magmakitörés, és egészen különös szögben dőlt meg, mintha nem önnön jelentékeny súlya taszítmá féloldara, hanem valami más sokkal borzalmasabb dolog. Halottnak látszott, időtlen idők óta halottnak. Nem mozdult semmi más, csak a sárfolyam, amely lomhán hömpölygött el a torony mellett a völgyben. Ugy egy kilométerrel arrébb a folyam egy hasadékba ömlött, és eltűnt a föld gyomrában. 
De ahogy leszállt az est, kiderült, hogy a torony mégsem teljesen élettelen. Valahol a mélyén egy halovány piros fény pislákolt. A fény éppen csak hogy látható volt most persze tekintsünk el attól, hogy nem volt ott senki, aki láthatta volna, mert nem voltak tanúk, most nem, de azért mégiscsak fény volt. Percről percre kicsit erősebb és fényesebb lett, aztán fokozatosan elhalványodott, és majdnem kialudt. Ugyanekkor egy halk, sivító hang sodródott a szélben, üvöltő csúcspontra erősödött, aztán gyászosan elhat. 
Teltmúlt az idő, aztán felbukkant egy kisebb és mozgékonyabb fény. A talaj szintjénél jelent meg, és olykor-olykor megtorpanva, szökdécselve megkerülte a tornyot. Aztán a fény, és az alig kivehető, árnyékba burkolózó alak, aki a fényt vitte, eltűnt a szerkezet belsejében. Eltelt egy óra, és beállt a teljes sötét. A világ halottnak látszott, az éj üresnek. Aztán a torony csúcsának közelében ismét megjelent egy fény, és most sokkal határozottabban erősödött. Gyorsan elérte a korábbi legnagyobb fényességet, majd tovább erősödött és erősödött. A fényjelenséget kíséró jajveszékelő hang egyre magasabban és élesebben sivított, míg végül üvöltő sikolyba csapott át. A hang egyre sivitott, miközben vakító zajba és fülsiketítő vörösségbe olvadt minden. Aztán hirtelen a hang és a fény is megszűnt. Egy ezredmásodpercig néma sötétség honolt. 
A torony alól a sárból egy meglepő, sápadt fény villant elő és kezdett kiáradni. Az ég összeszűkült, egy sárhegy összeomlott, ég és föld egymásra bömbölt, valami borzalmas rózsaszín fény robbant, hirtelen zöld és futó narancssárga festette meg a felhőket, aztán az összes fény eltűnt, és az éjszaka jégre mélységes, iszonyatos sötétségbe borult. Nem hallatszott többé más hang. csak a vízcseppek  csilingelése. 

2. Fejezet

Másnap reggel a nap szokatlan ragyogásal kelt fel, minden melegebb, verőfényesebb, tisztább volt, legalábbis annak tűnt, vagy legalábbis annak tűnt volna, ha lett volna ott valaki, hogy észrevegye egyszóval gyönyörűbb nap volt, mint a világ teremtése óta bármelyik. 
A völgy vihar tépázta romjain egy tiszta vizű folyó csörgedezett át. És az idő komolyan telni kezdett. Egy magas sziklás kiszögellésen egy Elektromos Szerzetes ült egy unott ló hátán. Durva szövésű csuklyája alól mereven bámult le egy völgyre, amely némi problémát okozott neki. Meleg volt, a nap magasan állt az üres és párás égen, szórta sugarait a szürke sziklákra és a csenevész, kiszáradt fűre. Nem mozdult semmi, a Szerzetes sem. A ló farka néha megrezzent, próbált egy kis légmozgást kavarni, de ez volt minden. Egyébként semmi nem mozdult. 
Az Elektromos Szerzetes pontosan ugyanolyan háztartási gépezet, mint a mosogatógép vagy a videó. A mosogatógép elvégzi az ember helyett a fárasztó mosogatást, a videómagnó megnézi helyette a fárasztó tévéműsorokat, az Elektromos Szerzetes pedig arra való, hogy mindenfélét elhiggyen az ember helyett és így megkímélje attól az egyre terhesebb feladattól, hogy neki kelljen elhinni azt a számtalan dolgot, amit a világ el akar hitetni vele. Sajnálatos módon azonban a szóban forgó példány meghibásodott, és többé-kevésbé találomra a legfurcsább dolgokat kezdte hinni. Olyasmit is elhitt, amit még a mormonok sem hinnének el Salt Lake Cityben. Pemze a Szerzetes még sohasem hallott Salt Lake Cityről. A quingigillióról sem hallott még, pedig nagyjából ennyi kilométerre volt egymástól ez a bizonyos völgy és a Utah állambeli Nagy Sóstó. 
A völggyel a következő volt a probléma. A Szerzetes pillanatnyilag úgy hitte, hogy a völgy, valamint a völgyben és környékén minden beleértve saját magát és a Iovát is azonos halvány rózsaszínű árnyalatban játszik. Ez némiképpen megnehezítette, hogy meg tudja különböztetni egymástól a dolgokat, és ezáltal lehetetlenné vagy legalábbis nehézzé és veszélyessé vált a számára, hogy bármit is tegyen vagy bármerre is elinduljon. Ezért állt olyan mozdulatlanul, és ezért unatkozott annyira a ló, amely látott már életében egy-két ostoba dolgot, de titokban azon a véleményen volt, hogy ez az egyik legostobább. 
Mióta élt a Szerzetes ebben a hitben? Ha őt kérdezték volna, azt mondja, örök idók óta. Hite, amely hegyeket tudott volna elmozdítani vagy legalábbis amellyel hitt a hegyek létezésében, még akkor is, ha cáfolhatatlan bizonyítékok rózsaszínűnek mutatták őket szilárd és megingathatatlan hit volt, hatalmas szikla, mely semmitől nem rendült meg. A gyakorlatban persze ez a hit ahogy a ló már nagyon jól tudta általában nem tartott tovább huszonnégy óránál. De mi is a helyzet ezzel a lóval, amelynek véleménye van, sőt, meglehetősen szkeptikus világfelfogása? Ez ugyebár eléggé nem mindennapi egy lónál. Talán egy nem mindennapi lóval van dolgunk? Nem. Habár kétségteleiül szép és jókötésű példánya volt fajának, mindazonáltal teljesen mindennapi ló volt, olyan, amilyet a hasonló lefolyású evolúció számos helyen létrehozott, ahol van élet. A lovak mindig is sokkal többet megértettek, mint amit hajlandóak voltak elárulni. Nem könnyű megállni, hogy előbbutóbb ne formáljunk valamiféle véleményt egy másik lényről, ha az a másik lény nap nap után folyton a hátunkon lovagol. Másrészt viszont minden további nélkül lehetséges, hogy valaki nap nap után folyton egy másik lény hátán lovagoljon anélkül, hogy egy árva gondolatot szentelne is neki. 
Amikor a Szerzetesek első modelljeit készítették, úgy gondolták, fontos, hogy első ránézésre észre lehessen venni rajtuk, hogy csak gépek. EI akarták kerülni azt a veszélyt, hogy esetleg ugyanúgy nézzenek ki, mint az igazi emberek. Végül is ki örülne neki, ha mondjuk a videója egész nap a díványon heverészve nézné a tévét? Vagy ha közben az orrát piszkálná, sört vedelne, és pizzáért küldözgetne? Ezért tehát a Szerzeteseket úgy tervezték, hogy eredeti formájuk legyen, valamint hogy képesek legyenek lóhátra ülni. Ez nagyon fontos volt. Az emberek sőt a tárgyak is valahogy őszintébbnek tűnnek lóháton. Ezenkívül a lovagláshoz mindössze két láb kell, ami jóval olcsóbb volt, mintha a szokásos prímszámú lábat alkalmazták volna tizenhetet, tizenkilencet vagy huszonhármat. A Szerzetesek bőrét rózsaszínesre tervezték a természetes lila helyett, pikkelyes helyett simára és puhára. Ezenfelül mindössze egy orruk és egy szájuk volt, viszont ellátták őket egy plusz szemmel, így összesen két szemük lett. Fura egy külső, az biztos. De kiválóak voltak arra a célra, hogy elhiggyék akár a legesztelenebb dolgokat is. 
Ez a Szerzetes akkor romlott el először, amikor egyszer túl sok mindent akartak elhitetni vele egy nap alatt. Véletlenül összekapcsolták egy videóval, amelyik éppen tizenegy csatornát nézett egyszerre, és ettől kiégett néhány logikátlansági áramköre. Igy aztán egy mozgalmas hét után, amikor is azt hitte hogy a háború béke, hogy a jó rossz, hogy a hold sajtból van, valamint hogy a Jóistennek egy kis pénzre van szüksége, amit a megadott postafiókszámra kell elküldeni, a Szerzetes azt kezdte hinni, hogy az asztalok 35%-a hermafrodita, de akkor nem bírta tovább, és lerobbant. 
A Szerzetest visszavitték az üzletbe, ahol az eladó azt mondta, teljesen ki kell cserélni az alaplapját, aztán felhívta rá a figyelmet, hogy az új, továbbfejlesztett Szerzetes Plusz modellek kétszer olyan hatékonyak, és egy teljesen új, több célra is felhasználható Negatív Képesség van beléjük építve, ami azt jelenti, hogy képesek tizenhat egymásnak ellentmondó gondolatot is tárolni a memóriájukban, anélkül hogy ez bosszantó rendszerhibákat váltana ki, ezenfelül kétszer olyan gyorsak, legalább háromszor olyan beszédesek, és egy vadonatúj modell megvásárlása még kevesebbe is kerül, mint a régi alaplap kicserélése. Ezzel a dolog el is volt intézve. Ennyi. A meghibásodott Szerzetest kihajították a sivatagba, ahol aztán azt hihette, ami neki tetszett, beleértve azt is, hogy vele bizony csúnyán elbántak. A lovát is megtarthatta, végül is lovat nagyon olcsón lehet csinálni. Néhány nap és éjszaka amiről hol úgy gondolta, három, hol úgy, hogy negyvenhárom, hol meg úgy, hogy ötszázkilencven-nyolcezerhétszázhárom bolyongott a sivatagban, együgyű elektromos bizalmát a sziklákra, a madarakra, a felhőkre, és egy nem is létező elefántaszparágusz nevű növényre pazarolta, aztán végül kikötött itt, ezen a kimagasló sziklaszirten, a szirt a völgyre nézett, amely a Szerzetes mélységes meggyőződése ellenére egyáltalán nem volt rózsaszín. Egy kicsit se. 

3. Fejezet

Az idő csak telt. Az idő egyre csak telt. Susan várt. Minél tovább várt, a csengő annál inkább nem szólalt meg. A telefon még kevésbé. Az órájára nézett. Ugy vélte, most már van annyi idő, hogy teljes joggal dühöngeni kezdjen. Persze már eddig is épp elég dühös volt, de hogy úgy mondjuk, a saját ideje szerint mérve. De most ma az ő ideje szerint mérte, beleszámítva a csúcsforgalmat, az esetleges véletleneket, a dolgok általános bizonytalanságát és késésre való hajlamát, de már így is több mint fél órája elmúlt az az időpont, amiről a barátja azt mondta, hogy az a legkésőbbi, amikor el kell indulniuk, és amikorra Susan legyen olyan szíves elkészülni. 
Susan megpróbált egy kicsit aggódni, hátha valami borzalmas történt vele, de ebben egy percig sem tudott hinni. Vele aztán soha nem történik semmi borzalmas, és Susan kezdte úgy érezni, hogy itt lenne az ideje, hogy végre történjen. Ha nagyon rövid időn belül nem történik vele valami borzalmas, hát majd ő gondoskodni fog róla, hogy történjen. Nem is rossz ötlet. Susan dühösen a fotelba vetette magát, és a híradót nézte a tévében. A hírek feldühítették. A távirányítóval átkapcsolt egy másik csatornára, és egy darabig azt nézte. Fel sem fogta, mit Iát, de azért az is jól feldühítette. Talán telefonálni kellene. Száradjon le a keze, ha telefonál. Talán ha telefonál, ő is pont akkor fogja hívni, és foglalt lesz a vonal. A fene egye meg, hol van már? Ugyan, kit érdekel, hogy hol van? Őt aztán nem, annyi szent. 
Már három egymást követő alkalommal megcsinálta ugyanezt. Három alkalom épp elég volt. Mérgesen újból csatornát váltott. Valami komputerekról szóló műsor ment, egy érdekes új találmányról volt szó, amely valahogy a számítógépekkel és a zenével állt kapcsolatban. Ez már sok. Ez már tényleg sok.Tökéletesen tisztában volt vele, hogy néhány másodperccel korábban ezt már mondta magában, de most tényleg véglegesen, egyszer s mindenkorra sok volt. 
Felugrott, odament a telefonhoz, és dühösen megragadta a noteszát. Villámgyorsan végigpörgette, aztán tárcsázott egy számot. 
- Halló, Michael? Igen, én vagyok, Susan. Susan Way. Valami olyasmit mondtál, hogy hívjalak fel, ha ráérek ma este, mire én mintha azt mondtam volna, hogy szívesebben hevernék holtan egy árok fenekén, emlékszel? Na, hirtelen eszembe jutott, hogy mégis ráérek, a legteljesebb mértékben, tökéletesen és abszolúte ráérek, azonkívül több kilométeres körzetben nem tudok egyetlen szimpatikus árkot sem. Azt tanácsolnám, addig lépj, amíg jók az esélyeid. Fél óra múlva a Tangiers klubban leszek. 
Cipőt húzott és kabátot, aztán egy pillanatra megtorpant, mert eszébe jutott, hogy csütörtök van, berakott egy vadonatúj, extrahosszú kazettát az üzenetrögzítőjébe, és két perc múlva már kint is volt a lakásból.Amikor a telefon végül megcsörrent, az üzenetrögzítő lágy hangon annyit közölt, hogy Susan Way pillanatnyilag nem tud a készülékhez jönni, de ha a telefonáló lenne olyan szíves és üzenetet hagyna, akkor amilyen gyorsan lehet, vissza fogja hívni. Esetleg. 

4. Fejezet

Amolyan régimódi, hűvös novemberi este volt. A hold sápadtan és haloványan világított, mintha egy ilyen éjszakán nem is lenne szabad odafenn lennie. Vonakodva emelkedett fel az égre és úgy függött rajta, mint egy baljós kísértet. Az egészségtelen lápvidékről felszálló párában homályosan és ködösen rajzolódtak ki a Cambridgei St. Cedd’s kollégium kupolái és tornyocskái. Az ijesztő épületegyüttest az évszázadok hányták egymás mellé: középkori stílus a viktoriánus hátán, Odeon a Tudor mellett. Csak a ködfátyolnak volt köszönhető, hogy valamennyire egybetartozónak tűntek az épületek. Közöltük siető alakok árnyai suhantak az egyik halvány fénytócsától a másikig, a hidegtől meg-megrázkódva, leheIetpárát hagyva maguk mögött, amely aztán beleolvadt a hideg éjszakába. Hét óra volt. Az alakok közül sokan a kollégium ebédlőtermébe igyekeztek, amely a külső és a belső udvar között helyezkedett el, és ahonnan kelletlenül szivárgott kifelé a meleg és a világosság. 
Az odaigyekvők között volt két feltűnően össze nem illő figura. Az egyikük, egy fiatalember, hórihorgas volt, sovány és szögletes, még súlyos, sötét télikabátjában is úgy lépkedett, mint egy kiváncsi szürkegém. A másik figura alacsony volt, gömbölyded, és valami esetlen nyugtalansággal mozgott, olyan hatást keltve, mintha egy csapat meglettebb korú mókus próbálna egy zsákból kiszabadulni. Ami a korát illeti, egy kicsivel idősebb volt a teljes mértékben meg-határozhatatlannál. Ha találomra kiválasztunk egy számot, annál valószínűleg valamivel idősebb volt, de ... szóval nem lehetett tudni. Az arca minden esetre csupa ránc volt, az a néhány hajszál pedig, amely kicsúszott piros kötött sapkája alól, vékony volt és fehér, továbbá mindegyiknek megvolt a maga határozott elképzelése arról, hogy milyen irányban szeretne állni. Ő is vastag kabátba burkolózott, de a kabát fölött professzori talárt viselt, rajta megfakult bíborszínű szegély, ritka és különleges tudományos rangjának jelképe. 
Útközben végig csak az öregember beszélt. Rá-rámutatott az érdekesebb látnivalókra, annak ellenére, hogy a sötétben nemigen lehetett látni őket. A fiatalember azt hajtogatta “A, igen” és “tényleg?” és “ejha!” és “te jó ég! “. Közben komolyan bólogatott. Beléptek a terembe, bár nem a főbejáraton, hanem az udvar keleti oldaláról nyitó kisebb ajtón. Ez vezetett a felsőévesek társalgójába, és a sötét faburkolatú előszobába, ahol a kollégium professzorai már gyülekeztek, átfagyott kezüket dörzsölgették, és “brrr” hangokat hallattak, mielőtt a saját külön bejáratukon beléptek volna a Főasztalhoz. 
Késésben voltak, sietve ledobták hát a kabátjukat. Az időssebbik férfi számára ez némi nehézséget okozott, mivel először le kellett vennie a talárt, majd újra felvenni; miután levette a kabátot, aztán a sapkáját begyömöszölte a kabát zsebébe, aztán eltűnődött, hogy vajon hová tette a sálját, aztán rájött, hogy nem is volt sálja, aztán a kabátzsebéből kihalászta a zsebkendőjét, aztán a másik zsebéből az okuláréjat, amit nagy meglepetésére a sáljába csavarva talált meg, amit ezek szerint mégiscsak magával hozott, de nem vette fel, pedig odakinn nedves idő volt, és a láp felől csípős szél fújt, mint egy boszorkány lehelete. Belökdöste maga előtt a fiatalembert a terembe, és leültek a Főasztal utolsó két üres helyére, mit sem törődve a haragos tekintetekkel és a szemöldökráncolásokkal, amiért megzavarták a latin asztali áldást. 
Aznap este tele volt a terem. A hidegebb hónapokban mindig szívesebben jártalt ide a diákok. Még szokatlanabb volt, hogy a termet gyertyákkal világították meg, ami mostanában már csak a legritkább ünnepi alkalmakkor fordul elő. Két hosszú, zsúfolt asztal nyújtózott a csillogó félhomályban. A gyertyafénynél az emberek arca is elevenebbnek tűnt, izgalmasabb volt a visszafojtott zsongás és az evőeszközök csörgése, és a hatalmas terem távolabbi sarkaiban mintha csak jelen lettek volna az elmúlt századok is. 
A Főasztal keresztben állt a két hosszú asztal előtt, egy körülbelül fél méter magas emelvényen. Mivel ezen az estén vendégek is voltak, ezért többen háttal ültek a terem többi részének. 
- Nos, MacDuff - mondta a professzor, miután leült, és széthajtogatta a szalvétáját - nagyon örülök, hogy megint láthatom, kedves fiam. Nagyszerű, hogy el tudott jönni. Fogalmunk sincs hogy mi van itt ma este - tette hozzá, és csodálkozva körbenézett a teremben. Gyertyák meg miegymás. Ez többnyire azt jelenti, hogy díszvacsora van valakinek vagy valaminek a tiszteletére, akiről vagy amiről senki nem tud a világon semmit azon kívül, hogy aznap jobb vacsorát kapunk miatta. Egy pillanatig hallgatott és elgondolkozott, aztán azt mondta:
- Különös, hogy a vacsora minősége fordított arányban áll a terem kivilágításának erősségével, nem találja? Az ember eltűnődik, hogy vajon milyen gasztronómiai csúcsokat ostromolna a konyhaszemélyzet, ha örök sötétségre kárhoztatnánk őket. Szerintem érdemes lenne kipróbálni. Remek föld alatti kamrák vannak itt az egyetem pincéjében, amiket hasznosítani lehetne erre a célra. Azt hiszem, egyszer mutattam is őket, nem? Kitűnő kőművesmunka. 
A vendég némi megkönnyebbüléssel fogadta a hallottakat. Ez volt ugyanis az első jele annak, hogy a professzor egészen halványan sejti, hogy ki is a vendége. Urban Chronotis, a kronológiai tanszék Regius professzora, vagy más néven Reg ő ragaszkodott hozzá, hogy így szólítsák olyan emlékezőtehetséggel rendelkezett, amiről egyszer ő maga azt mondta, hogy leginkább az Alexandra királynő pillangóhoz hasonlít, amennyiben egykor tarkabarka volt, kedvesen csapongott ideoda, de sajnos immáron teljesen kipusztult. Amikor néhány nappal korábban telefonált, és tolmácsolta a meghívást, úgy tűnt, rettenetesen szeretné látni régi tanítványát, de amikor Richard este megérkezett, a professzor szemmel láthatóan igen dühösen nyitott ajtót, rendkívül meglepettnek mutatkozott Richard láttán, és azt kérdezte, az érzelmi problémáiról óhajt-e társalogni, majd kissé bosszúsan reagált, amikor Richard gyengéden emlékeztette, hogy annak már tíz éve, hogy ő volt Richard tanulmányvezető professzora, de végül hajlandó volt beismerni, hogy tényleg ő hívta meg vacsorára Richardot, aztán hosszasan és szélsebes tempóban értekezni kezdett az egyetem építészeti történetéről, ami általában a lehető legbiztosabb jele volt annak, hogy az esze valahol egészen máshol jár. 
Reg tulajdonképpen soha nem tanította igazán Richardot, csak a tanulmányvezetője volt, ami röviden összefoglalva annyit jelent, hogy az ő dolga volt ügyelni Richard általános jólétére, ő mondta meg neki, mikor vannak a vizsgák, óvta a kábítószerektől, és így tovább. 
Ami azt illeti, nem volt egészen világos, hogy Reg valaha is tanított-e egyáltalán, és ha igen, akkor mit. Professzori székének pontos mibenléte kissé homályos volt, hogy finoman fogalmazzunk, előadói kötelezettségei alól pedig azzal az egyszerű és jól bevált módszerrel bújt ki, hogy potenciális hallgatóit ellátta egy igen kimerítő olvasmánylistával, olyan könyvekről, melyekről nagyon jól tudta, hogy harminc éve nem adták ki őket, aztán amikor a hallgatók nem tudták beszerezni az olvasnivalókat, dührohamot kapott így aztán soha senki nem tudta egészen pontosan kideríteni, hogy milyen tudományágban is ügyködik. Természetesen jó előre megtette a kellő óvintézkedéseket, és a listán szereplő kötelező olvasmányok még fellelhetó példányait eltávolította az egyetem könyvtárából, aminek eredményeképpen aztán számlálhatatlan ideje maradt arra, hogy azzal foglalkozzon... nos, amivel valójában foglalkozott. 
Mivel Richard mindig aránylag jól kijött az öregúrral, egy nap minden bátorságát összeszedve megkérdezte tőle, hogy tulajdonképpen mi is a kronológiai tanszék Regius professzorának a feladata. Egy olyan könnyű nyári napon történt mindez, amikor a világ szinte szétrobban a gyönyörűségtől, hogy önmaga lehet, Rag pedig rá nem jellemző módon közlékeny hangulatban volt; épp egy kis hídon sétáltak át, ahol a Cam folyócska elválasztotta az egyetem régebbi részeit az újabbaktól. 
- Ez egy kényelmes állás, kedves fiam, egy rendkívül kényelmes állás -  mondta a professzor derűsen. - Nagyon kevés pénz nagyon kevés vagy mondhatnánk úgy is, semennyi munkáért. Így aztán törődhetek a saját dolgommal, ami meglehetősen kényelmes, bár kissé frugális életmódot biztosít a számomra. Nagyon tudom ajánlani. 
Áthajolt a híd korlátján, és egy téglát kezdett mutogatni, amit érdekesnek talált.
- De mégis milyen tudományággal foglalkozik? - faggatta Richard. - Történelem? Fizika? Filozófia? Vagy mi?
- Hát... - mondta Reg lassan - ha már ennyire érdekli, a tanszéket eredetileg III. György alapította, aki mint maga is tudja, igen sajátos elképzelésekkel bírt, például arról is meg volt győződve, hogy a windsori park egyik fája valójában Nagy Frigyes. Ő alapította a tanszéket, ezért nevezik ezt a professzori állást Regiusnak, azaz királyinak. Ő is találta ki az egészet, ami már egy kicsit furcsább történet. 
A napsugár játszadozott a Cam folyó tükrén. A csónakázók lelkesen ordibálva küldözgették egymást a fenébe. A sovány természettudóshallgatók, akik hónapokat töltöttek a szobába zárva, és ettől fehér és halszerű külsőt öltöttek, pislogva kászálódtak elő a napfényre. A parton sétálgató szerelmespárok olyan izgatottak lettek az általános vidámságtól, hogy egy órácskára kénytelenek voltak visszavonulni a szobájukba. 
- Az a szegény megszállott - folytatta Reg, - mármint III. György, ahogy talán maga is tudja, állandóan csak az idővel foglalkozott. Folyton az óráit huzogatta fel. Néha az éjszaka közepén is felkelt, és hálóingben körbejárta a palotát, hogy felhúzza az órákat. Tudja, nagyon aggasztotta, hogy az idő rendesen halad-e előre. Annyi szörnyűség történt vele élete során, hogy attól rettegett, ha az idő egyszer véletlenül csak egy percig is visszafelé halad, újból megtörténhetnek. Nagyon is érthető a félelme, különösen ha azt is figyelembe vesszük, hogy komplett őrült volt márpedig a lehető legmélyebb együttérzéssel ugyan, de sajnos azt kell mondanom, hogy kétségtelenül őrült volt. Ő nevezett ki engem, jobban mondva ezt a professzori katedrát, ezt a címet, melyet most nekem van szerencsém viselni hol is tartottam? Ja igen. Azért alapította meg a kronológiai tanszéket, hogy azt kutassa, van-e valami sajátos oka annak, hogy a dolgok egymás után történnek, és hogy nem lehetne-e ez ellen tenni valamit. Mivel én rögtön tudtam, hogy a három  kérdésre a válasz: igen, nem és talán, rájöttem, hogy pályafutásom hátralevő részét akár szabadságon is tölthetem. 
- És az elődei? 
- Ööö ... nagyjából ők is erre jutottak. 
- De kik voltak? 
- Hogy kik voltak? Nos, természetesen nagyszerű fickók, egytől egyig. Egyszer majd juttassa eszembe, hogy meséljek róluk. Látja ott azt a téglát? Wordsworth egyszer lehányta. Nagy költő volt. 
Ez a beszélgetés tíz évvel ezelőtt történt. Richard körbepillantott a hatalmas ebédlőben, hogy megszemlélje, változotte valami az évek során, és a válasz persze mi más is lehetett volna, mint hogy semmi. A sötét falakon magasan felfüggesztve, a lobogó gyertyafényben alig kivehetően ott lógtak a förtelmes portrék, miniszterelnökök, püspökök, politikai reformerek és költők, akik a maguk idejében talán mind ugyanarra a bizonyos téglára hánytak. 
- Úgy hallom - mondta Reg olyan hangos suttogassal, mintha a szexuális felvilágosítás témáját vetné fel egy apácazárdában, - úgy hallom, az utóbbi időben jól mennek a dolgai, hm? 
- Ööö .., hát igen, ami azt illeti - mondta Richard, akit ez a tény éppolyan meglepetésszerűen ért, mint mindenki mást. - Igen, elég jól.
Az asztal körül ülők közül többen szigorúan odanéztek. 
- Komputerek...- Richard meghallotta, hogy valaki megvetően ezt suttogja a szomszédjának az asztal vége felé. A szigorú tekintetek kissé megenyhültek, és újból elfordultak. 
- Kitűnő! -mondta Reg. - Büszke vagyok magára, nagyon büszke. Mondja csak - folytatta, és Richard csak néhány pillanat múlva vette észre, hogy már nem hozzá beszél, hanem jobb oldali szomszédjához, - mi ez a ... - bágyadtan a gyertyákra és az ezüst evőeszközökre mutatott... - felhajtás? 
Szomszédja, egy vénséges vén, aszott öregember nagyon lassan odafordult és ránézett, mintha nagyon dühítené, hogy átmenetileg feltámasztják halottaiból. 
- Coleridge mondta vékony, reszelós hangon, - a Coleridgedíszvacsora, te vén szamár! - és nagyon lassan elfordult, míg újból teljesen az asztal felé fordulva ült. Cawleynak hívták, a régészet és az antropológia professzora volt, és a háta mögött gyakran mondták róla, hogy ezeket nem is komoly tudományágaknak tekinti, hanem csak alkalomnak arra, hogy újraélje a gyerekkorát. 
- Á, tényleg? - motyogta Reg. - Tényleg? 
És visszafordult Richardhoz. 
- A Coleridgedíszvacsora van ma - közölte jólértesülten. - Coleridge is ebbe a kollégiumba járt, tudja - tette hozzá. - Coleridge, Samuel Taylor. A költő. Gondolom, hallott már róla. Ez az ő vacsorája. Na persze nem szó szerint értve, mert akkor már kissé kihűlt volna.
Szünet.
- Egy kis sót? 
- Ööö ... köszönöm, azt hiszem, még nem kérek - mondta Richard csodálkozva. 
- Az ételt még ki sem hozták. 
- Tessék, vegye csak el - unszolta a professzor, és odanyújtotta a súlyos ezüst sótartót. Richard zavartan pislogott, de aztán megvonta a lelki vállát, és elvette a sótartót. Abban a pillanatban azonban, amikor éppen pislantott, a sótartó egyszerűen eltűnt. Meglepetten visszahőkölt. 
- Jó, mi? - mondta Reg, miközben elővarázsolta az eltűnt sótartót félhalott jobb oldali asztalszomszédja füle mögül, amivel meglepően kislányos kuncogást csalt elő valakiből az asztal végén. Reg huncutul mosolygott. 
- Nagyon idegesítő szokás, tudom. A leszokandó dolgaim listáján ez áll a harmadik helyen a dohányzás és a piócák után. 
Még egy dolog, ami nem változott. Vannak, akik az orrukat piszkálják, mások rendszeresen vernek öregasszonyokat az utcán. Reg rossz szokása ártalmatlan volt, és meglehetősen sajátos : imádta a gyermeteg bűvésztrükköket. Richardnak eszébe jutott az a nap, amikor először kereste fel Reget, mert valami problémája volt csak a szokásos Angst, amely bizonyos időközönként el szokta fogni az egyetemistákat, különösen olyankor, amikor szemináriumi dolgozatot kellene írniuk, de Richard számára nyomasztó és sötét tehernek tűnt. Reg csak ült, hallgatta Richard panaszáradatát, összevont szemöldökkel figyelt, aztán amikor Richard befejezte, komolyan elgondolkodott, az állát simogatta, majd előrehajolt és Richard szemébe nézett. 
- Én azt hiszem, magának az a baja – mondta, -hogy túl sok gémkapcsot hord az orrában. 
Richard rámeredt. 
- Hadd mutassam meg - mondta Reg, áthajolt az íróasztal fölött, és előhúzott Richard orrából tizenegy darab láncba fűzött gémkapcsot, továbbá egy kis gumihattyút. 
- Á, ez volt a bűnös! - mondta, és felmutatta a hattyút. 
- A kukoricapelyhes dobozokhoz szokták mellékelni őket, tudja, és rengeteg bajt okoznak. Nos, nagyon örülök, hogy ilyen jól elbeszélgettünk, kedves fiam. Ha hasonló problémái lesznek, nyugodtan keressen meg bármikor. 
Mondanunk sem kell, hogy Richard nem élt az ajánlattal. Két hellyel arrébb balra ott ült az a professzor, aki Richard angol irodalom tanulmányait felügyelte, és aki a legcsekélyebb jelét sem mutatta annak, hogy megismeri. Nem mintha ez különösen meglepő lett volna, mivel Richard három egyetemi évét nagyrészt azzal töltötte, hogy szorgalmasan próbálta kikerülni a professzorral való találkozást, mely cél érdekében sokszor még szakállt is növesztett, és igyekezett úgy tenni, mintha valaki más volna. 
Mellette egy férfiú ült, akiről Richard soha nem tudta volna kideríteni, hogy kicsoda. Ami azt illeti, a világon senki nem tudta kideríteni. Sovány volt és pocokszerú, és egészen megdöbbentően hosszú csontos orra volt de tényleg nagyonnagyonnagyon hosszú és rettenetesen csontos. Ami azt illeti, meglehetősen emlékeztetett ez az orr ama a tőkesúlyra, melynek segítségével az ausztrálok 1983-ban megnyerték az amerikai kupát, akkoriban ezt a hasonlatosságot többen szóvá is tették, persze nem az orr tulajdonosának. Hozzá soha, senki nem szólt egy szót sem. Senki. Soha. Aki először találkozott vele, az túl meglepett és zavart volt az orra miatt, hogy bármit is kinyögjön, a második találkozásnál még inkább zavarba jött, amiért az első olyan rosszul sült el, és így tovább. 
Hosszú évek teltek el így, immáron tizenhét. Ezalatt az illető egészen begubózott a csendbe, amely körülvette. A felszolgálók rég megszokták, hogy külön sót, borsot és mustárt tegyenek a terítéke mellé jobbra is és balra is, mivel senki nem lett volna képes megkérni, hogy adja oda őket, a másik oldalán ülőtől kérni pedig nemcsak hogy roppant udvariatlanság lett volna, de az útban levő hosszú orr miatt lehetetlen is. Az illető másik furcsasága az volt, hogy az est folyamán állandóan különös mozdulatokat ismételgetett. Sorra megkocogtatta minden egyes ujját a bal kezén, aztán az egyiket a jobb kezén. Aztán időnként egy-egy más testrészét is, a könyökét vagy a térdét. Amikor evés közben arra kényszerült, hogy ezt abbahagyja, olyankor áttért a kacsingatásra, illetve néha a bólogatásra. Persze soha senki nem merte megkérdezni tőle, hogy ezt miért csinálja, pedig majd kifúrta az oldalukat a kiváncsiság. 
A mellette ülő személyt Richard nem látta. A másik irányban Reg félholt szomszédja mellett Watkin ült, a klasszikafilológia professzora, egy ijesztően száraz és különc figura. Vastag, keret nélküli szemüvege szinte tömör üvegkockának látszott, a szemei önálló életet éltek mögötte, mint két kis aranyhal. Az orra egyenes volt és átlagos, alatta viszont Clint Eastwood-szakállat viselt. Szemeit körbeúsztatta az asztal körül ülőkön, és kiválasztotta, kivel fog aznap este társalogni. Ugy döntött, az egyik vendég lesz az áldozat, a 3. rádióadó újonnan kinevezett igazgatója, akivel szemben ült de sajnos az illetőre már lecsapott az egyetem kórusának karnagya és a filozófia professzora. 
Ezek ketten mélyrehatóan kifejtették az elgyötört embernek, hogy a “túl sok Mozart” kifejezés, amennyiben mindhárom összetevőjét ésszerűen definiáljuk, inherens önellentmondást hordoz magában, és ezáltal bármely mondat, amelyben a fenti kifejezés előfordul, értelmetlennek tekintendő, és mint ilyen, nem alkalmazható egy rádióadó programtervéről szóló vitában stratégiai érvként. A szegény ember egyre szorosabban markolta a kését és a villáját. Tekintete kétségbeesetten kutatta a menekülés útját, és elkövette azt a hibát, hogy megállapodott Watkin szemein. 
- Jó estét - mondta Watkin elbűvölő mosollyal és barátságos biccentéssel, aztán tekintete üvegesen rögzült az éppen felszolgált levesen, mely helyzetből egy tapodtat sem mozdult. Egyelőre. Hadd szenvedjen egy kicsit a disznó. Addig akart várni, amíg a mentőakció fel nem ér legalább egy féltucat rádióelőadásra való meghívással. 
Richard hirtelen felfedezte a Watkin melletti széken, hogy kitől származott a kislányos kuncogás Reg bűvészmutatványa után. Elég meglepő módon egy kislány ült ott. Úgy nyolcéves lehetett, a haja szőke volt, és morcos képet vágott. Időnként rosszkedvűen az asztal lábát rugdosta.
- Hát ez meg ki? - kérdezte Richard meglepetten Regtől. 
- Melyik? - kérdezte Reg meglepetten Richardtól. Richárd lopva egy ujjal a kislányra mutatott. 
- A kislány - suttogta. - Az a nagyon kicsi kislány. Csak nem az új matematikaprofesszor? 
Reg odanézett. 
- Nahát - mondta csodálkozva. - Fogalmam sincs. Ilyet még nem is láttam. Nagyon különös. 
Ebben a pillanatban a BBC igazgató lezárta a vitát, és kivágta magát a logikai félnelsonból, melybe szomszédai szorították, és ráförmedt a kislányra, hogy ne rugdossa az asztal lábát. A kislány abbahagyta, és helyette kétszeres erőbedobással a levegőt kezdte rugdosni. Az apja rászólt, hogy próbálja elfoglalni magát valamivel, mire a kislány belerúgott. Ez végre egy kis fényt lopott az unalmas estébe, de sajnos nem tartott sokáig. Az apja röviden vázolta az asztal körül ülőknek, hogyan vélekedik a pótmamákról, akik az utolsó pillanatban cserbenhagyják az embert, de senki nem érezte illetékesnek magát, hogy hozzászóljon a témához. 
- Már régóta esedékes lenne egy Buxtehude sorozat - folytatta a karnagy. 
- Biztos vagyok benne, ön is alig várja, hogy első adandó alkalommal orvosolja a jelenlegi helyzetet. 
- Ö ... ööö ... hogyne - felelte a kislány apja, és kilöttyintette a levesét - óöö ... vagyishogy... az illető nem azonos Gluckkal, ugye? 
A kislány megint az asztal lábát rugdosta. Amikor az apja szigorú pillantást vetett rá, félrehajtotta a fejét, és egy kérdést suttogott oda neki.
- Most nem - szólt rá a férfi, olyan halkan, ahogy csak tudott. 
- Hát mikor? 
- Később. Talán. Később majd meglátjuk.
A kislány morcosan összekuporodott a székén. 
- Mindig csak azt mondod, hogy később - súgta oda az apjának. 
- Szegény gyermek - mormogta Reg.
- Nincs egy professzor sem ennél az asztalnál, aki lélekben ne ugyanígy viselkedne. Á, köszönöm! 
Megérkezett a levesük, ami elterelte a figyelmét, éppúgy, mint Richardét. 
- Akkor most mesélje el - mondta Reg, miután ő is és Richard is kanalaztak egyet a levesből, és egymástól függetlenül ugyanarra a következtetésre jutottak, nevezetesen: nem az a kimondott csúcsminőség. - Hogy mivel is foglalkozik, kedves fiam? Úgy hallom, valami komputerrel kapcsolatos dolog, és a zenéhez is van valami köze. Úgy emlékeztem, angol szakra járt ide habár ha jól sejtem, csak a szabadidejében - és jelentőségteljes pillantást vetett Richardra a leveseskanala fölött. 
- Vajon - szólt közbe, mielőtt Richard egyáltalán kinyithatta volna a száját.
- Jól emlékszem, hogy amikor idejött, már volt valamilyen számítógépe? Mikor is? 1977-ben? 
- Hát, amit 1977-ben számítógépnek neveztünk, az valójában csak egy elektromos abakusz volt, de... 
- Hohó, ne becsülje le az abakuszt! - mondta Reg. - Szakértő kezekben nagyon kifinomult eszköz lehet. Ezenfelül nem kell hozzá áram, bármely kéznél levő anyagból elkészíthetó, és soha nem mondja azt, hogy “bing” egy fontos feladat kellős közepén. 
- Ezek szerint tehát teljesen felesleges volt létrehozni egy  elektromos  változatot - mondta Richard. 
- Így van - helyeselt Reg. 
- A korai számítógépek nem sokat tudtak, amit az ember feleannyi idő alatt és sokkal egyszerűbben maga is meg ne tudott volna csinálni - mondta Richard, - másrészt viszont arra nagyon jók voltak, hogy úgy tekintsük őket, mint lassú és nehézfejű diákokat. 
Reg álmélkodva nézett rá. 
- Nem gondoltam volna, hogy ilyen nagy a kereslet a lassú és nehézfejű diákok iránt - mondta. 
- Ha innen elhajítanék egy zsömlét, kapásból eltalálnék vagy egy tucatot. Ebben biztos vagyok. De nézzük más szemszögből a dolgot. Valójában mi az értelme annak, hogy bármit is megpróbáljunk megtanítani bárkinek? 
Ez a kérdés érdeklődő és egyetértő mormolást váltott ki az asztal körül. Richard folytatta. 
- Úgy értem, ha az ember tényleg meg akar érteni valamit, annak az a legjobb módja, ha megpróbálja elmagyarázni valakinek. Ez arra kényszeríti, hogy helyretegye a dolgokat a saját fejében. És minél lassúbb és nehézfejűbb a tanítvány, annál egyszerűbb ideákra kell lebontanunk a gondolatmenetet. És valójában éppen ez a programozás lényege. Mire az ember egy bonyolult gondolatot lebont olyan egyszerű lépésekre, hogy azt még egy buta gép is megértse, addigra biztos hogy valamit megtanul arról a dologról. A tanár általában többet tanul, mint a diák. Nem így van? 
- Nehéz lenne annál kevesebbet megtanulni, mint amit az én hallgatóim szoktak - hallatszott egy halk morgás valahonan az asztal mellől. 
- Hacsak nem végeznek előtte homloklebenymetszést valakin. Ezért aztán napokat kínlódtam azzal, hogy azon a 16K gépen írjam a dolgozataimat, amiket egy írógepen pár óra alatt meg lehetett volna csinálni, de engem elbűvölt az a folyamat, hogy elmagyarázhattam a gépnek, mit is akarok tőle. Lényegében meírtam a saját szövegszerkesztő BASIC programomat. Egy egyszerű visszakeresés és hibajavítás körülbelül három órát vett igénybe. 
- Már nem emlékszem, sikerült megírnia végül egyetlen dolgozatot is? 
- Hát, nemigen. Igazi dolgozatokat nem, de ennek rendkívül lenyűgöző okai voltak. Felfedeztem például ... - Richard elhallgatott, és felnevetett. 
- Persze egy rockegyüttesben is játszottam billentyűsként tette hozzá. Ez sem segített sokat. 
- Ezt nem is tudtam - mondta Reg. - Gyanúsabb sötét foltok vannak a múltjában, mint gondoltam. Hadd tegyem hozzá, ebben sok hasonlóságot mutat ezzel a levessel. 
Nagyon gondosan megtörölte a száját a szalvétával. 
- Valamelyik nap beszélnem kell a konyhaszemélyzettel. Meg kell végre bizonyosodnom róla, hogy tényleg a belevaló darabokat teszik az ételekbe, és az eldobnivalókat dobják el. Tehát. Azt mondja, hogy egy rockegyüttesben. Ejej. Uramisten. 
- Igen - mondta Richard. - “Aránylag Jó Banda” volt a nevünk, de ami azt illeti, nem voltunk azok. Mi akartunk a kora nyolcvanas évek Beatlese lenni, de sokkal jobb jogi és pénzügyi tanácsadóink voltak, mint nekik, akik alapvetően azt a tanácsot adták, hogy hagyjuk az egészet a fenébe, és így aztán hagytuk is. Elmentem Cambridgeből, és három éven át éheztem. 
- Akkoriban nem nagyon találkoztunk - mondta Reg. - Én úgy tudtam, jól ment a sora. 
- Igen, mint utcaseprőnek. Őrült nagy kosz volt az utcákon. Több mint elég. Úgy éreztem, egész karriert lehet rá alapozni. Mindenesetre végül kirúgtak, mert átsöpörtem a szemetet egy másik utcaseprő terüIetére. 
Reg megcsóválta a fejét. 
- Biztos vagyok benne, hogy ez nem volt igazán magának való állás. 
- Sok olyan foglalkozás van, ahol az ilyesmi kifejezetten gyors előrehaladást biztosítana. Kipróbáltam egyet-kettőt, de egyik sem volt sokkal jobb. És egyiket sem csináltam túl hosszú ideig, mert mindig túl fáradt voltam ahhoz, hogy rendesen elvégezzem a munkám. Állandóan elszunyókáltam a tyúkketrecek vagy az iratszekrények fölött attól függően, hogy mi volt az állás. Mivel egész éjszaka fönn voltam a komputer mellett, és próbáltam megtanítani, hogy eljátssza a “Három vak egér” kezdetű gyermekdalocskát. Ez nagyon fontos célkitűzés volt. 
- Ebben biztos vagyok - helyeselt Reg. 
- Köszönöm - mondta a felszolgálónak, aki elvette előle a félig teli levesestányért, - nagyon köszönöm. A “Három vak egeret”? Ez jó. Jó. Gondolom, végül sikerrel járt, és ennek köszönheti  jelenlegi kiváltságos helyzetét. Így van? 
- Hát ennél azért kicsit többről van szó. 
- Ettől féltem. Kár, hogy nem hozta el magával a masináját. Felvidíthatta volna vele ezt az ifjú hölgyet, akire rákényszerítették ezt az unalmas és mogorva társaságot. A “Három vak egér” trillái talán visszaadnák a jókedvét. 
Előrehajolt, és elnézett két jobb oldali szomszédja mellett a kislány felé, aki még mindig ott gubbasztott a székén. 
- Helló - szólt oda neki. A kislány meglepetten felnézett, aztán szégyenlősen lesütötte a szemét, és lóbálni kezdte a lábát. 
- Szerinted melyik rémesebb? - érdeklődött Reg. - A leves vagy a társaság? 
A kislány apró, kelletlen kuncogást hallatott, és tekintetét még mindig a földre szegezve megvonta a vállát. 
- Azt hiszem, bölcsen teszed, hogy egyelőre nem döntesz - folytatta Reg.   - A magam részéről megvárom, milyen lesz a sárgarépa, mielőtt bármiféle ítéletet hoznék. A hét vége óta főzik, de attól félek, ez sem volt elég. Az egyetlen, ami még a sárgarépánál is rosszabb lehet, az Watkin. Ő az, aki itt ül közöttünk, és olyan fura szemüvege van. Engem egyébként Regnek hívnak. Ha egy percre ráérsz, gyere ide, és nyugodtan rugdoss egy kicsit engem is.
A kislány kuncogott, és felnézett Watkinra, aki megmerevedett, és szemmel láthatóan sikertelen kísérletet tett arra, hogy jó képet vágjon a dologhoz. 
- Ejnye, kislány - szólt oda zavartan. 
A kislány meg kétségbeesetten próbálta visszafojtani a nevetését Watkin szemüvege láttán. Így aztán elakadt a társalgás, de a kislánynak most már volt egy szövetségese, és ettől kezdte kicsit jobban érezni magát. Az apja megkönnyebbülten rámosolygott. Reg visszafordult Richardhoz, aki hirtelen azt kérdezte: 
-	Magának van családja? 
- Ööö ... nincsen - mondta Reg halkan. - De mondja csak, mi következett a “Három vak egér” után? 
- Nos, hogy rövidre fogjam, Reg, végül a WayForward Technologies cégnél kötöttem ki. 
- A, igen, a híres Mr. Way. Mondja, milyen ember? 
Richardot mindig kissé bosszantotta ez a kérdés, talán mert olyan gyakran tették fel neki. 
- Jobb is, meg rosszabb is annál, mint ahogy a sajtóban ábrázolni szokták. Ami azt illeti, én meglehetősen kedvelem. Néha kicsit fárasztó tud lenni, mint minden megszállott ember, de én ismerem a cég kezdeti idejéből, amikor még a nevünk egy fabatkát sem ért. Rendes pasas. De jobb, ha az ember eltitkolja előle a telefonszámát, hacsak nincs egy extrakapacitású üzenetrögzítője. 
- Micsoda? Dehát miért? 
- Ő is egyike azoknak az embereknek, akik képtelenek gondolkodni, ha nem beszélnek közben. Ha eszébe jut valami, akkor beszélnie kell, bárki legyen is a hallgatóság. És ha emberek éppen nincsenek kéznél, akkor az üzenetrögzítők is megteszik. Felhívja őket, és beszél hozzájuk. Tart egy tikárnőt, akinek kizárólag az a feladata, hogy összegyűjtse az üzenetrögzítőkből a kazettákat, legépelje a szövegeket, osztályozza őket, és másnap átadja neki egy kék dossziéban. 
- Kékben? 
- Most kérdezze meg, miért nem használ egyszerűen egy magnót - mondta Richard vállat vonva. Reg fontolóra vette a dolgot. 
- Gondolom, azért, mert nem szeret magában beszélni - mondta. 
- Van ebben logika. Bizonyos értelemben. 
Bekapott egy falatot a frissen érkezett porc au poivreból, és egy darabig eltűnődött rajta, mielőtt óvatosan ismét letette volna egy percre a kést és a villát. 
- Na és - kérdezte végül - mi az ifjú MacDuff szerepe mindebben? Gordon megbízott azzal, hogy írjak egy szoftvert az Apple Macintoshhoz. Pénzügyi táblázatkezelés, könyvelés, ilyesféle dolgok, hatékony, könnyen használható, sok grafikonnal. Megkérdeztem tőle, hogy pontosan mi legyen benne, mire ő annyit mondott: Minden. Csúcsminőségű szoftvert akarok ehhez a géphez, olyat, hogy daloljon és táncoljon. És mivel nekem kissé sajátos a gondolkodásmódom, szó szerint vettem, amit mondott. Tudnillik egy számsor bármit jelképezhet, amit csak akarunk, feltérképezhet bármely felszínt, modulálhat bármely dinamikus folyamatot és így tovább. És végső soron egy vállalat könyvelése sem más, mint egy számsor. Így hát leültem és írtam egy programot, amely veszi ezeket a számokat, és azt csinál belőlük, amit csak akarunk. Ha csak egy oszlopgrafikont akar az ember, akkor egy oszlopgrafikont. Ha körgrafikont, akkor körgrafikont. Ha valaki azt szeretné, hogy táncoló nőalakok ugráljanak elő a grafikonokból, hogy elvonják a figyelmet a számadatokról, a program ezt is meg tudja csinálni. Vagy például egy csapat sirály formájában is meg lehet jeleníteni a számokat, úgy, hogy a repülésirányt és a sirályok szárnymozgását a vállalat egyes osztályainak teljesítményei fogják meghatározni. Nagyszerűen lehet így animációs  cégszimbólumokat csinálni, amik jelentenek is valamit. De a legostobább része az volt a dolognak, hogy ha valaki a vállalat könyvelését zenei formába kívánta önteni, hát azt is megtehette. Én legalábbis ostobaságnak tartottam. De az üzleti világ teljesen megőrült érte. 
Reg komolyan hallgatta egy darab sárgarepa felett, melyet elegánsan a villájára helyezve tartott maga előtt, de nem szólt semmit. 
- Ugyanis minden zenemű kifejezhető számsorok formájában - folytatta Richard fellelkesülve. - Leírhatjuk számokkal a hangok magasságát, hosszúságát, a magasság és a hosszúság változásait ... 
- Úgy érti, a dallamot - mondta Reg. A sárgarépa még mindig nem mozdult. Richard elvigyorodott. 
- A dallam nagyon jó elnevezés. Igyekszem megjegyezni. 
- Úgy egyszerűbben kifejezhetné magát. 
Reg visszatette a répát a tányérjára, anélkül, hogy megkóstolta volna. 
- Tehát ez a szoftver jól bevált? - kérdezte. 
- Itthon nem annyira. A legtöbb angol cég éves zárójelentése úgy hangzott, mint a Halotti menet a Saulból, de Japánban úgy vették, mint a cukrot. Rengeteg vidám vállalati himnusz jött létre így, a legtöbb elég jól kezdődött, de ha kritikusak akarunk lenni, meg kell mondani, hogy a végük általában túl hangos és cincogó lett. Látványos sikerünk volt az Államokban is, és üzleti szempontból ez volt a legfontosabb. De mostanában leginkább az foglalkoztat, hogy mi történik, ha kihagyjuk az egészből a könyvvitelt. Alakítsuk át egy fecske szárnymozgását jelképező számokat zenévé. Vajon mit fogunk hallani? Gordon szerint annyi biztos, hogy nem a pénztárgépek csilingelését. 
- Lenyűgöző - mondta Reg. - Igazán lenyűgöző. 
És végre bekapta a sárgarépát. Megfordult és előrehajolt, hogy újonnan szerzett kis barátnőjével társalogjon. 
- Watkin vesztett - jelentette ki - A sárgarépa új negatív világcsúcsot ért el. Sajnálom Watkin, te is épp elég borzalmas vagy, de attól tartok, a sárgarépa világrekordot döntött. 
A kislány felszabadultabban kuncogott, mint korábban, és rámosolygott Regre. Watkin megint próbált jó képet vágni, de ahogy tekintetét Regre úsztatta, abból nyilván való volt, hogy inkább ahhoz van szokva, hogy ő hozzon zavarba másokat, mintsem hogy őt hozzák zavarba. 
- Apu, most már lehet? - frissen szerzett, bár még mindig csekély önbizalmával a kislány hangja is megjött. 
- Később - mondta megint az apja. 
- De már később van. Mértem az időt. 
- Hát ... 
Az apa habozni kezdett, és ezzel el is vesztette a csatát. 
- Voltunk Görögországban - jelentette be a kislány vékony és megilletődött hangon. 
- Ó, igazán? - mondta Watkin egy kis legyintéssel. - Ejha. Valami meghatározott helyen, vagy csak úgy Görögországban? 
-Patmoszon - mondta a kislány határozottan. - Görögország nagyon szép volt. Szerintem Patmosz a legszebb hely az egész világon. Csak a komp soha nem akkor jött, amikor kellett volna. Soha, de soha. Számoltam. Lekéstük a repülőgépet is, de én nem bántam. 
- Ó, Patmoszon, értem - mondta Watkin, akit láthatóan felrázott ez az újság - Tudnod kell, ifjú hölgy, hogy a görögök nem elégedtek meg azzal, hogy uralták a klasszikus antikvita kultúráját, hanem ezen felül a mi századunk legnagyobb sokak szerint egyetlen valóban kreatív képzelőerőt kívánó alkotását is ők hozták létre: természetesen a görög kompok menetrendjére gondolok. A legkifinomultabb fikció. Bárki megerősítheti, amit mondok, aki utazott már az Égei-tenger környékén. 
-  Hmm, igen. Azt hiszem. 
A kislány összevonta a szemöldökét. 
- Találtam egy korsót is - mondta. 
- Semmi az egész - szólt közbe gyorsan az apja. - Tudják, hogy van ez. Mindenki, aki először jár Görögországban, azt mondja, hogy talált egy korsót, ugye? Haha! 
Általános bólogatás. 
- Ez igaz. Borzasztó, de igaz. 
- A kikötőben találtam - mondta a kislány, - a vízben. Miközben azt a rohadt kompot vártuk. 
- Sarah! Hányszor mondtam már ... 
- Te mondtad igy. Még csúnyábbakat is mondtál. Olyan szavakat, amikről nem is gondoltam volna, hogy ismered őket. Mindegy. Csak arra gondoltam, hogy ha már itt mindenki olyan okos, akkor valaki talán meg tudná mondani, hogy igazi ókori görög korsó-e vagy nem. Szerintem nagyon régi. Megmutatod nekik, apu? 
Az apa reményvesztetten vállat vont, és kotorászni kezdett a széke alatt. 
- Tudtad, ifjú hölgy - mondta Watkin, hogy a Jelenések könyvét Patmoszon irták? Ott bizony. Az isteni Szent János, ahogy te is tudod. Én határozott jeleit látom annak, hogy akkor írta, amikor a kompra várt. Igen, azt hiszem. Úgy kezdődik, abban az álmos lelkiállapotban, amit az ember olyankor érez, amikor agyon kell ütnie valamivel az időt, unatkozik, és próbál kitalálni valamit, míg végül fokozatosan elérkezik a hallucinációkkal járó kétségbeesés állapotába. Én ezt rendkívüli módon továbbgondolásra érdemesnek találom. Esetleg írhatnál egy dolgozatot erről a témáról - biccentett a kislány felé. 
A kislány úgy nézett rá, mint egy őrültre. 
- Nos, itt van - mondta az apja, és letett valamit az asztalra. 
- Csak egy korsó, láthatják. A lányom még csak hat éves - tette hozzá komor mosollyal. - Ugye, drágám? 
- Hét - mondta Sarah. A korsó meglehetősen kicsi volt, 15 centi magas, a legszélesebb részén pedig 12 centi széles. A formája majdnem gömbölyű volt, keskeny nyaka úgy három centire állt ki. korsó nyakát és hasának egy részét megkövesedett iszapréteg borította, ami kilátszott alóla, vöröses színű és durva felületű volt. Sarah elvette, és a jobb oldalán ülő professzor kezébe nyomta. 
- Maga okosnak néz ki - mondta. - Mondja meg, mi véleménye róla. 
A professzor fogta a korsót, és kissé fölényesen megforgatta a kezében. 
- Biztos vagyok benne, hogy ha lekaparnánk az aljáról a lerakódást - jegyezte meg szellemesen - az lenne ráírva, hogy Made in Birmingham. 
- Szóval olyan régi? - mondta Sarah apja erőltetett nevetéssel. - Mert ott aztán jó ideje nem gyártanak semmit. 
- Sajnos - mondta a professzor, - nem az én asztalom. Én molekuláris biológiával foglalkozom. Meg akarja nézni valaki? 
A kérdést nem üdvözölték lelkes kiáltások, de azért oda sem figyelve kézről kézre adták a korsót az asztal körül. A kislány arcára megint kezdett kiülni a rosszkedv. 
- Sanyarú sors - mondta Reg Richardnak. Ismét felemelt az ezüst sótartót, és a magasba tartotta. 
- Ifjú hölgy - mondta előrehajolva. 
- Jaj, hagyd már abba, te vén bolond - morogta az idős régész, Cawley, aztán hátradőlt a székén, és befogta a fülét. 
- Ifjú hölgy - mondta ismát Reg. - Ime, ez a közönséges sótartó. Ime, ez a közönséges kalap. 
- Nincs is kalapja - mondta a kislány durcásan. 
- Ó - mondta Reg. - Egy pillanat. 
Kiment, és behozta a piros kötött sapkáját. 
- Íme - kezdte újra, - ez a közönséges ezüst sótartó. Íme, ez a közönséges kötött sapka. Beleteszem a sótartót a sapkába, így ni, és odaadom neked a sapkát. A mutatvány következó része, ifjú hölgy ... csak rajtad áll. 
Átnyújtotta a sapkát a kislánynak a köztük ülő két asztaltársuk, Cawley és Watkin előtt. A kislány elvette a sapkát, és belenézett. 
- Hová lett? - kérdezte a sapkába bámulva. 
- Ahová te tetted - mondta Reg. 
- Ó - mondta Sarah, - értem. Hát ... ez nem volt túl érdekes. 
Reg vállat vont. 
- Egyszerú trükk, de nekem örömem telik benne - mondta, és visszafordult Richardhoz. - Szóval, miről is beszéltünk? 
Richard enyhe megdöbbenéssel nézett rá. Tudta, hogy a professzor mindig is hajlamos volt a váratlan és szeszélyes hangulatváltásokra, de most olyan volt, mintha egy szemvillanás alatt kihunyt volna belőle minden emberi melegség. Ugyanolyan figyelmetlen volt az arckifejezése, mint amilyet Richard akkor látott rajta, amikor aznap délután bekopogtatott hozzá, a professzor számára nyilván teljesen váratlanul. Úgy látszott, mintha Reg észrevette volna Richard megdöbbenését, és gyorsan elmosolyodott. 
- Kedves fiam! - mondta. - Kedves fiam! Kedves, kedves fiam. Hol is tartottam? 
- Ööö ... ott, hogy kedves fiam. 
- Igen, de az az érzésem, az csak a bevezetés volt valamihez. Egy amolyan rövid toccata arra a témára, hogy milyen nagyszerű fickó is maga, mielőtt rátértem volna a gondolatmenetem fő témájára, melynek mibenléte pillanatnyilag nem jut eszembe. Nem tudja véletlenül, mit akartam mondani? Nem? Nos, azt hiszem, ennek örüInöm kellene. Ha az emberek pontosan tudnák, hogy mit akarok mondani, akkor nem is lenne értelme, hogy elmondjam, nem? Vajon mi a helyzet legifjabb vendégünk korsójával? 
A korsó közben elérkezett Watkinhoz, aki kijelentette, ő abban nem szakértő, hogy az ókoriak miféle edényeket készítettek ivás céljára, csak abban, hogy miket írtak össze, miután leitták magukat. Aztán azt mondta, Cawley az, akinek tudása és szakértelme előtt mindnyájuknak meg kell hajolni, azzal megpróbálta a kezébe nyomni a korsót. 
- Azt mondtam - ismételte meg - hogy a magáé a tudás és a szakértelem, amely előtt mindnyájunknak meg kell hajolni. Az ég szerelmére, vegye már le a kezét a füléről, és nézze meg ezt a vacakot! 
Gyengéden, de határozottan lefejtette Cawley kezét a jobb fülérőI, ismételten megvilágította a helyzetet, és átadta neki a korsót. 
- Igen - mondta Cawley, - körülbelül kétszáz évesnek gondolnám. Nagyon durva kiképzésű. Típusának kezdetleges példánya. Természetesen az égvilágon semmiféle értéke nincsen. 
Határozottan letette, és elbámult a falon függő portrékra melyek úgy tűnt, valamilyen okból kifolyólag idegesítették. Sarah azonnal az események hatása alá került. Már így is oda volt az önbizalma, de most teljesen letört. Az ajkába harapott, hátradőlt a székben, és megint nagyon gyerekesnek és nem oda valónak érezte magát. Az apja figyelmeztető pillantást vetett rá, hogy viselkedjen, aztán megint bocsánatot kért a nevében. 
- Tehát Buxtehude - folytatta sietve. - Igen, a jó öreg Buxtehude. Meglátjuk, mit tehetünk. Mondják ... 
- Ifjú hölgy - szólt közbe egy hang, a megdöbbenéstől rekedten. - Hiszen te csodálatos bűverejű varázsló és boszorkány vagy! 
Minden tekintet Regre, az öreg bohócra fordult. Reg a korsót szorongatta, és döbbent csodálkozással meredt rá. Lassan a kislányra emelte a tekintetét, mintha egy félelmetes ellenfél erejét próbálná felmérni. 
- Meghódolok előtted - suttogta, - én, aki arra sem vagyok méltó, hogy megszólaljak egy ekkora hatalom jelenlétében. Könyörgök, engedd meg, hogy gratuláljak neked eme bravúros bűvészmutatványhoz, melynek szerencsém volt tanúja lenni! 
Sarah tágra nyílt szemekkel bámult rá. 
- Megmutathatom a többieknek is, mit cselekedtél? - kérdezte Reg komolyan. A kislány alig észrevehetően bólintott, mire Reg erősen odacsapta az asztalhoz a korábban oly nagyrabecsült, de immár sajnálatos módon hitelét vesztett korsót. A korsó két aszimmetrikus darabra esett szét, a rákövesedett lerakódás szilánkokban hullott le róla az asztalra. A korsó egyik fele letört, de a másik fele állva maradt. Sarah nagy szemeket meresztett, amikor a korsó belsejében megpillantotta a bepiszkolódott és megkopott, de tisztán felismerhető ezüst sótartót. 
- Vén szamár - motyogta Cawley. Miután mindenki megtette a maga becsmérlő megjegyzését az olcsó trükkökről melyek azért nem tudták elhomályosítani a félelemmel vegyes tiszteletet Sarah szemeiben, Reg Richardhoz fordult, és szórakozottan azt mondta: 
- Volt az a barátja itt az egyetemen, szokott találkozni vele? Az a fickó, akinek olyan különös középeurópai hangzású neve van. Valamilyen Svlad. Svlad Cjelli. Emlékszik rá? 
Richard egy pillanatig értetlenül nézett rá. 
- Svlad? - kérdezte. Ó, Dirkre gondol! Dirk Cjelli. Nem. Nem tartjuk a kapcsolatot. Egyszer-kétszer összefutottunk az utcán, de ez minden. Azt hiszem, időről-időre meg szokta változtatni a nevét. De miért kérdezi? 

5. Fejezet

A sziklaszirt csúcsán még mindig ott ült az Elektromos Szerzetes a ló hátán, amely csendben és zokszó nélkül unatkozott tovább. Durva szövésű csuklyája alól a Szerzetes szemrebbenés nélkül bámult le a völgybe, amellyel némi problémája volt, de ez most egy egészen új és gyűlöletes probléma volt a Kétely. A kétely soha nem kínozta sokáig, de ha elfogta, létének gyökereig rágott. 
Meleg volt, a nap magasan állt az üres és párás égen, szórta sugarait a szürke sziklákra és a csenevész, kiszáradt fűre. Nem mozdult semmi, a Szerzetes sem. De az agyában különös gondolatok kezdtek bizseregni, mikor időről időre egyegy adat rossz útra került, miközben áthaladt a input buffer. Ekkor azonban a Szerzetes hinni kezdett, először görcsön és idegesen, de aztán fehéren izzó hittel, amely elhomályosított minden korábbi hitet köztük azt a butaságot is, hogy a völgy rózsaszín, hinni kezdett abban, hogy vagy egy kilométernyire onnan, ahol ül, nemsokára ki fog nyílni egy titokzatos ajtó, amely egy idegen és távoli világba vezet, egy ajtó, amelyen át beléphet oda. 
Meghökkentő gondolat. Még meghökkentőbb, hogy a Szerzetes ezúttal nem tévedett. A ló megérezte, hogy itt valami készül. Hegyezni kezdte a fülét, és finoman megrázta a fejét. Már egész transzba volt esve, mert jó ideje bámulta ugyanazt a sziklát, és lassan már ott tartott, hogy ő is rózsaszínnek képzelte. Kicsit erősebben megrázta a fejét. Egy rántás a gyeplőn, egy kis sarkantyúzás, és már el is indultak óvatosan lefelé a sziklás lejtőn. 
Az út nehéz volt. Nagyrészt könnyen omló barna és szürke agyagpalából állt, itt-ott egy-egy barnászöldes kis növény kapaszkodott rajta bizonytalan létezésébe. A Szerzetes zavar nélkül nézte. Immáron egy öregebb és bölcsebb Szerzetes volt, maga mögött hagyta a gyermekes dolgokat. Rószaszín völgyek, hermafrodita asztalok mindenkinek   keresztül kell mennie ezeken a természetes fázisokon az igaz megvilágosodás felé vezető úton. 
A nap tüzesen sütött rájuk. A Szerzetes letörölte az arcáról az izzadságot és a port, megállt, és előrehajolt a ló nyaka felett. Lenézett a hőségtől reszkető levegőn át egy kiugró sziklára, amely a völgy mélyén emelkedett. 
- Ott, a szikla mögött kell megjelennie az ajtónak, - gondolta vagy inkább lelke legmélyéből szenvedéllyel hitte. Próbálta még közelebbről szemügyre venni, de a látvány részletei homályosan úsztak a forróságtól felfelé áramló párában. Ahogy visszaült a nyeregbe, és továbbindulásra akarta ösztökélni a lovat, hirtelen észrevett valami nagyon különös dolgot. Egy közeli szikla lapos oldalán, valójában olyan közel, hogy a Szerzetes csodálkozott, hogy korábban miért nem vette észre, egy óriási festmény volt. A festmény kezdetleges volt, bár stílusos vonalvezetésű, és nagyon réginek látszott, tényleg nagyon-nagyon réginek. A festék megfakult, foltokban málladozott, és nemigen lehetett világosa kivenni, hogy mit is ábrázol a kép. A Szerzetes közelebb ment. Primitív vadászjelenetnek vélte, amit látott. A csapat lila bőrű, sok végtagú lény nyilván őskori vadász lehetett. Durva lándzsákat vittek, és hevesen üldöztek egy nagy szarvú, páncélos testű állatot, amely mintha megsebesült volna. A színek már annyira megfakultak, hogy szinte nem is látszottak. Valójában csak annyit lehetett kivenni, hogy a vadászok foga fehérlik olyan fehéren vakított, hogy a több ezer év sem tudta elhomályosítani. Még a Szerzetes fogai sem voltak olyan fehérek, pedig aznap reggel mosta meg őket. 
A Szerzetes régebben is látott már ilyen festményeket, de csak fényképen vagy a tévében, a valóságban még soha. Többnyire barlangokban bukkantak rájuk, ahol védve voltak az időjárás viszontagságaitól, másképp nem is maradhattak volna fönn. A Szerzetes alaposan átvizsgálta a sziklafal közvetlen környékét, és észrevette, hogy habár nem egészen barlangban van a festmény, de azért némi védelmet nyújtott neki egy fölé nyúló másik sziklafal, amely óvta a széltől és az esőtót. Azért mégis különös, hogy ennyi ideig fönnmaradhatott. Még különösebb, hogy úgy látszik, még senki nem fedezte fel. Az efféle sziklafestmények mind híresek és jól ismertek voltak, de ezt a festményt még soha nem látta. Lehet, hogy drámai és történelmi jelentőségű felfedezést tett. Talán ha visszamenne a városba, és bejelentené, akkor visszafogadnák, és kapna egy új alaplapot, és engednék, hogy tovább higgye ... tovább higgye ... de mit is? 
Megállt, pislogott, és megrázta a fejét, hogy helyrezökkentse a pillanatnyi rendszerhibát. Gyorsan összeszedte magát. Hitt az ajtóban. Meg kell találnia az ajtót. Az ajtó az út, amely elvezet a ... a ... Az Ajtó az Út. Helyes. Mindig jó módszer nagybetűvel írni azt, amiről a leghalványabb elképzelésünk sincs. 
Keményen megrántotta a ló fejét, előre és lefelé irányította a lejtőn. Pár percnyi cseles manőverezés után leértek a völgy aljába, és a Szerzetes egy pillanatra zavarba jött attól a felfedezéstől, hogy a kiszáradt barna földet borító por finom legfelső rétege valóban halvány barnásrózsaszín, főleg a sáros és zavaros vizű patakocska mentén, amely a forró évszakban az esőzések alatt a völgy közepén futó folyóból megmaradt. 
Leszállt a lóról, és lehajolt, hogy megtapogassa a rózsaszín port, és átpergette az ujjai között. Ugyanolyan színű volt, mint a bőre, talán egy lehelettel halványabb. A ló rábámult. A Szerzetes rájött, talán egy kissé elkésve, hogy a ló szörnyen szomjas lehet. Ő maga is szörnyen szomjas volt, de megpróbálta másfelé terelni a gondolatait. Lecsatolta a nyeregról a kulacsát. Sajnálatosan könnyű volt. Lecsavarta a kupakját, és ivott egy kortyot. Aztán homorú tenyerébe öntött egy keveset, és odakínálta a lónak, az meg gyorsan és mohón felnyalogatta. A ló megint ránézett. A Szerzetes szomorúan megrázta a fejét, bedugaszolta a kulacsot, és visszatette a helyére. Tudta, agyának annak a kis részében, amely a tényszerű és logikus információk számára volt fenntartva, hogy a víz már nem fog sokáig tartani, és anélkül ők sem húzzák tovább. 
Csak a Hit tartotta benne a lelket, pillanatnyilag az Ajtóba vetett hite. Lerázta a rózsaszín port durva ruházatáról, aztán csak állt, és bámulta a kimagasló sziklát, amely már csak harminc méter távolságra volt. Nézte, kicsit reszketve. Habár agyának nagyobbik része szilárd volt örök és megingathatatlan hitében, hogy az Ajtó ott lesz a szikla mögött, és hogy az Ajtó az Út, mégis agyának kisebbik része, amelyik a vizeskulacs dolgát is fölfogta, nem tudott nem visszaemlékezni a számtalan múltbeli csalódásra, és halk, figyelmeztető hangot adott. Ha úgy döntene, hogy nem megy oda, és nem nézi meg az Ajtót, akkor tovább hihetne benne, mindörökre. Ez lenne élete sarokköve (már abban a csekélyke időben, ami még hátra van, súgta agyának az a része, amelyik felfogta a vizeskulacs dolgát). Másrészt viszont ha odamegy, hogy tiszteletét tegye az Ajtónál, és az nincs ott ... akkor mi lesz? 
A ló türelmetlenül nyihogott. A válasz persze nagyon egyszerű. Egy egész áramkör volt beleépítve pontosan arra a célra, hogy megbirkózzon az efféle problémákkal, valójában éppen ez volt egész funkciójának a lényege. Továbbra is hinni fog az Ajtóban, bármik legyenek a valóságos tények, mi más is lehetne a Hit értelme? Az Ajtó ott lesz, és most oda kell mennie, mert az Ajtó az Út. Nem ült fel a lóra, inkább kantárszáron vezette. 
Az Út már nem volt messze, és az Ajtó elé alázatosan kell lépni. Bátran ment, kihúzta magát ünnepélyes lassúsággal haladt. Közeledett a sziklához. Odaért. Befordult mögé. Szétnézett. Az Ajtó ott volt. A ló, ezt meg kell hogy mondjuk igen meglepődött. A Szerzetes rémülten és döbbenten térdre hullott. Annyira fel volt készülve a csalódásra, amely többnyire osztályrészéül jutott, hogy erre nem is számított. A legteljesebb rendszerhiba közepette bámult az Ajtóra. Még soha nem látott ilyen ajtót. Azok az ajtók, amelyeket ő ismert, hatalmas, megvasalt ajtók voltak, ezek őrizték a videómagnókat és a mosogatógépeket, na meg persze a drága Elektromos Szerzeteseket, melyek arra kellettek, hogy higgyenek az egészben. Ez itt egy egyszerű kis faajtó volt, körülbelül akkora, mint a Szerzetes. Egy Szerzetes nagyságú ajtó, fehérre festve, egy kissé behorpadt gömbfogantyúval, amely az ajtó közepénél kicsivel magasabban volt elhelyezve az egyik oldalon. 
Az ajtó egyszerűen a sziklafalba illeszkedett, és nem volt semmi magyarázat sem az eredetére, sem a rendeltetésére. A szegény, rémült Szerzetes alig értette, hogy is meri megtenni talpra kecmergett, és a lovát kantáron vezetve idegesen elindult az Ajtó felé. Kinyújtotta a kezét, és megérintette. Amikor ettől nem szólalt meg semmiféle riasztó, úgy megijedt, hogy hátraugrott. Ismét megérintette, most már kicsit határozottabban. Hagyta, hogy a keze lassan lecsússzon a fogantyú felé, a riasztó megint csak nem szólalt meg. Várt, hogy megbizonyosodjon róla, aztán nagyon-nagyon óvatosan elfordította a fogantyút. Érezte, ahogy enged a zár. Visszafojtotta a lélegzetét. Semmi. Maga felé húzta az ajtót, és az könnyen ki is nyílt. Benézett, de odabenn olyan félhomály volt a sivatagban vakító napfényhez képest, hogy semmit sem látott. Végül, a remülettől félig holtan, félig elevenen belépett, és maga után húzta a lovat. 
Pár perccel később egy alak, akit addig nem lehetett látni, mert egy szomszédos szikla mögött ült, és azzal foglalatoskodott, hogy port dörzsölt az arcára, felállt, kinyújtóztatta a tagjait, és a ruháját porolgatva elindult vissza az ajtó felé. 

6. Fejezet

“Kubla kán tündérpalotát építtetett Xanaduban” 

A versolvasó nyilvánvalóan ahhoz az iskolához tartozott, amely azt vallja, hogy egy vers nagyságát vagy komolyságát úgy lehet a legjobban visszaadni, ha röhejes hangon olvassuk fel. Magasan lebegtette a hangját, aztán hirtelen lecsapott, amitől a szavak riadtan behúzták a nyakukat, és gyorsan fedezéket kerestek. 

“hol roppant barlangokon át örök éjbe veti magát az Alph, a szent folyam.” 

Richard ernyedten hátradőlt a székében. Nagyon ismerősen csengtek neki a sorok, és kényelmesen elfészkelték magukat az agyában, nem tehetett róla, hiszen mégiscsak a St. Cedd’s kollégium angol szakán szerzett diplomát. A kollégium és Coleridge kapcsolatát nagyon komolyan vették, annak ellenére, hogy a költőről köztudott volt, hogy nagy előszeretettel viseltetett bizonyos élvezetes gyógyszer készítmények iránt. Ezt a versét, legnagyobb művét is ezeknek a hatása alatt írta álmában. Az eredeti kéziratot a kollégium könyvtárában őrizték, és a szokásos ünnepi Coleridge díszvacsorán mindig magából a kéziratból olvasták fel a verset. 

“Mérföldnyi jó földet tizet gyorsan torony és fal övezett;
 s itt tömjénfa nyílt, illat volt a lomb, tündöklő kertek és kanyar patak;
 ott sötét erdők, vének, mint a domb, öleltek napos pázsitfoltokat.” 

Richard eltűnődött, hogy vajon meddig fog még tartani. Vetett egy oldalpillantást volt tanulmányi igazgatójára, és meglepődve látta, milyen határozott és céltudatos felolvasó testtartást vett fel. Az éneklő hanghordozás eleinte idegesítette, de egy idő után kezdett inkább álmosítóan hatni rá; elnézegette a már egészen rövidre égett gyertyán lecsorgó viaszpatakocskákat, és az elpusztított vacsora maradékain pislákoló fényt. 

“De óh, amott a cédrusfödte bércen a mélybe milyen hasadék szakadt!
 Micsoda vad hely! démonkedvesét sem siratja szentebb, 
 iszonyúbb vidéken elhagyott nő a sápadt hold alatt!” 

Az apró kortyokban szürcsölgetett vörösbor, melyet engedélyezett magának vacsora közben, melegen keringett az ereiben, és nemsokára a gondolatai is kalandozni kezdtek, Reg korábbi kérdésének hatására eltűnődött, mi is lehet régi, ... mondhatja úgy, hogy barátjával? Ha rágondolt, nem is annyira egy személy jutott az eszébe, hanem inkább különös események sorozata. 
Az, hogy Dirknek barátai lehetnének, nem is hogy valószínűtlennek tűnt, hanem egyenesen téves fogalomkapcsolásnak, mintha azt mondanánk, hogy a szuezi válság egy vajaszsömle miatt robbant ki. Svlad Cjelli. Népszerű nevén Dirk, habár a népszerű nem a legjobb kifejezés. Híres volt, az biztos; mindenki érdeklódött iránta, spekulált felőle, ez is mind igaz. De hogy népszerű lett volna? Csak abban az értelemben, ahogy egy közúti szerencsétlenség népszerű mindenki lelassít, és megbámulja, de senki nem merészkedik túl közel a lángokhoz. A hírhedt már jobb szó. Svlad Cjelli, hírhedt nevén Dirk. Köpcösebb volt, mint az átlagos egyetemisták, és gyakrabban viselt kalapot. Vagyishogy volt egy kalapja, amit átlandó jelleggel viselt, valami olyan szenvedéllyel, ami ritkaság egy ilyen fiatalembernél. 
A kalap sötétpiros volt, kerek, lapos karimával, és úgy imbolygott a fején, mintha két ponton fel lett volna függesztve, aminek következtében néha teljesen vízszintesen állt, még akkor is, ha viselője mozgatta a Fejét. A kalap inkább figyelemre méltó, mintsem sikeres módon töltötte be díszítő funkcióját. Ami azt illeti, akár elegáns, stílusos, formás és szép darab is lehetett volna, amennyiben egy kisebb méretű, éjjeliszekrényre való lámpa viseli, de egyébként semmiképpen. Az emberek keringtek Dirk körűI, vonzották őket a róla szóló mendemondák, melyeket ő cáfolt, habár az soha nem derült ki igazán, hogy ezeken a cáfolatokon kívül honnan is erednek a történetek. 
A pletykák szerint Dirk különleges parafenomenális képességekkel rendelkezett, melyeket családja anyai ágáról örökölt, amely Dirk állítása szerint Erdély előkelőbb részéből származott. Jobban mondva ő egyáltalán nem állított semmi ilyesmit sőt kijelentette, hogy ez a leghajmeresztőbb ostobaság. Kitartóan tagadta, hogy felmenői között bármilyen fajtájú denevérek lennének, és azzal fenyegetőzött, hogy be fogja perelni azt, aki ilyen rosszindulatú koholmányokat terjeszt. Mindazonáltal nagy előszeretettel hordott bő, lobogó bőrkabátokat, a szobájában pedig tartott egy olyan tornaszert, amely állítólag jót tesz a hátfájásnak, ha az ember fejjel lefelé lóg rajta. 
Hagyta, hogy az emberek a legkülönbözőbb napszakokban kapják rajta, amint éppen fejjel lefelé lóg, főleg éjszaka, és leginkább azért, hogy utána aztán hevesen cáfolhassa, hogy ennek bármiféle jelentősége lenne. A lehető legizgalmasabb és legegzotikusabb mendemondák gondos stratégiával kitervelt zseniális cáfolataival aztán Dirk elérte, hogy kialakuljon róla a mítosz, miszerint ő egy médiumadottságokkal bíró, misztikus, telepatikus, vizionárius, távolbalátó, pszichoasszikus vámpírdenevér. Hogy mit jelent a pszichoasszikus? A szót ő találta ki, és hevesen tagadta, hogy bármit is jelentene. 

“S e szakadékból forrva, zakatolva mintha a föld gyors lélegzete volna,
 hatalmas forrás lüktetett elő torkából, mint felugró jégeső ..” 

Dirk emellett állandó pénzzavarban szenvedett. De egy idő után ez a helyzet megváltozott. A dolog a szobatársától indult el, egy rendkívül hiszékeny, Mander nevű fiútól, akit ha meg akarjuk mondani a teljes igazat valószínűleg maga Dirk szemelt ki a hiszékenysége miatt. Steve Mander felfigyelt rá, hogy ha Dirk részegen fekszik le aludni, akkor beszél álmában. Az még csak hagyján, hogy beszél, de ilyeneket mond: “Fejtse ki a következő tételt: Az új kereskedelmi útvonalak kialakulása hörrömbörröm brrr fordulópontot a birodalom emelkedésében a hrrr.” 

”vagy mint a pelyvás mag a csép alatt ívben repült a sok nagy szirtdarab”

 Amikor először fordult elő ez a dolog, Steve Mander azonnal felült az ágyában. Mindez nem sokkal a másodéves alapvizsga előtt történt, és amit Dirk motyogott, feltűnően, úgy hangzott, mintha egy közgazdaságtani vizsgatétel lenne. Mander csendben fölkelt, átment Dirk ágyához, és erősen figyelt, de többet nem sikerűlt elcsípnie, csak néhány összefüggéstelen motyogást SchleswigHolsteinről és a francia porosz háborúról, mely utóbbit Dirk egyenesen a párnájának címzett. A hír csendben és diszkréten ugyan, de futótűzként elterjedt. 

“s táncos sziklákkal együtt így okádta a folyót a kút örök robbanása.”

 A rákövetkező hónapban Dirk azt tapasztalta, hogy egyfolytában etetik és itatják, abban a reményben, hogy utána mélyen fog aludni, és talán álmában elmond még néhány vizsgatételt. Érdekes módon úgy tűnt, hogy minél többet eszik, és minél jobb évjáratú borokat iszik, annál kevésbé hajlamos arra, hogy a párnába temesse az arcát alvás közben. Dirk terve az volt, hogy alaposan kihasználja a neki tulajdonított adottságokat, anélkül hogy ő maga valaha is állítaná, hogy rendelkezik velük. Sőt, teljes hitetlenkedéssel és ellenségesen fogadta a feltételezett képességeiról szóló meséket. 

“Öt mérföldet átkanyarogva szállt a szent Alph a völgybe,
 nagy erdők alatt aztán elérte a barlangokat s beviharzott a halott óceánba,
 s e messzi zajból Kubla ősatyák szavát hallotta, hadak jóslatát!” 

Dirk amint azt határozottan tagadta, távolbehalló is volt. Álmában néha dallamfoszlányokat dúdolgatott, melyek aztán két hét múlva a slágerlisták élén voltak hallhatók. Ezt persze nem volt nehéz egy kis szervezéssel megoldani. Ami azt illeti, Dirk mindig elvégezte a minimálisan szükséges előzetes kutatásokat, melyek segítségével táplálni tudta a róla kialakult mítoszokat. Nagyon lusta volt, és alapjában véve nem is tett mást, csak hagyta, hogy az emberek lelkes hiszékenysége megtegye helyette a magáét. A lustaság alapvetően fontos volt ha állítólagos parafenomenális teljesítményei részletesek és pontosak lettek volna, akkor az emberek esetleg gyanút fognak, és másféle magyarázatot keresnek. Így viszont, minél homályosabbak és kétértelműbbek voltak a jóslatai, az emberek hiszékenysége annál könnyebben kitöltötte a jóslat és a valóság között tátongó űrt. 
Dirk soha nem használta ki a helyzetet legalábbis látszólag nem. Valójában sokkal nagyobb hasznot húzott abból, hogy állandóan etetik-itatják, mint bárki gondolta volna, de ez csak akkor derűlt volna ki, ha valaki veszi a fáradságot, és pontosan kiszámolja az összeget, amit ráköltöttek. Na és persze Dirk soha nem állította, sőt, határozottan tagadta, hogy a róla keringő dolgok akár csak távolról is igazak lennének. Így aztán minden lehetősége megvolt arra, hogy az évvégi vizsgák előtt szaftos kis beugratással álljon elő. 

“A kéjpalota nézte sok száz lenge tornyát a vizen 
és egy zene volt a forrás és a barlang egy ütem. 
Ritka művészet, ihlet és csoda jégbarlangok és napfénypalota!” 

- Te jó ég! - Reg hirtelen felriadt a szunyókálásból, melybe a bor és a felolvasás hatására süppedt, és teljes meglepettséggel nézett körűl, de a teremben nem változott semmi. Coleridge szavai zengtek a meleg és megelégedett csendben, amely rátelepedett a hatalmas ebédlőre. Egy gyors szemöldökráncolás után Reg újból szundikálásba menekült, de ez alkalommal már nem olyan mélybe. 

“Ismertem egy lányt valaha, látomás lehetett: 
Abesszínia lánya volt, Abora hegyéról dalolt 
s cimbalmot pengetett.” 

Dirk hagyta magát rábeszélni, hogy hipnózisban próbálja megjósolni a nyár eleji vizsgák tételeit. Az ötletet tulajdonképpen ő ültette el a többiek fejében azzal, hogy részletesen elmagyarázta, mi az, amire soha de soha, semmilyen körűlmények közepette sem lenne hajlandó, habár tulajdonképpen nagyon szívesen megtenné, kizárólag azért, hogy végre alkalma legyen megcáfolni az állítólagos és általa határozottan tagadott képességeiről szóló pletykákat. 
A gondos előkészítés után végül belement a dologba, de csak azért, hogy így egyszer s mindenkorra véget vessen ennek az ostoba, mérhetetlenül és felháboritóan ostoba ügynek. Az automatikus írás módszerével meg fogja jósolni a vizsgatételeket, kellő felügyelet alatt, aztán egy lepecsételt borítékba zárják, és letétbe helyezik egy bankban a vizsgák végéig. Aztán a vizsgák után kinyitják, és meglátják, mennyire voltak pontosak a jóslatok. Nem túl meglepő módon igen szép számú ember ajánlott fel neki igen szép summát, hogy árulja el a tételeket, de az ilyesféle ajánlatok őt a legteljesebb mértékben felháborították. 
- Hiszen az tisztességtelen lenne! - mondta. 

”Zendülne csak szivemben még egyszer a dala, 
oly vad gyönyör gyúlna ki bennem, 
hogy felépíteném csupa muzsikából 
azt a szép fénydómot, a jégtermeket!” 

Egy kis idő múlva aztán Dirk kissé aggodalmas és ünnepélyes arckifejezéssel kezdett mutatkozni városszerte. Először elhárította a kérdéseket, hogy mi nyugtalanítja, de végül elárulta, hogy szegény édesanyjának igen költséges fogorvosi beavatkozásra lenne szüksége, melynek mibenlétét nem részletezte, a műtétet magánorvossal kell elvégeztetni, de sajnos nincs rá pénzük. Ettől kezdve már kellőképpen meredek és olajozott volt a lejtő, melyen könnyedén csúszott lefelé. Kisebb adományokat fogadott el a mamája állítólagos orvosi költségeire, melyekért cserébe rövid bepillantást engedett a vizsgatétel jóslataiba. Azután valahogy kiszivárgott, hogy az egyetlen fogorvos, aki el tudja végezni a rejtélyes fogműtétet, egy keleteurópai szájsebész, aki jelenleg Malibuban él, aminek következtében meglehetésen meredeken emelkednie kellett az adományok összegének. Dirk természetesen továbbra is tagadta, hogy tényleg olyan különlegesek lennének a képességei, mint amennyire felfúják őket, sőt azt is tagadta, hogy egyáltalán léteznének, és állította, hogy soha nem egyezett volna bele ebbe az egészbe, ha nem az lett volna a célja, hogy megcáfolja a legendákat, de ha már a többiek így hisznek a képességeiben, melyekben ő maga egy percig sem, akkor legalább azzal örömet szerez nekik, hogy megengedi, hogy hozzájáruljanak drága édesanyja operációjához. Ebből a helyzetből csak nyertesen kerülhet ki. Legalábbis ő úgy hitte. 

“S mind látná, aki hallana, 
 s ‘Vigyázzatok!’ kiáltana, 
‘Szeme villám! haja libeg!” 

A vizsgatételeket, melyeket Dirk hipnózisban automatikus írással produkált, valójában maga állítgatta össze, ugyanúgy ahogy bármely, vizsgára készülő diák tette volna. Átnézte az előző évek vizsgatételeit, megfigyelte, van-e valami jellemző tendencia, és intelligens találgatással próbálta kikövetkeztetni, mi jöhet az idén. Meglehetősen biztos volt benne (ahogyan bárki biztos lehetett volna), hogy elég pontosan el fogja találni ahhoz, hogy kielégítse a hiszékenyeket, viszont elég pontatlan lesz ahhoz, hogy az egész ártatlan játéknak tűnjék. Mint ahogy az is volt. Ami viszont tökéletesen váratlanul érte Dirket, és hatalmas felfordulást okozott, melynek eredményeképpen egy rabomobil hátsó ülésén kellett távoznia Cambridgeből, az az volt, hogy a vizsgatételek, melyeket előzetesen eladogatott, tökéletesen megegyeztek a valódi tételekkel. Pontosan. Szóról szóra. Az utolsó vesszőig. 

“Hármas kört rajzol elébb,
 s csukja szemünk szent borhalom,
 mert mézen élt, mézharmaton,
 s itta a Mennyország tejét!” 

Aztán elült a vihar, eltekintve a szenzációs riportáradattól, melyben először csalónak kiáltották ki Dirket, aztán nagymenőként ünnepelték, de csak azért, hogy utána újból lecsalózzák, aztán megint ünnepeljék, mint nagymenőt, míg végül aztán az újságírók ráuntak a témára, kerestek maguknak egy jó kis billiárd játékost, és inkább arra szálltak rá. 
Az azóta eltelt években Richard olykor-olykor összeakadt Dirkkel, aki általában óvatos félmosollyal üdvözölte, amely azt volt hivatva kipuhatolni, hogy tartozik-e valamivel, aztán átcsapott abba a vigyorba, amely ama reményét fejezte ki, hogy Richard kölcsön fog adni neki valamennyit. A rendszeres névváltoztatások azt súgták Richardnak, hogy Dirk nemcsak vele bánik így. Richard kicsit szomorúan látta, hogy valaki, aki a kis egyetemi közösség keretein belül úgy élt és ragyogott, a hétköznapok fényében így megfakulhat. És most nagyon elcsodálkozott, hogy Reg miért kérdezősködik Dirk után ilyen hirtelen és váratlanul, látszólag könnyed és fesztelen hangon. 
Richard megint megnézett mindent, a mellette enyhén horkoló Reget, a kis Saraht, aki csendben és elbűvölten figyelt, a félhomályos, pislákoló fénybe burkolózó termet, a régi miniszterelnökök és költők portréit, melyek magasan függtek a falon a sötétben, és csak néha-néha csillant meg a gyertyafény a foguk fehérségén, az angolprofesszort, aki állva olvasta a verset a versfelolvasóhangján, a Kubla kán könyvét, melyet a professzor a kezében tartott, és végül lopva az óráját. Megint hátradőlt. A hang tovább szólt, és a vers második, sokkal különösebb részét kezdte olvasni...

7. Fejezet

Gordon Way élete utolsó napjának estéje volt, és ő azon tűnődött, vajon egész hétvégén esni fog-e. Az időjárásjelentésben változékony időt mondtak, a mai napra ködös éjszakát, a következő napokra, péntekre és szombatra napos, de hűvös időt, a vasárnap második felére pedig, amikor mindenki éppen visszafelé fog tolongani a városba, elszórt záporokat. Mindenki Gordon Way kivételével. Az időjárásjelentén ezt persze nem említette, nem is az időjárásjelentés feladata, de az aznapi horoszkópja is igencsak félrevezetőre sikeredett. Arra kitért, hogy szokatlanul erős bolygómozgás lesz tapasztalható a jegyében, és felszólította, hogy tegyen különbséget aközött, amiről csak azt hiszi, hogy akarja, és amire tényleg szüksége van, valamint azt is javasolta, hogy értelmi vagy munkahelyi problémáit kezelje teljes határozottsággal és őszinteséggel, de furcsa módon arról egy szót sem szólt, hogy mielőtt véget érne a nap, ő már halott lesz. 
Gordon Way Cambridge közelében letért az autópályáról, és megállt egy kis benzinkútnál, hogy tankoljon, de miután megállt, egy percig még ült az autóban, hogy befejezzen egy telefonbeszélgetést. 
- Oké, jó, holnap felhívlak - mondta, - vagy talán még ma este. Vagy hívj te engem. Félórán belül a nyaralóban leszek. Igen, tudom, hogy mennyire fontos neked ez a projekt. Jójó, tudom, mennyire fontos, és pont. Te is akarod, én is akarom. Én nem azt mondtam, hogy a továbbiakban nem támogatlak. Csak azt mondtam, hogy költséges a dolog, és határozottan és teljes nyíltsággal kell megbeszélnünk. Figyelj, miért nem jössz ki te is, és akkor megbeszélhetnénk. Oké, igen, igen, tudom. Hát, gondolkozz rajta, Kate. Később még beszélünk. Szia. 
Letette a kagylót, és egy percig tovább üldögélt a kocsiban. Az autó óriási volt. Az a fajta hatalmas, ezüstszürke Mercedes, amit a reklámokban szoktak használni, és nemcsak a Mercedes reklámokban. Gordon Way, Susan bátyja és Richard MacDuff főnöke gazdag ember volt, a WayForward Technologies II. cég alapítója és tulajdonosa. A WayForward Technologies persze a szokásos okok miatt csődbe ment, és a kezdőtőke is odalett. Szerencsére sikrült alapítania egy második céget. A “szokásos ok” az volt, hogy pont akkor vágtak bele a hardverüzletbe, amikor az országban már minden tizenkét éves gyerek beleunt a dobozokba, amik folyton azt mondják, hogy “bing”. 
Második nekifutásra tehát inkább a szoftverekkel kezdett foglalkozni, és egy vagyont keresett velük. Két jól menő szoftvernek köszönhetően az egyik az Anthem volt, a másikat, amely még több hasznot hozott volna, végül soha nem dobták a piacra. A WFT II. lett az egyetlen angol szoftvercég, melyet egy mondatban lehetett emlegetni az olyan amerikai vállalatokkal, mint a Microsoft vagy a Lotus. Igaz, az a bizonyos mondat valahogy így hangzott volna: “A WayForward Technologies, eltérően az olyan nagy amerikai cégektől, mint a Microsoft vagy a Lotus ...” De kezdetnek ez is megteszi. 
A WayForward Technologies befutott. És a tulajdonosa Gordon Way volt. Benyomott egy kazettát a sztereómagnóba. A magnó halk és illedelmes kattanással befogadta, és egy-két pillanat múlva Ravel Bolerója kezdett lebegni a nyolc, tökéletesen összehangolt, apró lyukacsos, mattfekete hangfalból. A sztereóhangzás olyan sima és tágas érzetet keltett, hogy az ember szinte a jégpályán érezte magát. Gordon finoman kocogtatta az ujjaival a kipárnázott kormányt. A műszerfalat bámulta. Ízléses, világító számok, és apró, villogó lámpácskák pislákoltak vissza rá halványan. Egy idő után rájött, hogy a benzinkút önkiszolgáló, és kiszállt, hogy megtöltse a tankot. Mindez egy-két percet vett igénybe. Állt, és szorongatta a benzinkút csövét, toporgott a hűvös éjszakában, aztán átsétált a mocskos kis bódéhoz, fizetett, eszébe jutott, hogy kell vennie néhány térképet a környékről, aztán pár percig még lelkesen elcsevegett a benzinkutassal a komputeripar fejlődésének jövő évben várható főbb irányvonalairól, felvetette, hogy a párhuzamos adatfeldolgozás lesz a kulcs az igazán intenzív termelési szoftverekhez, ugyanakkor erőteljes kételyeinek adott hangot arra vonatkozóan, hogy a mesterséges intelligenciakutatás persze különösen a ProLog nyelvre alapozott kutatás képes lenne bármiféle üzleti szempontból is hasznosítható terméket kifejleszteni a közeljövőben legalábbis ami az irodai felhasználókört illeti, mely téma a benzinkutast mondhatni teljesen hidegen hagyta. 

- Na, dumálni aztán tudott a pasas - mondta később a rendőröknek. - Ha tíz percre kimentem volna a klozettra, akkor továbbmondta volna a pénztérgépnek. Ha tizenöt percig maradtam volna, szerintem a pénztárgép is elmenekül. Igen, ő volt az, biztos vagyok benne - tette hozzá, amikor megmutatták neki Gordon Way fényképét. 
- Csak azért nem ismertem meg rögtön, mert itt a képen csukva van a szája 
- Teljesen bizonyos abban, hogy nem tapasztalt semmi gyanúsat? - faggatta a rendőr. - Semmit, ami bármely szempontból furcsának tűnt volna? 
- Nem, ahogy mondtam, egy átlagos kuncsaft volt egy átlagos éjszakán, ahogy máskor. 
A rendőr kissé zavartan nézett rá. 
- Csak a biztonság kedvéért - folytatta, - ha most hirtelen így csinálnék - ...bandzsított, kilógatta a nyelvét, és szamárfület mutatva ugrándozni kezdett, - akkor észrevenne valami különöset? 
- Hááát .. ööö ... igen - mondta a benzinkutas, idegesen hátrább lépve. - Azt gondolnám, hogy teljesen bedilizett. 
- Helyes! - mondta a rendőr, és eltette a jegyzetfüzetét. - Csak tudja uram, egyeseknek néha egészen sajátos elképzeléseik vannak arról, hogy mi a furcsa, és mi nem. Mert ha a tegnapi éjszaka egy átlagos éjszaka volt, akkor én pattanás vagyok Queensbury márkiné nagynénikéjének hátsófelén. Később még újra átvesszük a vallomását. Köszönjük, hogy áldozott ránk az idejéból. 

De ez még mind csak később fog majd történni. Ezen az estén Gordon a zsebébe gyűrte a térképeket, és visszabandukolt a kocsijához. Ahogy a ködben a lámpa alatt állt, az autóra finoman gyöngyöző pára csapódott le, és úgy festett, nos, pontosan úgy festett, mint egy piszok drága Mercedes-Benz. Gordon azon kapta magát, hogy egy villanásnyi ideig arra gondol, bárcsak neki is lehetne egy ilyen autója, de nagy szakértő volt abban, hogy elhárítsa magától az efféle gondolatmeneteket, melyek csak körtekörbe keringtek, és rosszkedvre hangolták. Tulajdonosi büszkeséggel megpaskolgatta a kocsit, megkerülte, és észrevette, hogy a csomagtartó nincs rendesen becsukva, odament, és lenyomta. A tető egészséges kattanással becsukódott. 
Már ezért is megérte, nem? Egy ilyen egészséges kattanás. A jó öreg minőség és szakértelem. Átfutott a fején vagy egy tucat dolog, amit meg kell beszélnie Susannal, visszakecmergett a kocsiba, és amint visszakanyarodott az országútra, azonnal benyomta a telefonon az önműködő tárcsagombot. 
- ...lenne olyan szíves, és üzenetet hagyna, akkor amilyen gyorsan csak lehet, vissza fogom hívni. Esetleg. Bííp.
- Á, szia Susan, itt Gordon - mondta Gordon, és ügyetlenül próbálta a vállához szorítva egyensúlyozni a kagylót. - Épp úton vagyok a vityillóba. Ööá ... csütörtök este van, ööö ... 8 óra 47. Kicsit ködös az út. Figyelj csak, most hétvégén jönnek azok a fickók az Államokból, hogy megbeszéljük az Anthem 2. verziójának terjesztését, a reklám intézését meg minden egyebet, és nézd, tudod, hogy nem szeretek ilyesmit kérni, de azt is tudod, hogy mégis mindig megteszem, szóval figyelj. Tudnom kell, hogy Richard dolgozik-e a programon. Úgy értem, hogy tényleg dolgozik-e. Megkérdezhetném tőle is, de akkor azt mondaná, hogy ó, persze, minden rendben, miközben az ideje felét azzal tölti, hogy a francba, milyen vakító volt ennek a teherautónak a reflektora, ezek a rohadt kamionosok soha nem használnak tompított fényt, csoda, hogy még nem kötöttem ki egy árokban, nem lenne semmi, mi? Egy üzenetőgzítőn hagyni az utolsó szavaimat. Nem értem, miért nincs ezeken a kamionokon automatikus fényerősségszabályzó. Figyelj, felírnád valahova, hogy ne felejtsd el megmondani Susannak nem neked, a titkámőmnek, hogy írjon egy levelet a nevemben annak a tagnak a Környezetvédelmi Minisztériumba, hogy mi szállítjuk a technológiát, ha ő elintézi a jogi részét. A közjó érdekében, és egyébként is tartozik nekem egy szívességgel, és mire jó a kitüntetésem, ha nem arra, hogy legalább néha seggbe rúghassak ezt-azt? Na tessék, látszik, hogy egész héten amerikaikkal tárgyaltam. Te jó ég, erről jut eszembe, remélem, nem felejtettem el bepakolni a puskákat. Nagyon szeretném tudni, miért vannak úgy oda az amerikaiak azért, hogy halomra lövöldözzék a nyulaimat. Vettem nekik egy-két térképet, így talán meg tudom győzni őket, hogy tegyünk hosszú és egészséges sétákat a környéken, és felejtsék el a nyulakat. Tényleg nagyon sajnálom szegény kis jószágokat. Azt hiszem, ha megjönnek az amerikaiak, kiteszek a ház elé a gyepre egy olyan kis táblát, tudod, amilyet a Beverly Hills-i villáknál szoktak, hogy ”Fegyveres őrizet”. Kérlek, írj egy cetlit Susannak, hogy szerezzen be egy “Fegyveres őrizet” feliratú táblát cövekkel, olyan magasságban, hogy a nyulak jól láthassák. Mármint Susannak, a titkárnőmnek, nem neked. Hol is tartottam? Ja, igen. Richard és az Anthene 2. Susan, annak a programnak két héten belül át kell esnie a béta teszten. Richard azt mondja, jól halad vele. De ahányszor bemegyek hozzá, mindig egy dívány többdimenziós képét látom forogni a számítógépe képernyőjén. Azt mondja, egy nagyon fontos problémán dolgozik, de én nem látok mást, csak egy bútordarabot. Az embereknek nem forgó díványra van szükségük, hanem zenélő vállalati könyvelésre. Valamint azt sem hiszem, hogy most lenne itt az ideje annak, hogy a Himalája talajeróziós adatait fuvolakvintetté alakítsa át. És ami Katet illeti nem tagadhatom, hogy aggódom a pénzért és az időért, amit a kísérletezések felemésztenek. Lehet, hogy fontos hosszú távú kutatásokról és fejlesztésekről van szó, de annak is fennáll a lehetősége, mondom, csak a lehetősége, de szerintem kötelességünk ezt is felvetni és végigondolni, hogy kutyafülét sem ér az egész. Furcsa, valami zajt hallok a csomagtartóból, pedig épp az előbb csuktam be rendesen. Na, szóval Richard most a legfontosabb. És egyetlen olyan személy létezik, aki abban helyzetben van, hogy ki tudja puhatolni, Richard tényleg a fontos feladatokon dolgozik-e, vagy csak álmodozik, és ez a személy nem más, mint Susan. Úgy értem, hogy te, nem a titkárnő. Szóval megtennéd nagyon nem szívesen kérlek rá, tényleg nagyon nem szívesen, megtennéd, hogy utánanézel a dolognak? Elmagyaráznád Richardnak, hogy mennyire fontos? Világítsd meg neki, hogy a WayForward Technologies terjeszkedő üzleti vállalkozásnak van szánva, nem nagyokosok játszóterének. Ez a baj az ilyen nagyokosokkal, egyszer van egy jó ötletük, ami be is válik, és aztán elvárják, hogy az ember éveken át tovább finanszírozza a kisded játékaikat, míg ők csak ülnek, és a köldöktájékuk topográfiáját tanulmányozzák. Bocs, de most meg kell állnom, hogy rendesen becsukjam a csomagtartó fedelét. Egy perc. 
Letette a telefont maga mellé az ülésre, lehúzódott a füves útszegélyre, és kiszállt. Amikor odaért a csomagtartóhoz, a fedél hirtelen kivágódott, és valaki kipattant a csomagtartóból, egy vadászpuska mindkét csövéből tüzelve mellbe lőtte Gordon Wayt, aztán ment a dolgára. Gordon Way megdöbbenése afelett, hogy teljesen váratlanul lelőtték, semmi volt ahhoz a megdöbbenéshez képest, amit az azután történtek miatt érzett.  

8. Fejezet

- Jöjjön be, kedves fiam, jöjjön be! - Reg lakásának ajtajához a belső udvar egyik sarkából vezetett egy kanyargós falépcső, amely igen rosszul volt megvilágítva, jobban mondva nagyon is jól volt megvilágítva, ha égett a lámpa, de pillanatnyilag nem égett, az ajtó tehát rosszul volt megvilágítva, ezenfelül zárva is volt. A kollégium régebbi épületeiben dupla ajtók voltak, mint a zsilipkamrákban, és ezért, akárcsak a zsilipkamrákat, kissé bonyodalmas volt kinyitni őket. A külső ajtó masszív, szürkére festett tölgyfalapból állt, melyen nem volt semmi, csak egy nagyon keskeny rés a leveleknek, és egy wertheimzár, aminek a kulcsát Reg végül sikeresen előkerítette. Kinyitotta az ajtót, és kitárta. Mögötte egy átlagos, fehér fatáblájú ajtó vált láthatóvá, átlagos réz gömbfogantyúval. 
- Jöjjön be, jöjjön csak be - mondta ismét Reg, miután ezt az ajtót is kinyitotta, és tapogatózni kezdett a villanykapcsoló után. Egy pillanatig csak a tűzrostélyon pislákoló parázs fénye vetett kísértetiesen táncoló vörös árnyakat, de aztán elöntötte a szobát a villanyfény, és megszüntette a varázst. 
Reg egy kicsit habozott a küszöbön, furcsán feszültnek tűnt, mintha meg akarna győződni valamiról, mielőtt belép, de aztán legalábbis látszólag jókedvűen nyomult be a szobába. A szoba nagy volt, a falakon faburkolattal, és néhány szeretetreméltóan ütöttkopott és kényelmesen elrendezett bútordarab töltötte meg. A fal mellett egy hatalmas, kopottas, régi mahagóni íróasztal állt, vastag és csúnya lábakon, rajta könyvek, irattartók, dossziék és ingadozó papírkupacok tornyosultak. Az íróasztalon Richard nagy tetszésére egy ócska, régi abakusz is helyet kapott. Kicsit arrébb egy kisebb, kora XIX. századi íróasztal is állt, amely meglehetósen értékes lehetett volna, ha nem olyan viharvert, valamint néhány elegáns Györgykorabeli szék, egy ijesztó Viktoriánus könyvállvány és így tovább. 
Röviden szólva, egy professzorhoz illő szoba volt. A falakon egy professzorhoz illő bekeretezett térképek és metszetek, a padlón szitává koptatott, professzorhoz illő szőnyeg, és az egész szoba úgy festett, mintha évtizedek óta nem változott volna benne semmi, aminek valószínűleg abban rejlett a magyarázata, hogy egy professzor lakott benne. Mindkét szemben levő falon egyegy ajtó nyílt, Richard korábbi látogatásaiból már tudta, hogy az egyik a dolgozószobába vezet, amely úgy néz ki, mintha ennek a szobának kisebb és töményebb változata lenne még nagyobb könyvkupacok, még magasabb papírhalmok az azonnali leomlás még nagyobb veszélyében, és a bútorok, bármilyen régiek és értékesek is, tele vannak milliárdnyi forró teás és kávéscsésze kör alakú lenyomatával, sok helyen még maga a csésze is ott áll. 
- Próbálja meg kényelembe helyezni magát a díványon - mondta Reg, jó házigazdához illően sürgölődve. 
- Nem tudom, hogy sikerülni fog-e. Nekem mindig az az érzésem, ha ráülök, hogy káposztalevelekkel és késekkel van kitömve. 
Komolyan Richardra pillantott. 
- Magának kényelmes díványa van otthon? - érdeklődött. 
- Hát, igen - Richard elnevette magát. Felvidította a buta kérdés. 
- Á - mondta Reg borúsan. - Akkor nem bánnám, ha elmondaná, hol szerezte be. Nekem ez állandó problémát jelent, állandót. Soha életemben nem találkoztam még kényelmes dívánnyal. Magának hogy sikerült? 
Némi meglepetéssel vett észre egy kis ezüsttálcát, rajta portóis palack és három pohár. 
- Furcsa, hogy ezt kérdezi - mondta Richard. - Ugyanis még soha nem ültem a díványomon. 
- Nagyon bölcs dolog - állította Reg teljes komolysággal, - nagyon, nagyon bölcs. 
A kabátjával és a sapkájával újból végigjátszotta a bonyolult szertartást. 
- Nem mintha nem szeretnék ráülni - mondta Richard. - Csak éppen az történt, hogy szállítás közben beszorult a lépesőházba. Ha jól sejtem, a szállítók félútig felhozták, de megakadtak vele, forgatták ide-oda, de nem tudták tovább vinni, aztán furcsa módon arra is rá kellett jönniük, hogy visszavinni sem tudják. Márpedig ez lehetetlen. 
- Különös - mondta Reg. - Jómagam még soha nem kerültem szembe díványokkal kapcsolatos irreverzibilis matematikai problémával. Új kutatási terület lehet. Beszélt már térgeometria szakértókkel? 
- Sokkal jobb ötletem támadt. Áthívtam a szomszéd kisfiút, aki 17 másodperc alatt össze tudja rakni a Rubik-kockát. Leült a lépcsőre, több mint egy óráig nézte a díványt, aztán kijelentette, hogy véglegesen be van ragadva. 
- Folytassa, kedves fiam. Nagyon érdekes, amit mond, de előbb hadd kérdezzem meg, hozhatok-e valamit. Talán egy kis portóit? Vagy brandyt? Azt hiszem, a portói az okosabb választás, 1934-ben kerüIt az egyetem pincéjébe, ha nem tévedek, ez az egyik legjobb évjárat, ezenfelül brandym nincs is. Vagy kávét? Valami más bort? Van egy üveg kitűnő Margaux, már rég várok valami jó ürügyre, hogy kinyithassam, habár azt hagyni kell egy-két órát állni szobahőmérsékleten, de ez nem jelenti azt, hogy ne ... nem mondta gyorsan, talán mégis jobb lesz, ha a Margauxt hagyjuk. 
- Én tulajdonképpen teát kérnék - mondta Richard, - ha van. 
Reg felhúzta a szemöldökét. 
- Biztos ebben? 
- Vezetek hazafelé. 
- Ó, persze. Akkor egykét percre ki kell mennem a konyhába. Kérem, meséljen addig tovább, kint is hallom. Meséljen tovább a díványáról, és közben érezze otthon magát az enyémen. És régóta van oda beragadva? 
- Ó, csak úgy három hete - mondta Richard, és leült. - Persze megtehetném, hogy szétfűrészelem az egészet, és kihajítom, de nem tudom elhinni, hogy nincs logikus megoldás. És az is eszembe jutott, hogy hasznos lenne, ha mielőtt megveszünk egy bútordarabot, előre tudhatnánk, hogy elfér-e a lépcsőházban vagy a lépcsőfordulón. Így aztán három dimenzióban modelláltam a problémát a számítógépemen, de ezidáig nem sikerült más választ kicsikarni belőle, mint hogy nem létezik semmilyen megoldás. 
- Hogy mit? - kiáltott be Reg a kannába csorgó víz zaján át. 
- Hogy nem lehet megcsinálni. Utasítottam a komputert, hogy számolja ki, hány lépésben lehetne kiszabadítani a díványt, mire azt felelte, sehányban. Erre én azt mondtam “Mi?!”, mire ő megint azt mondta, hogy sehányban. Aztán utasítottam és ez a legrejtélyesebb az egészben, hogy számítsa ki, eredetileg milyen lépésekben került a dívány ebbe a beragadt helyzetbe, mire a komputer közölte, hogy teljesen lehetetlen, hogy bárhogy is ebbe a helyzetbe kerüljön. A házfalak alapvető átrendezése nélkül. Úgyhogy vagy valami nagy baj van a házam falainak alapvető anyagszerkezetével, vagy - tette hozzá egy sóhajjal - valami baj van a programmal. Maga melyikre tippel? 
- Nős? - kérdezte Reg. 
- Tessék? Á, értem, mire gondol. Hogy a díványom egy hónapja a lépcsőházban van. Nem, még nem nősültem meg, de van egy bizonyos lány, akit még nem vettem el. 
- És ki az a lány? Mivel foglalkozik? 
- Hivatásos csellista. Be kell vallanom, hogy voltak kisebb nézeteltéreseink a dívány miatt. Ami azt illeti, visszaköltözött a saját lakásába, amíg meg nem oldom a problémát. Ö tulajdonképpen... - Richard hirtelen elkomorodott, felállt, és csüggedten körbejárkált a szobában, aztán megállt a pislákoló tűz előtt. Kicsit megpiszkálgatta, és rádobott egykét fadarabot, hogy enyhítse a szoba hűvösségét. - Ö tulajdonképpen Gordon húga - mondta végül. - De nagyon különböznek egymástól. Azt hiszem, Susan nem szívleli túlságosan a számítógépeket. És nem tetszik neki, ahogy Gordon a pénzhez viszonyul. Tulajdonképpen én nem hibáztatom ezért, és ő még a felét sem tudja Gordonról annak, amit én tudok. 
- Miről nem tud? 
Richard felsóhajtott. 
- Hát ... - mondta, - arról a projektról, amelyik elsőként hozott hasznot a cég szoftverjei közül. Reason volt a neve, és a maga módján szenzációs volt. 
- És mit tudott? 
- Hát, amolyan hátulról előre program volt. Furcsa, de a legtöbb jó ötlet alapjában véve nem más, mint egy régebbi ötlet hátulról előre megfordítva. Olyan programokat készítettek már, melyek abban segítenek az embernek, hogy döntésre jusson, úgy, hogy kellő módon elrendezik és elemzik az összes releváns tényezőt, melyek aztán már maguktól is a helyes megoldás irányába mutatnak. Ennek csak az a hátulütője, hogy az ember nem mindig feltétlenül arra a döntésre szeretne jutni, amire a kellő módon elrendezett és elemzett tényezők mutatnak. 
- Eeeegen ... - mondta Reg a konyhából. 
- Gordon nagy ötlete az volt, hogy tervezzünk egy olyan programot, amelyik lehetővé teszi, hogy az ember előre meghatározza, milyen döntésre szeretne jutni, és csak utána programozza be az adatokat. A program feladata az volt, amit tökéletes könnyedséggel meg is oldott, hogy megkonstruálja a logikusan hangzó lépéssorozatot, amivel össze lehet kötni a premisszákat a konklúzióval. És meg kell hogy mondjam, remekül működött. Gordon szinte azonnal tudott venni magának egy Porschét, annak ellenére, hogy teljesen le volt égve, és reménytelenül pocsékul vezetett. De az érvelésébe még a bankárja sem tudott belekötni. Még akkor sem, amikor három hét múlva Gordon ripityára törte a kocsit. 
- Te jó ég. És sokat eladtak a programból? 
- Nem. Egyetlenegyet sem. 
- Ez meglepő. Nekem pedig nyerő ötletnek tűnik. 
- Az is volt - mondta Richard habozva. - A teljes projektet felvásárolta a Pentagon, szőröstül-bőröstül. Az üzletnek köszönhetően a WayForward Technologies igen szilárd pénzügyi alapokra tett szert. Az erkölcsi alapjaira viszont nem szívesen bíznám rá magam. Nemrégiben elemeztem a csillagháborús program mellett szóló érveléseket, és ha az ember tudja, hogy mit kell keresni, akkor nagyon világosan kirajzolódnak az algoritmikus sémák. Olyannyira, hogy ahogy az elmúlt néhány évben elnéztem a Pentagon politikáját, többé-kevésbé biztos vagyok benne, hogy az amerikai haditengerészet a program 2.00 változatát használja, míg a légierő valamilyen okból kifolyólag csak az 1.5 bétatesztelt változatot. Ami elég különös. 
- Magának megvan a program? 
- Dehogy - mondta Richard. - Nem is tudnék mit kezdeni vele. Egyébként amikor a Pentagon mindent felvásárolt, akkor tényleg mindent felvásárolt. Minden kódot, minden lemezt, minden jegyzetfüzetet. Én örültem, hogy többet nem látom. Remélem, így is lesz. Én el vagyok foglalva a saját programterveimmel. 
Megint megpiszkálta a tüzet, és azon tűnődött, mit keres itt, amikor annyi dolga lenne. Gordon állandóan a nyakára járt, hogy fejezze már be az Anthem új, szuperváltozatát a Macintosh II-re, de ő még távolról sem volt kész vele. Ami pedig azt a modult illeti, amelyik át tudja alakítani a befutó tőzsdeindexinformációkat MIDI adatokká, azt ő csak viccnek szánta, de Gordon persze azonnal lecsapott rá, és ragaszkodott hozzá, hogy dolgozza ki az ötletet. Már ezzel is készen kellett volna lennie, de nem volt. Hirtelen pontosan rájött, hogy miért is van itt. Mindenesetre kellemes este volt, még akkor is, ha egyáltalán nem értette, Reg miért akarta annyira látni. 
Felemelt egykét könyvet az asztalról, amely nyilván az ebédlőasztal funkcióját is betöltötte, mert habár a könyvek úgy néztek ki, mintha hetek óta ott hevernének, amikor felemelte őket, nem látszott meg a helyük, vagyis nemrég rakhatták oda őket. Talán ha az ember olyan zárt közösségben él, mint egy Cambridgei kollégium, akkor annak a szükséglete, hogy néha elbeszélgessen kicsit valakivel, aki egy kicsit különböző, éppolyan sürgetővé tud válni, mint bármely más szükséglet. Reg szeretetre méltó öregúr volt, de a vacsorán nyilvánvaló lett, hogy több. Kollégája már torkig lehet a különcségeivel főleg mivel ők maguk is számos különcségben szenvedtek, és épp elég volt azokkal megbirkózniuk. 
Richardot valami Susannal kapcsolatos gondolat nyugtalanította, de ehhez már hozzá volt szokva. Átlapozta a két könyvet, amit felemelt. Az egyik egy régi kiadású mű volt, a borleyi parókia kísértetjárásairól szólt, amely egész Anglia leggyakrabban kísértett háza. A gerince már el volt rongyolódva, és a fényképmeltékletek olyan szürkék és elmosódottak voltak, hogy szinte semmit nem lehetett kivenni rajtuk. Az egyik kép, amelycről Richard úgy vélte, hogy aránylag jól sikerült (vagy hamisított) felvétel egy kísértetről, miután elolvasta a képaláírást, a szerző fényképének bizonyult. A másik könyv kisebb volt, és egy furcsa véletlennek köszönhetően a görög szigetvilágról szólt. Amikor Richard lazán átpergette a lapjait, egy kis cédula esett ki belőle. 
- Earl Grey vagy Lapsang Suchong? - kiabált be Reg. - Vagy Darjeeling? Vagy PG Tips? Sajnos mindegyik filteres. És egyik sem túl friss. 
- A Darjeeeling remek lesz - felelte Richard, és lehajolt, hogy felvegye a papírcetlit. 
- Tejet? - kiabált Reg. 
- Ööö ... kérek. 
- Egy cukrot vagy kettőt? 
- Egyet kérek. 
Richard visszacsúsztatta a papírt a könyvbe, és közben észrevette, hogy néhány mondat van sietősen ráfirkálva. A mondatok meglehetősen furcsa módon így szóltak: “Íme ez a közönséges sótartó. Íme ez a közönséges kalap.” 
- Cukrot? 
- Ööö ... tessék? - kérdezte Richard összerezzenve. Gyorsan letette a könyvet a halom tetejére. 
- Csak vicceltem - mondta Reg vidáman, - hogy lássam, figyel-e. 
Sugárzó mosollyal bukkant elő a konyhából, egy kis tálcán két csészével, amiket teljesen váratlanul leejtett a padlóra. A tea kilöttyent a szőnyegre. Az egyik csésze összetört, a másik begurult az asztal alá. Reg az ajtófélfának támaszkodott, és sápadtan meredt a levegőbe. Egy jéggé dermedt, néma pillanatig Richard túlságosan is ijedt volt, hogy bármit tegyen, aztán esetlenül odaugrott, hogy segítsen. De az öreg akkor már mentegetőzött, és felajánlotta, hogy csinál egy másik teát. Richard odatámogatta a díványhoz. 
- Nincs semmi baja? - kérdezte tehetetlenül. - Hívjak orvost? 
Reg leintette. 
- Minden rendben - mondta, - teljesen jól vagyok. Csak azt hittem, valami zajt hallok, és megijedtem. De semmi az egész. Talán megszédültem a tea gőzétől. Hadd térjek kicsit magamhoz. Azt hiszem ... ööö... egy kis portói nagyon jót tenne. Annyira sajnálom, hogy megijesztettem. 
És a portóis palack irányába mutatott. Richard gyorsan teletöltött egy kis poharat, és odanyújtotta. 
- Milyen zajt? - kérdezte, és eltűnődött, vajon mi rémiszthette meg ennyire az öregurat. Ebben a pillanatban valami mozgás nesze hallatszott odafentről, és valami egészen különös, ziháló légzés. 
- Ez - suttogta Reg. A portóis pohár darabokra törve hevert a lábánál. Odafönn mintha valaki dobogott volna a lábával. 
- Hallja? 
- Igen. 
Az öreg ettől szemmel láthatóan megkönnyebbült. Richard idegesen felnézett az emeletre. 
- Van valaki odafönn? - kérdezte, érezve, hogy nem szerencsés a kérdés, mégis fel kellett tennie. 
- Nincs - mondta Reg halkan, a hangjában rejlő félelem egészen megdöbbentette Richardot. - Senki. Senki, akinek ott lenne a helye. Akkor ... - Reg reszketősen, de váratlan határozottsággal feltápászkodott. - Fel kell mennem - mondta nyugodtan. - Muszáj. Kérem, várjon meg itt. 
- De hát mi ez az egész? - követelte a választ Richard, Reg és az ajtó közé állva. - Mi az, egy betörő? Én is megyek. Biztos vagyok benne, hogy nincs ott senki, csak a szél zörög, vagy ilyesmi. 
Richard nem tudta, miért mondja ezt. Nyilvánvalóan nem a szél volt, mert habár az még csak elképzelhető, hogy a szél ziháló lélegzetre emlékeztető hangokat ad, de hogy a lábával dobogna, az már kevésbé. 
- Nem - mondta az öreg udvariasan, de határozottan félretolva Richardot. 
- Nekem kell elintéznem. 
Richard tehetetlenül követte ki a kis előszobába, ahonnan az apró konyha nyílt. Innen egy sötét falépcső vezetett fölfelé, a lépcsőfokok agyon voltak koptatva és karcolva. Reg felkapcsolta a villanyt. Egy homályos, csupasz körte lógott a lépcsősor tetején, ahová rossz előérzettel nézett fel. 
- Várjon meg itt - mondta, és fellépett két lépcsőfokon.Aztán megfordult, és teljes komolysággal nézett szembe Richarddal. 
- Sajnálom - mondta, - hogy így belekeveredett valamibe, ami ... életem sötétebb oldalához tartozik. De most már, bármennyire sajnálatos is, belekeveredett, és meg kell kérnem valamire. Nem tudom, mi vár rám odafenn, nem tudom pontosan. Nem tudom, hogy olyan valami-e, amit ostoba módon én hoztam a saját fejemre a ... a hobbimmal, vagy olyasvalami, aminek ártatlan áldozata vagyok. Ha az előbbi eset áll fenn, akkor csak magamat okolhatom, mert én is olyan vagyok, mint az orvos, aki nem tud leszokni a dohányzásról, vagy talán még annál is rosszabb, mint a környezetvédő, aki nem tud lemondani az autójáról ha pedig az utóbbi a helyzet, akkor remélem, nem rángatom bele magát is. A következőre szeretném kérni. Ha majd visszafelé jövök a lépcsőn mert tegyük fel, hogy visszajövök, és a viselkedésem bármiben is furcsának tűnik, ha úgy látszik, mintha nem is én magam lennék, akkor azonnal vesse rám magát, és teperjen le a földre. Megértett? Meg kell akadályoznia, hogy bármit is tegyek. 
- De honnan fogom tudni? - kérdezte Richard kételkedve. - Ne haragudjon, nem így akartam mondani, de nem tudom, mit ... 
- Tudni fogja - mondta Reg. - Most kérem, várjon a nappaliban. És csukja be az ajtót. 
Richard zavart fejcsóválással hátralépett, és megtette, amire a professzor kérte. A nagy, rendetlen szobából hallgatta, ahogy a professzor egyenként lépkedve a lépcsőfokókon elindul fölfelé. Súlyos elszántsággal lépkedett, ahogy egy hatalmas, lassú óra ketyeg. Richard hallotta, hogy felér a lépcső tetejére. Ott csendben megállt. Másodpercek teltek el, öt, talán tiz, talán húsz. Aztán ismét felhangzottak a súlyos léptek és a ziháló légzés, amely úgy megriasztotta a professzort. Richard gyorsan az ajtóhoz ment, de nem nyitotta ki. A szoba hidegsége nyomasztotta és zavarta. Megcsóválta a fejét, próbálta lerázni magáról ezt az érzést, aztán visszafojtott lélegzettel hallgatta, ahogy a léptek ismét áthaladtak az egyméteres lépcsőfordulón, aztán megálltak. Néhány másodperc múlva Richard meghallotta egy centiméterről centiméterre, nagy óvatossággal kinyitott ajtó elnyújtott nyikorgását, míg végül egészen tárva-nyitva nem állt. Aztán nagyon-nagyon hosszú ideig nem történt semmi. 
Aztán végre lassan becsukódott az ajtó. A léptek áthaladtak a lépcsőfordulón, és ismét megálltak. Richard pár lépést hátrált az ajtótól, és mereven rászegezte a tekintetét. A léptek megint lefelé haladtak a lépcsőn, lassan, határozottan és nyugodtan, míg végül leérkeztek a lépcső aljára. Aztán néhány másodperc múlva lassan elfordult az ajtó fogantyúja. Az ajtó kinyílt, és Reg nyugodtan belépett. 
- Minden rendben, csak egy ló van a fürdószobában - mondta halkan. Richard azonnal rávetette magát, és leteperte a földre. 
- Ne! - lihegett Reg. - Szálljon le rólam, engedjen el! A fenébe is, teljesen jól vagyok. Csak egy ló az, egy teljesen normális ló. 
Nagy nehezen lerázta magáról Richardot, zihálva és fújtatva felült, és kezével hátrafésülte gyér haját. Richard ugrásra készen állt mögötte, mélységes és egyre fokozódó zavarban. Hátrább lépett, hagyta, hogy Reg felálljon, és leüljön egy székre. 
- Csak egy ló - mondta Reg. - De azért köszönöm, hogy nem felejtette el, amire kértem. 
És leporolgatta magát.
- Egy ló - ismételte meg Richard. 
- Igen - mondta Reg. 
Richard kiment, és felnézett a lépcsőkön, aztán visszament. 
- Egy ló?! - mondta megint. 
- Az bizony - mondta a professzor. - Várjon ... - intett Richardnak, aki éppen ismét kifelé indult, hogy utánajárjon a dolognak. - ... hagyja. Hadd legyen csak ott. Nem fog sokáig maradni. 
Richard kételkedve meredt rá. 
- Azt állítja, hogy egy ló van a fürdőszobájában? 
A professzor csak nézett rá. 
- Ide hallgasson - mondta. - Nagyon sajnálom, ha ... az előbb megrémisztettem. Csak egy kis ijedség. Megesik az ilyesmi, kedves fiam, ne izgassa fel magát miatta. Hajaj, történtek furcsább dolgok is az én időmben. De hány! Sokkal furcsábbak. Az ég szerelmére, csak egy ló! Később majd felmegyek, és kiengedem. Kérem, ne is törődjön vele. Vigasztaljuk meg magunkat egy kis portóival. 
- Na de ... hogy kerüIt oda? 
- Ó, nyitva volt a fürdőszobaablak. Gondolom, azon jött be. 
Richard gyanakvóan összeszűkült szemekkel rámeredt, az est folyamán nem először és nyilván nem utoljára. 
- Ugye, szándékosan csinálja ezt? - kérdezte. 
- Mit, kedves fiam? 
- Nem hiszem el, hogy egy ló van a fürdószobában - mondta hirtelen Richard. - Nem tudom, mi van ott, és nem tudom, miben mesterkedik, és nem tudom, mi folyik itt ma este, de azt nem hiszem el, hogy egy ló van a fürdőszobában. 
És Reg tiltakozását félresöpörve felment, hogy megnézze. A fürdőszoba nem volt nagy. A falakat faragott tölgyfaborítás fedte, amely az épület stílusát és korát figyelembe véve igen értékes lehetett, de ettől eltekintve a berendezés kopottas és átlagos volt. A padlót régi, feketefehér kockás linóleum borította, volt egy kis kád, amely tiszta volt ugyan, de foltos és a zománc ittott lepattogzott róla, egy kis mosdókagyló, a csapok mellett egy műanyag pohárban fogkefe és fogkrém. A valószínűleg igen értékes faburkolatba a mosdó fölé egy tükörajtós kis szekrényt csavaroztak. Olyan volt, mintha már többször átfestették volna, a tükör szélein festéknyomok éktelenkedtek. A vécé fölött régimódi, öntöttvas víztartály. A sarokban egy régi, krémszínűre festett szekrény állt, mellette egy barna tonettszék, rajta néhány rendesen összehajtogatott, de egészen vékonyra kopott törülköző. 
Mindezeken kívül volt még a fürdőszobában egy hatalmas ló, amely a hely nagy reszét elfoglalta. Richard rábámult, a ló meg méltánylóan visszabámult Richardra. Richard kissé megtántorodott. A ló meglehetősen nyugodtan állt. Egy idő után inkább a szekrényt kezdte bámulni. Ha nem tűnt is éppen elégedettnek, látszott rajta, hogy teljesen beletörődött, hogy itt kell ácsorognia, amíg el nem viszik valahová máshova. És úgy nézett ki ... hogy is? Az ablakon át beszüremlett rá a holdfény. Az ablak nyitva állt ugyan, de túl kicsi volt, és második emeleti, tehát az az elgondolás, hogy a ló az ablakon jött be, teljes mértékben valószínűtlen volt. 
Volt valami különös a lóban, de Richard nem tudta megmondani, mi. Na persze egyvalami elég nyilvánvalóan különös volt benne, az, hogy egy professzor lakásának fiirdőszobájában leledzett. Talán ez minden. Richard óvatosan kinyújtotta a kezét, hogy megpaskolja az állat nyakát. Normálisnak tűnt ruganyosnak, simának, jó állapotban levőnek. A szőrén játszó holdfény sejtelmes volt, és holdfénynél valahogy minden furcsábban fest. A ló kicsit megrázta a sörényét, amikor Richard hozzáért, de egyébként nem törődött vele. Miután sikeresen megpaskolgatta, párszor meg is simogatta, és gyengéden megvakargatta az álla alatt. Aztán észrevette, hogy a fürdőszoba távolabbi sarkában egy másik ajtó nyílik. Óvatosan megkerülte a lovat, és elindult az ajtó felé. Odahátrált, nekidőlt, és lassan kinyitotta. 
Az ajtó a professzor hálószobájába vezetett, egy aprócska, könyvekkel, cipőkkel és egy egyszemélyes ággyal telezsúfolt szobába. Ennek a szobának is volt még egy ajtaja, amely szintén a lépcsőre nyílt. Richardnak feltűnt, hogy a lépeső fadeszkáin friss karcolás és kopásnyomok vannak, mintha a lovat valahogy a lépcsőn lökdösték volna fel. Richard nem örűlt volna, ha neki kéne ott felvonszolnia egy lovat, annak pedig még kevésbé, ha őt vonszolta volna fel arra egy ló, de mindenesetre lehetségesnek tűnt, hogy így történt a dolog. De miért? Vetett egy utolsó pillantást a lóra, az viszonzásul vetett egy utolsó pillantást rá, aztán Richard lement a nappaliba. 
- Igaza volt - mondta. - Egy ló van a fürdőszobájában, és azt hiszem, mégis fogok kérni egy kis portóit. 
Töltött magának, aztán Regnek is, aki csendben szemlélte a tüzet, és a pohara már üres volt. 
- Tulajdonképpen három poharat készítettem ki - mondta Reg csevegő hangon. - Idáig tűnődtem rajta, hogy miért, de most végre eszembe jutott. Mikor telefonon beszéltünk, megkérdezte, elhozhatja-e egy ismerősét is, de úgy látszik, végül nem tette. Ha nem tévedek, a dívány miatt. Nem baj, előfordul az ilyesmi. Hohó, ne ilyen sokat, melléönti! 
Richard agyából azonnal kihullott minden lóvonatkozású kérdés. 
- Ezt kérdeztem? 
- Bizony. Most már emlékszem. Visszahívott, hogy megkérdezze, rendben lesz-e így. Én azt feleltem, el leszek bűvölve, és ez is állt szándékomban. A maga helyében én szétfűrészelném azt a vacakot. Az ember nem áldozhatja fel a boldogságát egy díványért. Vagy talán a hölgy úgy döntött, hogy átkozottul unalmas lenne egy öreg professzorral tölteni az estét, és inkább a hajmosás szívderitőbb programját választotta? Na, én aztán tudom, melyiket választottam volna. A magam részéről csak a gyérülő hajam miatt vagyok rákényszerülve, hogy a kimeritő társadalmi életet válasszam. 
Most Richardon volt a sor, hogy halottsápadtan a levegőbe meredjen. Igen, ő is úgy sejtette, hogy Susannak nem lesz kedve el jönni. Igen, azt mondta neki, hogy irtó unalmas lesz az egész. De ő ragaszkodott hozzá, hogy eljön, mert ez az egyetlen lehetősége arra, hogy pár percre másféle viszonyok között is lássa Richard arcát, mint a számítógép képernyőjének derengésében, így aztán Richard is beleegyezett, és megbeszélték, hogy akkor Susan is vele jön. Csakhogy neki teljesen kiment a fejéből. Elfelejtett értemenni. 
- Elnézést, használhatom a telefonját? - kérdezte.   

9. Fejezet

Gordon Way a földön feküdt, és nem tudta, mihez kezdjen. Halott volt. Efelől nem volt semmi kétség. Mellkasán borzalmas lyuk tátongott, de a vérpatak már csak aligalig csordogált a sebből. Egyébként semmi nem mozdult a mellkasában, sőt ami azt illeti, sehol máshol. Felnézett, aztán egyik oldalról a másikra, és megértette, hogy bármely része mozog is, az nem a testének része. A köd lassan áthömpölygött rajta, és nem magyarázott meg semmit. Pár méterre tőle ott hevert a füvön a vadászpuskája, még mindig füstölögve. Csak feküdt, mint amikor az ember hajnali négykor még mindig ébren van, és nem tudja lecsendesíteni a gondolatait, de nem is tud mit kezdeni velük. 
Rájött, hogy valami sokkszerű élményben lehetett része, ez a magyarázata annak, hogy nem tud világosan gondolkodni, viszont nem magyarázza azt, hogy egyáltalán tud gondolkodni. A nagy vitában, amely évszázadokon át dühöngött arról, hogy van-e valami a halál után, és ha igen, mi menny, pokol, purgatórium vagy megsemmisülés, egyvalamit soha senki nem vont kétségbe: hogy a halála után az ember pontosan megtudja a választ. 
Gordon Way halott volt, de  a leghalványabb fogalma sem volt, arról, hogy ilyenkor mi a teendő. Ilyen helyzetbe még soha nem keveredett. Felült. Az a test, amelyik felült, éppolyan valóságosnak tűnt a számára, mint az, amelyik kicsit távolabb hevert a földön, lassan kihűlve, éltető melegét gyűrűző párafelhőkben lehelve ki, melyek elvegyültek a hűvös éjszakai köddel. Tovább kísérletezett, csodálkozva és ingadozva megpróbált felállni. Úgy érezte, a föld támasztékot nyújt, ránehezedett hát a súlyával. Aztán persze rájött, hogy nincs is súlya, amivel ránehezedhetne. Amikor lehajolt, hogy megérintse a földet, nem érzett semmit, csak valami nagyon tompa, gumiszerű ellenállást, mint amikor az ember elzsibbadt kézzel próbál felvenni valamit. A karja zsibbadtnak tűnt. A lábai is, a másik karja is, az egész teste és a feje is. A teste halott volt. Nem értette, hogy akkor az agya miért működik? 
Ott állt, hideg, éber rettegéssel, miközben a köd lassan kavargott körülötte. Visszanézett saját magára, arra a szörnyűséges, megdöbbentő valamire, amely mozdulatlanul, torzan feküdt a földön, és szeretett volna libabőrös lenni. Vagyishogy szerette volna, ha van bőre, ami libabőrös lehet. Testet akart. De nem volt neki. Hirtelen rémült ordítás szakadt fel belőle, de nem hallatszott semmi. Megrázta magát, de nem érzett semmit. 
Az autóból zene szűrődött ki, és egy fénytócsa. Arrafelé indult. Próbált határozottan járni, de a léptei gyengék és bizonytalanok voltak, imbolygóak és valahogy anyagtalanok. A földet törékenynek érezte a talpa alatt. Az ajtó még mindig nyitva volt a vezetőülés mellett, ahogy hagyta, amikor kiszállt, hogy becsukja a csomagtartót, gondolván, hogy két perc lesz az egész. Mindez két perce történt, amikor még életben volt. Amikor még ember volt. Amikor még azt hitte, mindjárt visszapattan a kocsiba, és továbbhajt. Két perccel és egy egész élettel ezelőtt. 
- Ez őrültség, nem? - gondolta hirtelen. Megkerülte az ajtót, és belenézett a visszapillantó tükörbe. Pontosan úgy nézett ki, mint mindig, habár látszott az arcán a szörnyű rémület, amire számított is, de ő volt az, teljesen normálisan. Csak képzelte az egészet, valami borzalmas ébredés előtti álom volt. Hirtelen ötlettől indíttatva rálehelt a tükörre. Semmi. Egyetlen párafoltocska sem. Ez elég is lenne egy orvosnak, a tévében is mindig így csinálják ha nem párásodik be a tükör, akkor nincs légzés. 
- Talán - gondolta idegesen - talán azért van, mert a tükör fűtőszálas. Nem fűtőszálas tükrei vannak ennek a kocsinak? Nem órákat szövegelt az eladó az autószalonban ilyen fűtőszálról, olyan elektronikáról, amolyan szervókormányról? Lehet hogy digitálisak a tükrök. Ez az. Digitális, fűtőszálas, automatikus, számítógépes vezérlésű, leheletálló visszapillantótükrök ... 
Rájött, hogy tökéletes marhaságok járnak a fejében. Lassan megfordult, és komoran nézte a mögötte a földön fekvő, szétroncsolt mellkasú testet. Ez aztán biztos hogy elég lenne egy orvosnak. Még akkor is ijesztő lenne ez a látvány, ha másvalaki teste heverne ott, hát még így, hogy a sajátja ... Halott. Halott ... halott ... Próbálta drámaian megkongatni az agyában a szót, de nem ment. Rémült kíváncsisággal bámulta a testét, és egyre kellemetlenebbül érintette a bárgyú arckifejezése. Ami persze teljesen jogos volt. Pont az az arckifejezés, amit el lehet várni valakinek az arcán, akit épp agyonlőtt a saját vadászpuskájával egy, a csomagtartójában rejtőzködő egyén, ennek ellenére Gordon kínosnak találta, hogy így bukkanjanak rá. 
Letérdelt a teste mellé, abban a reményben, hogy sikerül átrendeznie a vonásait, kicsit méltóságteljesebb vagy legalábbis valami alapvető intelligenciát sugárzó arckifejezésbe. De szinte lehetetlenül nehéznek bizonyult a feladat. Gyúrogatta a bőrt, a remisztően ismerős bőrt, de valahogy nem tudta rendesen megfogni, ahogy mást sem. Olyan volt, mintha zsibbadt kézzel próbált volna gyurmázni, de nem az volt a baj, hogy lecsúszik a keze a formálandó dologról, hanem valahogy keresztülcsúszik rajta. Jelen esetben az arcán. Hányingerrel vegyes rettenet és düh csapott át rajta, amiért ilyen átkozottul és rohadtul tehetetlen, és egyszer csak rémülten azon kapta magát, hogy dühödten rángatja és lökdösi a saját holttestét. 
Döbbenten tántorodott hátra. Nem ért el mást, csak azt, hogy félrehúzta a száját, és még jobban elbandzsította az együgyűségbe dermedt arcot. És jól összehorlzsolta a nyakát. Zokogni kezdett, és ez alkalommal mintha hang is jött volna belőle, különös, vonyító hang, valahonnan a legbensejéből annak a valaminek, amivé változott. Arcára szorította a kezét, visszatántorgott a kocsihoz, és az ülésre vetette magát. 
Az ülés puhán és kelletlenül fogadta, mint egy nagynéni, aki nem helyesli az unokaöcs utóbbi tizenöt évben folytatott életmódját, ezért megvendégeli ugyan egy kis sherryvel, de a szemébe nézni már nem hajlandó. Hívjon magához orvost? Hogy ne kelljen végiggondolnia ezt az abszurd ötletet, inkább keményen megragadta a kormánykereket, de a keze átcsúszott rajta. Próbált megbirkózni az automata sebességváltóval, végül már dühösen püfölte, de nem tudta sem rendesen megfogni, sem megmozdítani. A sztereóberendezés még mindig könnyű hangszeres muzsikát játszott a telefonba, amely a másik ülésen feküdt, egész idő alatt türelmesen hallgatózva. Gordon rábámult, és egyre fokozódó izgatottsággal rájött, hogy még mindig kapcsolatban van Susan üzenetrögzítőjével. 
Az a fajta készülék volt, amelyik csak forog és forog, amíg a beszélő le nem teszi a kagylót. Még mindig összeköttetésben van tehát a világgal. Kétségbeesetten próbálta felemelni a kagylót, tapogatózott, elejtette, végül kénytelen volt lehajolni, és úgy beszélni.
- Susan! - kiáltott bele a telefonba, rekedt, távoli üvöltés a szélben. -  Susan, segíts! Az ég szerelmére, segíts! Én meghaltam ... meghaltam ... meghaltam, és ... nem tudom, hogy most mit csináljak - megint elvesztette az önuralmát, kétségbeesetten zokogott, és úgy kapaszkodott a telefonkagylóba,ahogy egy vigaszt kereső kisgyerek kapaszkodik a takarója csücskébe. 
- Segíts, Susan! - kiáltotta megint. 
- Bűíp - mondta a telefon. 
Megint lenézett a telefonra. Végre sikerüIt valamit megnyomnia rajta. Azt a gombot nyomta le, amelyik szétkapcsolja a vonalat. Hevesen próbálta újra megragadni a telefont, de állandóan kicsúszott az ujjai közül, és végül mozdulatlanul megállapodott az ülésen. Nem tudta megfogni. Nem tudta benyomni a gombokat. Haragosan nekivágta a szélvédőnek. Ezt végre meg tudta csinálni. A telefon az ablaknak ütközött, visszapattanva átcsúszott Gordonon, leesett az ülésről, aztán mozdulatlanul hevert a sebességváltó vájatában, és ellenállt minden további próbálkozásának, hogy megint felvegye. 
Pár percig csak ült bólogatva, és a rémület lassan átadta a helyét a tompa csüggedésnek. Néhány autó elhaladt az úton, de a vezetők nem vehettek észre semmi különöset csak egy autót láttak félrehúzódva az út szélén. Ahogy gyorsan elhajtottak a sötétben, a fényszórók talán meg sem világították a fűben fekvő testet. Az autóban ülő, sírdogáló kísértetet meg végképp nem vehették észre. 
Nem tudta, mennyi ideje ül ott. Alig érezte az idő múlását, csak azt, hogy nagyon lassan telik. Nem fázott. Ami azt illeti, nem is igen emlékezett rá, mi az, hogy hideg, vagy fázni, csak éppen tudta, hogy most ezt a valamit kellene éreznie. Végül kikászálódott a szánalmas helyzetből. Valamit tennie kell, de nem tudta, hogy mit. Talán el kéne jutnia valahogy a nyaralóba, habár fogalma sem volt, hogy mihez kezdene ott. De valamit meg kellene próbálni. Valamivel el kell töltenie az éjszakát. 
Összeszedte magát, és kiszállt a kocsiból, a lába és a térde könnyedén átsiklott az ajtó keretén. Hátrament, hogy megnézze a testét, de nem volt ott. Mintha nem lett volna még elég a meglepetésekből erre az éjszakára. Csak bámult, bámulta a test helyének lenyomatát a nedves fűben. A holtteste eltűnt.           

10. Fejezet

Richard olyan sebesen távozott, ahogy csak az udvariasság engedte. Megköszönte Regnek a vendéglátást, igazán remek este volt, és ha Reg bármikor Londonban járna, mindenképpen értesítse őt, és tud-e esetleg segíteni valamit a lóval kapcsolatban? Hogy nem, semmit? Hát akkor, ha biztos ebben, akkor még egyszer nagyon szépen köszöni a meghívást. 
Miután becsukódott az ajtó, egykét percig csak állt, és tűnődött. Az alatt a rövid idő alatt, amíg a Reg szobájából kiszűrődő fény megvilágította a lépcsőházat, észrevette, hogy itt nincsenek semmiféle karcolások a lépcsőfokokon. Furcsának tűnt, hogy a ló csak a benti lépcsőt karcolta össze. Hát, az egész úgy ahogy van, nagyon furcsa, és kész. De volt még egy különös tény, amely tovább növelte a furcsaságok egyre terebélyesebb halmazát. És ő még úgy gondolta, hogy egy kis kellemes kikapcsolódásban lesz része... 
Hirtelen ötlettel bekopogott a Reg lakásával szemben levő ajtón. Olyan soká nyílt ki, hogy Richard már éppen fel akarta adni, és megfordult, hogy elmegy, amikor meghallotta az ajtó nyikorgását. Kissé megdöbbent, amikor meglátta, hogy egy apró és gyanakvó kismadár éles tekintetével az a bizonyos professzor bámul rá, aki egy versenyjacht tőkesúlyát hordja az orra helyén. 
- Ööö ... elnézést - mondta Richard gyorsan, - de ... ööö ... nem látott vagy hallott véletlenül egy lovat feljönni ezen a lépcsőn? 
A professzor abbahagyta a mániákus rángatózó mozdulatokat. Kissé félrehajtotta a fejét, aztán mintha hosszas utazásra indult volna önmagában, hogy megtalálja a hangját, amelyről miután megtalálta kiderült, hogy vékony és halk. Ezt mondta: 
- 17 éve, 3 hónapja, 2 napja, 5 órája, 19 perce és 20 másodperce ez az első alkalom, hogy valaki szólt hozzám. Számoltam. 
És halkan becsukta az ajtót. Richard gyakorlatilag futva távozott a belső udvaron át. Amikor kiért a külső udvarba, kicsit megnyugodott, és sétatempóra lassított. A csípős éjszakai levegő reszelősen áradt a tüdejébe, és nem is volt semmi értelme futni. Nem tudott beszélni Susannal, mert Reg telefonja nem működött, amivel kapcsolatban Reg furcsán titkolózó volt. Pedig legalább erre kellett hogy legyen valami ésszerű magyarázat. Biztos nem fizette be a telefonszámláját. 
Richard épp ki akart lépni az utcára, de inkább úgy döntött, még gyorsan benéz a postásfülkébe is, amely a kollégium ívelt kapuja alá volt beszorítva. Aprócska, nyúlketrecszerű helyiség volt, telezsúfolva kulcsokkal, levelekkel és egy elektromos hősugárzóval. A háttérben egy rádió dünynyögött magában. 
- Elnézést - szólt be Richard a hatalmas termetű, fekete öltönyös férfinak, aki a kis pult mögött állt karba tett kézzel. - Én csak ... 
- Igen, Mr. MacDuff, miben segíthetek? 
Jelenlegi állapotában Richard még azon is meglepődött volna, ha ő maga emlékszik a saját nevére, ezért egy pillanatra visszahőkölt. De a kollégiumi portások híresek az ilyen memóriamutatványokról, melyeket a legkisebb késztetésre hajlamosak produkálni. 
- Tud-e arról, hogy a kollégium területén egy ló van? - kérdezte Richard. -  Úgy értem, ugye tudna róla, ha lenne? 
A portásnak szeme sem rebbent. 
- Nem, uram, és igen, uram. Segíthetek még valamiben, Mr. MacDuff? 
- Ööö ... nem - mondta Richard, és idegesen dobolt az ujjaival a pulton. - Nem, köszönöm. Köszönöm a segítséget. Örülök, hogy újra láthattam .. ööö ... 
Bob próbálkozott találomra. 
- Hát akkor, jó éjszakát. 
És távozott. A portás meg sem moccant, ott állt tovább, összefont karokkal, csak egy egészen kicsit csóválta meg a fejét. 
- Itt egy kis kávé, Bill - mondta a másik portás, egy alacsony, szikár emberke, aki egy belső helyiségből lépett elő egy gőzölgő csészével. - Hideg van ma éjszaka. 
- Az bizony, Fred, kőszönöm - mondta Bill, és átvette a csészét. Belekortyolt. 
- Mondhatsz, amit akarsz, az emberek ugyanolyan furcsák ma is, mint régen. Az előbb volt itt egy pasas, és azt kérdezte, van-e valahol egy ló a kollégiumban. 
- Igen? 
Fred is belekortyolt a kávéjába, és nem bánta, hogy a gőz csípi a szemét. 
- Volt itt egy másik fickó is. Valami fura külföldi pap. Először egy szavát sem értettem. De úgy látszott, örül, hogy melegedhet a tűz mellett, és hallgatta rádióban a híreket. Ezek a külföldiek! Végül rászóltam, hogy na lője ki magát, és tűnjön el innen. Csak ácsorgott itt nekem a tűznél. Mire megszólal, hogy tényleg ezt akarom? Lője ki magát? Mire én a legszebb Bogarthangomon azt mondtam neki, hogy jobb lesz, ha nem szórakozik. 
- Tényleg? Ez inkább úgy hangzott, mint Jimmy Cagney. 
- Nem, ez a Bogarthangom. A Jimmy Cagneyhangom ez: “Jobb lesz, ha nem szórakozik.” 
Bill összevonta a szemöldökét. 
- Ez a Jim Cagneyhangod? Mindig azt hittem, ez Kenneth McKellar. 
- Nem figyelsz, Bill, nincs hozzá füled. Kenneth McKellar ez: “A Lomond tó zöld partján”. 
- Á, értem. Na és erre mit mondott az a pap, Fred? 
- Hát, Bill, csak a szemem közé nézett, és azon a fura hangján azt mondta... 
- Hagyd most a hangot, Fred, csak mondd, hogy mit mondott, ha érdekes. 
- Azt mondta, hisz nekem. 
- Úgy. Hát ez nem valami érdekes sztori, Fred. 
- Talán nem. Csak azért említettem, mert még azt is mondta, hogy a lovát egy fürdőszobában hagyta, és legyek szíves utánanézni, hogy rendben van-e. 

11. Fejezet

Gordon Way nyomorultan lebegett a sötét országút mentén, vagyis inkább csak próbált lebegni. Úgy érezte, hogy mint kísértetnek, mert végül is be kellett ismernie, hogy kísértetté vált képesnek kell lennie arra, hogy lebegjen. Meglehetősen keveset tudott a kísértetekről, de úgy vélte, ha már az ember kísértet, akkor jár neki némi kárpótlás azért, hogy nincsen teste, amivel Iófrálhatna, például a lebegés képessége. 
De hiába, úgy látszott, kénytelen külön megtenni minden egyes lépést. Az volt a célja, hogy valahogy eljusson a házáig. Nem tudta, mihez fog kezdeni, ha odaér, de hát valahol egy kísértetnek is el kell töltenie az éjszakát, és úgy érezte, az ismerős környezet segíteni fog. Hogy miben fog segíteni, arról fogalma sem volt. Az út legalább valami célt adott, és ha majd odaér, kitalál valami újabb célt. 
Elkeseredetten vonszolta magát lámpaoszloptól lámpaoszlopig, és minden egyes lámpánál megállt, hogy szemügyre vegye magát. Határozottan egyre szellemszerűbb külsőt öltött. Néha már-már semmivé foszlott, alig látszott többnek, mint a ködben játszó árnyéknak, önmaga álmának, amely bármely pillanatban elpárologhat és semmivé válhat. Máskor megint szinte valóságosnak és tömörnek tűnt. Egyszer-kétszer megpróbált nekitámaszkodni egy lámpaoszlopnak, de ha nem vigyázott, akkor egyszerűen átcsúszott rajta. Végül vonakodva azon kezdett gondolkozni, hogy tulajdonképpen mi is történt. 
Különös volt ez a vonakodás. Egyáltalán nem akart erre gondolni. A pszichológusok szerint tudatunk gyakran igyekszik elfojtani a traumatikos élmények emlékét, valószínűleg ezért érez így, gondolta. Végül is mi a traumatikos élmény, ha nem az, hogy egy idegen csak úgy kipattan az ember csomagtartójából, és lepuffantja? 
Csüggedten vonszolta magát tovább. Próbálta felidézni lelki szemei előtt a gyilkos alakját, de ez olyan volt, mintha egy fájós fogát piszkálta volna, úgyhogy gyorsan másra terelte a gondolatait. Például hogy rendben van-e a végrendelete? Nem emlékezett, megjegyezte, hogy el ne felejtse másnap felhívni az ügyvédjét, aztán viszont azt is megjegyezte magában, hogy ideje lenne abbahagyni az efféle megjegyzéseket. Hogy fogja túlélni a cége az elvesztését? Egyik lehetséges válasz sem volt különösebben az ínyére. Milyen lesz a nekrológja? A gondolattól hirtelen a vér is megfagyott az ereiben bárhová tűntek is az erei. Tud majd szerezni belőle egy példányt? Vajon mi lesz benne? Nagyon ajánlja, hogy méltató sorokat írjanak a disznók. Hisz mennyi mindent elért! Félkézzel megmentette az angol szoftveripart: hatalmas export, jótékonysági adományok, kutatói ösztöndíjak; átszelte az Atlanti-óceánt egy napenergia meghajtású tengeralattjárón (na jó, ez végül nem sikerűIt, de legalább megpróbálta), és még sok más egyéb. És jobban teszik, ha azt a Pentagonügyet nem ássák elő, mert akkor rájuk uszítja az ügyvédjét. 
Megjegyezte magában, hogy el ne felejtse felhívni holnap reg... Nem! Na mindegy, de vajon egy halott személy beperelhete valakit hitelrontásért? Ezt csak az ügyvédje tudná megmondani, de hiába, őt nem tudja felhívni holnap reggel. Hátborzongatóan csapott belé a gondolat, az élők világában hátrahagyott összes dolog közül legjobban a telefon fog hiányozni neki, aztán határozottan visszairányította a gondolatait a kellemetlen kérdésre. 
A gyilkos alakja. Úgy tűnt neki, pont úgy festett, mint maga a Halál, vagy csak a képzelete játszik vele? Csak álmodta volna, hogy egy csuklyás figura volt? És mit keresett bárki is akár csuklyásan, akár normális ruházatban a kocsija csomagtartójában? Ebben a pillanatban egy autó húzott el mellette az úton, és eltűnt az éjszakában a fényoázissal együtt, amely körülvette. Vágyakozva gondolt a saját autója meleg, bőrüléses, légkondicionált kényelmére, amit otthagyott az út mentén, aztán váratlanul egy furcsa gondolat ötlött fel benne. Vajon nem tudna-e valahogy stoppolni? Egyáltalán meglátnák-e az emberek? És ha igen, hogy reagálnának? Ezt csak egy módon tudhatja meg. 
Hallotta, hogy a háta mögött a távolban újabb kocsi közeledik, és szembefordult vele. Az elmosódott reflektorfény kettős tócsája egyre közelebb ért a ködben, Gordon összeszorította fantomfogait, és kinyújtotta a hüvelykujját. Az autós továbbsöpört, nem vett észre semmit. Semmi. Dühösen beintett a távolodó vörös fényeknek, átnézett saját felemelt karján, és rájött, hogy pillanatnyilag a legláthatatlanabb formájában van. Vajon nem tudná-e az akaraterejével valahogy láthatóbbá tenni magát? Erősen koncentrálva lehunyta a szemét, de aztán rájött, hogy ha látni akarja a hatást, akkor nyitva kell tartania. 
Megint próbálkozott, olyan erősen összeszedte minden akaratát, ahogy csak tudta, de az eredmény nem volt kielégítő. Bár valami egészen csekélyen sugárzó különbséget látott, nem tudta megtartani ezt az állapotot, szinte azonnal elhalványult, bárhogy igyekezett is fokozni a mentális erőfeszítést. Nagyon gondosan kell tehát időzítenie, ha láthatóvá vagy érezhetővé akarja tenni a jelenlétét. 
A háta mögött nagy sebességgel közeledett egy másik autó. Megint megfordult, kinyújtotta a hüvelykujját, megvárta a kellő pillanatot, és akarata megfeszítésével láthatóvá tette magát. Az autó kicsit kitért, aztán továbbhaladt, de kissé lassaban. Ez is valami. Mit tehetne még? Elöször is odaáll egy lámpaoszlop alá, és gyakorol. A következó kocsinál már biztos sikerülni fog.        

12. Fejezet

- Ha lenne olyan szíves üzenetet hagyni, akkor amilyen gyorsan lehet, vissza fogom hívni. Esetleg. Bűíp. 
- A francba. A fenébe. Várj egy percig! Figyelj ... ööö... Kate. 
Richard lecsapta a telefont, és öt-hat métert hátrált a kocsijával, hogy még egyszer megnézze a kereszteződésnél az útjelző táblát, ami mellett elhajtott a ködben. Sikerült kikeverednie a Cambridgei egyirányú úthálózatból a szokásos módszerevel, amely abból állt, hogy egyre gyorsuló tempóban járt körbekörbe, míg végül elérte a szökési sebességet, és egy ponton találomra, érintőirányban kivágódott a városból, és most ezt az irányt próbálta beazonosítani és módosítani. Amikor visszaért a kereszteződéshez, megkísérelte összevetni a tábla információit a térkép információival. De nem nagyon ment. Az útkereszteződés határozottan egy helyben állt az atlasz egyik oldalán, míg az útjelző tábla rosszindulatúan ideoda forgott a szélben. Az ösztönei azt súgták, hogy rossz irányba tart, de nem akart visszamenni arra, ahonnan jött, mert attól félt, hogy megint beszippantja magába a Cambridgei forgalom örvényének gravitációs vonzása. Ezért tehát balra fordult, abban a reményben, hogy ebben az irányban több szerencsével fog járni, de aztán idegeskedni kezdett, és találomra jobbra fordult, aztán megkockáztatott egy felfedező kanyart balra, és még néhány hasonló manőver után teljesen eltévedt. 
Káromkodott magában, és bekapcsolta a fűtést a kocsiban. Ha inkább arra koncentrálna, hogy hova akar menni, ahelyett, hogy egyszerre próbál eligazodni és telefonálni, mondta magában, akkor most legalább azt tudná, hol van. Valójában nem is szerette az autótelefont, nyűgnek és a magánéletébe való beavatkozásnak érezte, de Gordon ragaszkodott hozzá, sőt ő is fizette ki. Fáradtan felsóhajtott, visszatolatott, és megint visszafordult. Eközben majdnem belehajtott valakibe, aki egy holttestet vonszolt a mező felé. Legalábbis egy pillanatra úgy tűnt agyongyötört agyának, pedig valószínűleg csak egy helybéli gazda lehetett, egy zsák takarmányféleséggel, habár, hogy mit művelt vele az éjszaka kellős közepén, az rejtély. Ahogy a reflektor fényei egy villanásra ismét odavetődtek, megvilágították az alak körvonalait, amint a zsákot a hátán cipelve botladozik át a mezőn. 
- Nem szívesen lennék a helyében - gondolta Richard rosszkedvűen, és elhajtott. Pár perc múlva elérkezett egy kereszteződéshez, ahol az egyik út kicsit inkább főútvonalnak tűnt, mint a másik, és majdnem rá is kanyarodott jobbra, de aztán mégis inkább balra fordult. Útjelző tábla nem volt. Ismét a telefon gombjait nyomogatta. 
- “ .... amilyen gyorsan lehet, vissza fogom hívni. Esetleg.” Bűíp. 
- Susan, itt Richard. Hol is kezdjem? Zűrös egy ügy. Figyelj, sajnálom, sajnálom, sajnálom. Csúnyán összezagyváltam a dolgokat, az én hibám az egész. És bármire hajlandó vagyok, hogy jóvátegyem, ezt most ünnepélyesen megígérem... 
Halványan az volt az érzése, hogy nem ez a legmegfelelőbb hangnem egy üzenetrögzítővel szemben, de azért folytatta. 
- Becsszó, elmehetünk valahová, egy hétig nyaralhatunk, vagy akár ezen a hétvégén is, ha úgy akarod. De tényleg, már ezen a hétvégén is lehet. Elmegyünk valami napos helyre. Nem érdekel, Gordon akárhogy nyaggat pedig tudod, milyen, amikor nyaggat, végül is a bátyád. Meg fogom ... ööt ... szóval előfordulhat, hogy csak a jövő hétvégéról lehet szó. A francba, a francba, a francba. Csak tényleg megígértem neki, hogy kész leszek ... nem, nézd, nem számít. Elmegyünk, és kész. Nem érdekel, hogy készen lesz-e az Anthem a Comdexre. Nem dől össze a világ, ha nem. Elmegyünk. Gordon felőlem nekifutásból is ugrálhat, ha akar ... húúúúúh! 
Richard vadul félrerántotta a kormányt, hogy kikerülje Gordon Way kísértetét, amely hirtelen felbukkant a reflektorok fényében, és nekifutásból a kocsi elé ugrott. Richard a fékre taposott, a kocsi megpördült, ő meg próbálta eszébe idézni, mit is kell ilyenkor csinálni, tudta, hogy egyszer régesrég látott erről valamit a tévében, milyen műsorban is? Úristen, még a műsor címére sem emlékszik, hát még, ja, igen, azt mondták, hogy nem szabad a fékre taposni. Ez az. A világ émelyítően megfordult körülötte, lassan és borzalmas erővel, a kocsi átcsúszott az úton, megpördült, nekiütődött a füves útszegélynek, aztán csúszva és rázkódva megállt a menetiránnyal szemben. Richard zihálva a kormányra borult. Felvette a telefont a földről. 
- Susan - lihegett bele, - majd visszahívtak - és letette a kagylót. 
Felemelte a tekintetét. Fényszóróinak ragyogásában ott állt Gordon Way kísértetalakja, egyenesen bebámult a szélvédőn, tekintetében iszonyatos rettenettel, lassan felemelte a kezét, és Richardra szegezte az ujját. Richard nem volt biztos benne, hogy mióta ül ott. A jelenés néhány másodperc alatt semmivé foszlott, de ő csak ült, remegett, talán nem tovább, mint egy percig, míg egy fék csikorgása és egy fényszóró fénye fel nem riasztotta. 
Megrázta a fejét. Rájött, hogy az úton áll, a menetiránnyal szemben. Az autó, amely hirtelen fékezve megállt mellette, úgy, hogy az ütközője majdnem az ő ütközőjéhez ért, egy rendőrautó volt. Vett kéthárom mély lélegzetet, aztán dermedten és reszketve kiszállt, és megállt a rendőr előtt, aki lassan lépkedett felé, körvonalai kirajzolódtak a rendőrautó lámpáinak fényében. A rendőr végigmérte. 
- Ööö ... nagyon sajnálom, biztos úr - mondta Richard annyi nyugalmat erőltetve magára, amennyit csak tudott. - Kicsit ... ööö ... megcsúsztam. Csúszós az út, és ...ööö ... megcsúsztam. Amint látja, a .... a menetiránnyal szemben állok. 
A kocsija felé intve mutatta, hogy rosszfelé áll. 
- Talán ha elmondaná, uram, hogy egészen pontosan hogy csúszott meg? 
A rendőr mereven a szeme közé nézett, miközben előhúzta a noteszét. 
- Hát ahogy - mondtam magyarázkodott Richard. - Csúszós az út a köd miatt, és ... hát, őszintén szólva - szaladt ki a száján, és hiába próbálta visszafogni magát, hogy ne mondja ki - ahogy vezettem, hirtelen úgy láttam, mintha a főnököm a kocsim elé vetné magát. 
A rendőr mereven nézett rá. 
- A bűntudat miatt, biztos úr - tette hozzá Richard kínos mosollyal. - Tudja, hogy van ez. Épp azon tűnődtem, hogy csinálok magamnak egy szabad hétvégét. 
A rendőr habozni látszott, pengeélen táncolt az együttérzés és a gyanakvás között. Szemei összeszűkültek, de a tekintete nem enyhült meg. 
- Ivott uraságod? 
- Igen - mondta Richard gyors sóhajjal, - de nagyon keveset. Maximum két pohár bort. Ööö ... és egy kis pohár portóit. Ez minden. Csak egy pillanatra kihagyott a figyelmem. Már jól vagyok. 
- A neve? 
Richard megmondta a nevét és a címét. A rendőr mindent gondosan és alaposan felírt a noteszába, aztán megnézte a kocsi rendszámát, és azt is felírta. 
- És ki a főnöke, uram? 
- Waynek hívják. Gordon Way. 
- Á - mondta a rendőr felhúzott szemöldökkel, - a komputeres úriember. 
- Igen ő. Én szoftvereket tervezek a cégnél. A WayForward Technologies II.-nél. 
- Az őrsön az egyik számítógépünk maguktól van - mondta a rendőr, - de az istennek sem működik. 
- Ó - mondta Richard fáradtan - melyik modell? 
- Azt hiszem, Quark II a neve. 
- Ó, akkor egyszerű - mondta Richard megkönnyebbülten. - Az nem is működik. Soha nem is működött. Nagy szar az egész. 
- Vicces, én is mindig pont ezt szoktam mondani, uram - mondta a rendőr. -  A fiúk nem értenek egyet velem. 
- Magának teljesen igaza van. A masina reménytelen. Ez volt a fő oka annak, hogy a cég annak idején tönkrement. Azt javasolnám, használják levélnehezéknek. 
- Az nem lenne jó, uram - tiltakozott a rendőr. - Akkor folyton kinyílna az ajtó. 
- Ezt hogy érti? - kérdezte Richard. 
- Merthogy ajtótámasztéknak használom. Ebben az évszakban pocsék huzat van az irodában. Nyáron persze arra használjuk, hogy fejbe vágjuk vele a gyanúsítottakat. 
Becsukta a noteszét, és begyömöszölte a zsebébe. 
- Azt tanácsolom, uram, hogy forduljon szépen vissza. Tegye le a kocsit, és a hétvégén jól rúgjon be. Ez az egyetlen megoldás. Óvatosan vezessen! 
Visszament a kocsijához, letekerte az ablakot, és mielőtt elindult volna, végignézte, ahogy Richard visszaügyeskedi a kocsiját az útra, és elhajt az éjszakába. Richard mély lélegzetet vett, nyugodtan visszatért Londonba, nyugodtan belépett a lakásába, miután nyugodtan átmászott a díványon, leült, töltött magának egy tiszta brandyt, aztán komolyan remegni kezdett. 
Három dolog miatt remegett. Először is ott volt a majdnem bekövetkezett baleset egyszerű fizikai sokkja, ami egy kicsit mindig jobban felzaklatja az embert, mint amennyire várta volna. A szervezetben szétárad az adrenalin, aztán egy darabig ott időz, és minden megsavanyodik tőle. Aztán ott volt a megcsúszás oka, Gordon különös megjelenése, ahogy abban a pillanatban az autó elé vetette magát. 
- Atyaúristen. 
Richard kortyolt egyet a brandyből, és gargarizált vele. Letette a poharat. Köztudott volt, hogy Gordon egyike a világ legnagyobb bűntudatkeltőinek, és képes minden reggel egy tonnányit is lepakolni az ember ajtaja elé, de Richard eddig nem vette észre, hogy ilyen hihetetlen szintig sikerült eljutnia. Megint fogta a poharát, felment az emeletre, és benyitott a dolgozószobájába, amihez először el kellett söpörnie az útból egy halom BYTE magazint, amely eltorlaszolta az ajtót. 
A lábával félretolta élcet, és átment a tágas szoba túlsó végébe, ahol a hatalmas üvegfalon át kilátás nyílt Észak-London nagy részére. A köd éppen foszladozóban volt. A Szent Pálszékesegyház ragyogott a sötét messzeségben, Richard egykét percig bámulta, de nem vett észre semmi különöset. Az aznap esti események után ez kellemes meglepetésként érintette. 
A szoba másik végében néhány hosszú asztal állt, rajtuk hat Macintosh számítógép. Középen ott volt a Macintosh II, melynek képernyőjén a dívány pirossal megrajzolt modellje forgott lustán a szűk lépcsőház kékkel rajzolt modelljében, még a korlátok, a villanyóra és a radiátorok is bele voltak rajzolva, és persze az a bizonyos lehetetlen lépcsőfarduló a félúton. A dívány forogni kezdett egyik irányba, beleütközött valami akadályba, forogni kezdett egy másik síkban, ott is akadályba ütközött, megfordult egy harmadik tengely körül is, újra megállt, és más sorrendben megint eljátszotta az addigi lépéseket. Nem kellett túl sokáig várni az ismétlésre. A dívány minden kétséget kizáróan be volt ragadva. 
További három Mac hosszú, gubancos kábelcsomókkal volt hozzákötve egy összevissza dobált szintetizátoregyütteshez egy Emulator II+HD próbavételi berendezés, egy halom TX modul, egy Prophet VS, egy Roland JX 10, egy Korg DW8000, egy Octapad, egy balkezes SynthAxe MIDI gitárvezérlő, sőt, a sarokban még egy ócska dobgép is porosodott szóval volt ott minden. Volt még egy kicsi és ritkán használt kazettás magnó is, a felvételeket kazetta helyett inkább a komputerben tárolta. 
Belevetette magát egy székbe az egyik Mac elé, hogy megnézze, mivel foglalatoskodik a gép. A monitoron egy cím nélküli Excel táblázat villogott. Richard eltűnődött, hogy vajon miért. Kimentette, és keresgélni kezdte, hogy nem hagyott-e magának valami feljegyzést, és hamar felfedezte, hogy a táblázat tartalmaz néhány adatot, melyeket korábban vett át, miután átböngészte a World Reporter és a Knowledge online adatbázisokat a fecskékkel kapcsolatos tudnivalókról. Számadatok álltak rendelkezésére a fecskék vándorlási szokásairól, a szárnyuk formájáról, aerodinamikai és turbulencia-jellegzetességeikről, és néhány alapvető adat arról, hogy a csapat milyen alakzatokat szokott felvenni repülés közben, de hogy hogyan fogja mindezeket összehozni, arról egyelőre a leghalványabb fogalma sem volt. 
Miután túl fáradt volt már ahhoz, hogy különösebben kreatív ötletei legyenek, dühösen találomra kiválasztott és lemásolt egy csomó adatot, betáplálta a fordítóprogramba, amely sorba rakta, átszűrte, és elrendezte a számokat a saját kísérleti algoritmusa szerint, az átalakított file-t betöltötte a Performerbe, amely szekvenciális program volt, és az eredményt lejátszotta a találomra kiválasztott MIDI csatornákon, az éppen működő szintetizátoron. Az eredmény rettenetes hangzavarkitörés volt, úgyhogy gyorsan leállította. Újra végigfuttatta a fordítóprogramot, ez alkalommal úgy, hogy az eredményt áttranszponálta g-mollba. 
Végül úgy döntött, ezzel felhagy, mert csalásnak érezte. Ha van bármi alapja annak a szilárd meggyőződésének, hogy az emberi fül által kellemesnek talált zene ritmikája és harmóniái megtalálhatók a természeti jelenségek ritmikájában és harmóniáiban, vagy legalábbis azokból levezethetők, akkor a megfelelő hangnemnek és intonációnak is természetesen kell adódnia, erőszakolt módszerek nélkül. Pillanatnyilag azonban éppen hogy erőszakolja őket. Az eredmény egy rettenetes hangzavarkitörés lett b-mollban. Ennyit a találomra végzett próbálkozásokról. 
Az első feladat aránylag könnyű volt, egyszerűen meg kellett szerkeszteni a hullámvonalat, amit a fecske szárnyának csúcsa rajzol repülés közben, aztán átvinni a hullámot a szintetizátorra. Így egyetlen hangot kapunk, ami kiindulásnak megteszi, erre elég is lesz a hétvége. A baj persze az, hogy nincs egy szabad hétvégéje, amikor megcsinálhatná, mert a jövő év folyamán ami Gordon szótárában azt jelentette, hogy a jövő hónapra kész kellett lennie az Anthem 2. változatával. Amiről Richardnak elkerülhetetlenül eszébe jutott a harmadik remegnivaló. Teljesen lehetetlen, hogy ezen a hétvégén vagy akár a következőn szabaddá tudja tenni magát, és beváltsa az ígéretét, amit Susan üzenetrögzítőjének tett. Ami biztos, hogy tönkre fogja tenni a kapcsolatukat ha ugyan a ma esti gikszer nem volt még elég. De nem volt mit tenni. Már kimondta. 
Nincs mit tenni, ha már ott hagytunk egy üzenetet valakinek az üzenetrögzítőjén, mint hagyni, hogy maguktól folyjanak a dolgok. Ami megtörtént, megtörtént. Visszavonhatatlanul. Hirtelen furcsa ötlete támadt. Az ötlet igencsak meglepetésszerűen érte, de nem látott benne semmi rosszat. 

13. Fejezet

Egy távcső pásztázza az éjszakai London körvonalait, szórakozottan, kiváncsian, fürkészően. Egy pillantás ide, egy pillantás oda, csak hogy felmérje, mi történik, van-e bármi érdekes, bármi hasznavehető. A távcső megállapodik egy bizonyos ház hátsó frontján, ahol kis mozgást észlelt. Egy amolyan óriási, késő viktoriánus villaépület, most valószínűleg lakások vannak benne. Egy csomó fekete ereszcsatorna. Zöld műanyag kukák. De minden sötét. Nem, nincs ott semmi.
 A távcső épp továbbmozdulna, amikor ismét valami kis mozgás tűnik fel a holdfényben. A látcső kicsit élesebbre állítva próbálja kivenni a részleteket, egy határozott körvonalat, valami kontrasztot a sötétben. A köd már felszállt, a sötétség csak úgy sziporkázik. A látcsövet még egy kicsit élesebbre állítják. 
Megvan! Valami biztos hogy van ott. Csak most egy kicsit magasabban, talán 30 centivel, vagy fél méterrel. A látcső megállapodik a látványon és határozottan megpihen keresgéli a körvonalakat, keresgéli a részleteket. Ez az. A látcső újból megállapodik megtalálta célpontját, lovaglóülésben egy ablakpárkány és egy esővízlevezető cső között. A sötét figura a falnak lapulva lenéz, újabb talpalatnyi helyet keres, ahol megvethetné a lábát, aztán felnéz, valami kiszögellést keresve. A látcső figyelmesen lesi. Egy magas, vékony férfi az. Öltözéke az alkalomhoz illő sötét nadrág, sötét pulóver, de a mozdulatai esetlenek és szögletesek. Ideges. Ez érdekes. A látcső vár és fontolgat, fontolgat és ítél. A pasas nyilván égbekiáltóan amatőr. Ahogy tapogatózik. Amilyen tehetségtelen. A Iába megcsúszik a csatornán, a keze nem éri el a következő kiszögellést. Majdnem leesik. Vár, hogy újból lélegzethez jusson. Egy kicsit kezd megint lefelé mászni, de aztán mintha ezt még nehezebbnek találná, tovább indul fölfele. 
Megint a kiszögellés után nyúlkál, és most sikerűl elkapnia. A lábát kinyújtja, hogy megtámassza magát, de majdnem a csatorna mellé lép. Ez bizony kínos, nagyon kínos lehetett volna. De most már könnyebb az út, és az illető gyorsabban halad. Átmászik egy másik csövön, elér egy harmadik emeleti ablakpárkányt, röviden flörtöl a halállal, amíg üggyelbajjal sikerül átmásznia a párkányra, majd elköveti azt a sarkalatos hibát, hogy lenéz. Kissé meginog, és gyorsan visszaül. Szemét a kezével ernyőzve beleskelődik az ablakon, hogy ellenőrizze, sötét van-e odabenn, aztán nekifog, hogy kinyissa az ablakot. 
Az amatőrt sok más egyéb között az különbözteti meg a profitól, hogy az amatőr ezen a ponton azon kezd el tűnődni, milyen jó is lenne, ha hozott volna magával valamilyen szerszámot, amivel ki tudná nyitni az ablakot. Ennek az amatőrnek nagy szerencséjére azonban a lakás gazdája szintén amatőr volt, és az ablak nyikorogva kinyílt. Az illető némi megkönnyebbüléssel bemászik. Be kéne csukni az ilyet, a saját érdekében, gondolja a látcső. Egy kéz a telefon után nyúl. Az ablakból visszanéz egy arc, egy pillanatra megvilágítja a holdfény, aztán visszahúzódik, hogy tovább tegye a dolgát. A kéz egy-két percig habozik a telefon fölött, míg a látcső vár és fontolgat, fontolgat és ítél. Aztán a kéz inkább egy A-Z Londontérkép után nyúl. Hosszú, higgadt csönd, kissé behatóbb látcsőtevékenység, aztán a kéz újból a telefon után nyúl, felemeli a kagylót, és tárcsáz.

14. Fejezet

Susan lakása kicsi volt, mégis tágasnak tűnt, ami csak trükk jegyezte meg magában idegesen Richard, miközben felkattintotta a villanykapcsolót, erre is csak a nők képesek. Persze nem ettől a megfigyeléstől lett ideges már korábban is többször megfigyelte ezt a dolgot. Ami azt illeti, ahányszor csak itt járt. Mindig meglepődött, általában azért, mert épp a saját lakásából jött, amely négyszer ekkora volt, és mégis zsúfolt. 
Ez alkalommal is a saját lakásából jött, csak éppen kissé szokatlan útvonalon, és ez volt az oka annak, hogy kissé szokatlanul idegesen tette meg a megszokott megjegyzést. A hűvös éjszaka ellenére folyt róla az izzadság. Kinézett az ablakon, megfordult, és lábujjhegyen átosont a szobán a kis asztal felé, ahol a telefon és az üzenetrögzítő állt. Semmi értelme, hogy lábujjhegyen járkáljak, mondta magában.Susan nincs itthon. 
Richard módfelett szerette volna tudni, hogy vajon hol van, ahogy valószínűleg Susan is módfelett szerette volna tudni az este, hogy Richard hol van. Rájött, hogy még mindig lábujjhegyen jár. Rácsapott a lábára, hogy hagyja abba, de a lába azért csak tovább folytatta. Iszonyú volt a falon fölmászni. Megtörölte a homlokát legrégibb és legócskább pulóvere ujjával. Volt egy rémes pillanat, amikor az egész élete fölvillant előtte, de sajnos épp nagyon el volt foglalva azzal, hogy leesik, és ezért elmulasztotta a jó részeket. A legtöbb jó részben Susan szerepelt, jutott eszébe. Susan vagy a komputerek. Soha nem Susan és a komputerek a kettő együtt kizárólag a rossz részekben szerepelt.  Ezért is vagyok most itt, mondta magában. 
Szüksége volt némi meggyőzésre, ezért elmondta magának még egyszer. Az órájára nézett. Háromnegyed tizenkettő. Eszébe ötlött, hogy jobb lesz, ha megmossa izzadt és piszkos kezét, mielőtt bármihez is hozzányúlna. Nem a rendőrségtől tartott, hanem Susantól, aki a takarítás nagymestere volt. Észrevenné a nyomokat. Bement a fürdőszobába, felkattintotta villanyt, aztán rémült arcába meredt a neonnal ragyogóan megvilágított tükörben, miközben vizet csorgatott a kezére. 
Egy percig a Coleridge-díszvacsora táncoló, meleg gyertyafényei jártak a fejében, a képek felmerültek az aznap este homályos és távoli múltjából. Az élet akkor még egyszerű volt és gondtalan. Bor, csevegés, szimpla kis bűvésztrükkök. Maga elé képzelte Sarah sápadt arcocskáját, és a csodálkozástól tágra nyilt szemét. Aztán megmosta a saját arcát. 
Eszébe jutott a vers “...’Vigyázzatok!’ kiáltana, ‘Szeme villám, haja libeg’ !” Megfésülködött. Eszébe jutottak a festmények is, melyek a fejük felett függtek a falon a sötétben. Fogat mosott. A neon halk zúgása visszazökkentette a jelenbe, és hirtelen rémülten jutott eszébe, hogy pillanatnyilag betörői minőségben tartózkodik itt. Valami arra kényszerítene, hogy egyenesen szembenézzen magával a tükörben, aztán megrázta a fejét, hogy kicsit kitisztuIjon. 
Vajon mikor fog hazajönni Susan? Ez persze attól függ, hogy mit csinál. Gyorsan megtörölte a kezét, és visszament az üzenetrögzítőhöz. Bökdöste rajta a gombokat, miközben a lelkiismerete őt bökdöste. A szalag végeérhetetlennek tetsző ideig forgott vissza, Gordon valószínűleg megint formában volt, gondolta. Persze elfelejtette, hogy más üzenetek is lesznek az üzenetrögzítőn, nemcsak az övé, márpedig végighallgatni valakinek a telefonüzeneteit, az ugyanolyan, mintha kibontanánk a leveleit. Ismét elmagyarázta magának, hogy csak az a célja, hogy jóvátegyen egy hibát, mielőtt még jóvátehetetlen károkat okozna vele. Csak egy-egy villanásra fog belehallgatni a szalagba, amíg meg nem találja a saját hangját. Így nem lesz semmi baj, nem is fogja érteni, mit mondanak a többiek.
Felnyögött magában, összeszorította a fogait, és olyan vadul nyomta le az indítógombot, hogy mellécsúszott az ujja, és a kazetta kiugrott. Visszarakta, és most óvatosabban nyomta meg a gombot. 
- Bíííp. A, szia, Susan, itt Gordon. Épp úton vagyok a vityillóba Ööö ... csütörtök este ... 
Richard pár másodpercig előretekerte a szalagot. 
- Tudnom kell, hogy Richard dolgozik-e a programon. Úgy értem, hogy tényleg dolgozik-e. 
Richárd komoran elhúzta a száját, és tovább tekerte előre a szalagot. Utálta, hogy Gordon Susanon keresztül próbál nyomást gyakorolni rá, ráadásul mindig le is tagadta, hogy ezt tenné. Richard nem tudta hibáztatni Susant, Amiért néha bosszankodik a munkája miatt, nem is csoda, mikor Gordon állandóan piszkálja. Katt. 
- ... őrizet”. Kérlek, írj egy cetlit Susannak, hogy szerezzen be egy “Fegyveres őrizet” feliratú táblát, cövekkel, olyan magasságban, hogy a nyulak jól láthassák. 
- Micsoda? - motyogta Richard, és ujja egy pillanatra habozott az “előre” gomb felett. Az volt az érzése, hogy Gordon rettenetesen szeretne olyan lenni, mint Howaud Hughes, és ha azt nem remélheti is, hogy valaha is csak fele olyan gazdag lesz, mint ő, legalább próbált kétszer olyan excentrikus lenni. Játék az egész. Csak játék. 
- Mármint Susannek, a titkárnőnek, nem neked - szólt tovább Gordon hangja a készülékből. - Hol is tartottam? Ja! lgen. Richard és az Anthem 2. Susan, két héten belül ... 
Richard összeszorított szájjal lenyomta az “eleire” gombot. 
- ... egyetlen olyan személy létezik, aki abban a helyzetben van, hogy ki tudja puhatolni, Richard tényleg a fontos feladatokon dolgozik-e, vagy csak álmodozik, és ez a személy ... 
Richard dühödten megint lenyomta a gombot. Megígérte magának, hogy nem fog belehallgatni, és tessék, most itt ül, és azon dühöng, amit hallott. Ezt abba kell hagyni. Csak még egy próba. Amikor megint bekapcsolta a készüléket, zeneszó hallatszott. Különös. Tovább tekerte előre, és még mindig zene szólt. 
- Miért játszik bárki is zenét egy üzenetrögzítőre? - tűnődött Richard. 
Ekkor megszólalt a telefon. Richard leállította a szalagot, és felvette a kagylót, aztán amikor rájött, hogy mit csinált, majdnem eldobta, mintha egy villamos angolnához nyúlt volna. Alig mert levegőt venni, de a füléhez emelte a kagylót. 
- A betörés első számú aranyszabálya - mondta egy hang. - Soha ne vedd fel a telefont munka közben. Mégis mit gondolsz, ki vagy? 
Richárd jéggé dermedt. Egy-két pillanatig keresgélnie kellett, hogy hová lett a hangja. 
- Ki az? – nyögte ki végül suttogva. 
- Második számú szabály -folytatta a hang. - Előkészületek. Mindig vigyél magaddal megfelelő szerszámokat. Vigyél magaddal kesztyűt. Próbálj jó előre valami halvány elképzelést kialakítani arról, hogy tulajdonképpen mit is akarsz, mielőtt ablakparányokon kezdenél ugrándozni az éjszaka kellős közepén. Harmadik számú szabály: soha ne feledkezz meg a második szabályról. 
- Ki az? - kiáltott fel ismét Richard. 
A hang nem zavartatta magát. 
- Lakossági figyelőszolgálat - mondta. - Ha kinézel a hátsó ablakon, látni fogod ... 
Richard a telefont magával vonszolva átsietett az ablakhoz, és kinézett. Egy távoli villanás megijesztette. 
- Negyedik számú szabály. Soha ne állj olyan helyre, ahol lefényképezhetnek. Ötödik számú szabály .... Figyelsz rám, MacDuff? 
- Mi? Igen ... - mondta Richard döbbenten. - Honnan tudja, hogy ki vagyok? 
- Ötödik szabály. Soha ne áruld el a nevedet. 
Richard némán állt, a lélegzete is elakadt. 
- Tartok egy kis tanfolyamot - mondta a hang, - ha esetleg érdekel ... 
Richard nem felelt. 
- Lassan tanulsz - folytatta a hang, - de tanulsz. Ha gyorsan tanulnál, akkor persze már rég letetted volna a kagylót. De te kíváncsi vagy és tehetségtelen ezért nem teszed le. Az az igazság, hogy nem is tartok tanfolyamot kezdő betörők számára, bár csábító a gondolat. Biztos jó kis ösztöndíjakat lehetne szerezni. Ha már úgyis szükség van betörőkre, legalább legyenek szakképzettek. Mindenesetre, ha tartanék ilyen tanfolyamot, téged tandíjmentesen felvennélek, mert túl kíváncsi vagyok. Kíváncsi vagyok, hogy Mr. Richard MacDuff, aki értesüléseim szerint immáron dúsgazdag fiatalember, és nagy név a számítógépiparban, miért kényszerül egyszer csak betörésre adni a fejét? 
- Ki ma... 
- Ezért kisebb kutatásokat végeztem, felhívtam a különleges tudakozót, és felfedeztem, hogy a lakás, ahová betört, egy bizonyos Miss Susan Wayé. Úgy tudom, a híres-nevezetes Mr. Gordon Way Mr. Richard MacDuff főnöke, és elgondolkodtam, nincs-e itt véletlenül valami rokoni kapcsolat? 
- Ki ma... 
- Svladdal beszélsz, közismert nevén Dirk Cjellivel, aki jelenleg Dirk Gently néven fut, olyan okokból kifolyólag, melyeket pillanatnyilag felesleges lenne részletezni. Szép jó estét kívánok. Ha többet akarsz tudni, tíz perc múlva várlak a Pizza Expressben az Upper Streeten. Hozz magaddal pénzt. 
- Dirk? - kiáltott fel Richard. - Te ... te meg akarsz zsarolni? 
- Dehogy, te marha, a pizzára kell a pénz. 
Egy kattanás, és Dirk Gently letette a kagylót. Richard egykét percig dermedten állt, megint megtörölte a homlokát, aztán letette a telefont, olyan gyengéden, mintha egy beteg hörcsög lenne. Az agya halkan zúgni kezdett. Agykérgében sok-sok kis szinapszis kézen fogta egymást, körbekörbe kezdett táncikálni, és gyermekdalocskákat énekelt. Megrázta a fejét, hogy hagyják abba, és gyorsan visszaült az üzenetrögzítő mellé. Küszködött magával, hogy lenyomja-e az indítógombot, vagy ne, aztán gyorsan lenyomta, mielőtt még eldőlt volna a küzdelem. 
Talán négy másodpercnyi könnyű zenekari muzsika szállt el megnyugtatóan, amikor hirtelen meghallotta az előszobából a kulcs kaparászását a zárban. Richard pánikszerűen kikapta a kazettát, a farmerja zsebébe gyámöszölte, és betett helyette egyet a készülék mellett heverő halomnyi üres kazettából. A saját otthoni üzenetrögzítője mellett is ott állt egy ugyanilyen halom. 
Susan, a titkárnő látta el őket velük szegény, sokat szenvedett Susan. El ne felejtse reggel sajnálni egy kicsit, ha majd lesz ideje, és oda tud figyelni. Hirtelen, anélkül hogy tudatosodott volna benne, meggondolta magát. Egy szemvillanás alatt kivette az új kazettát, és mégis visszatette a régit, amit el akart tulajdonítani, lenyomta a visszatekerő gombot, és a díványra vetette magát, és még volt két másodperce az ajtó kinyílása előtt arra, hogy lezser és diadalittas pozícióba rendezze a tagjait. 
Hirtelen ötlettel a bal kezét a háta mögé dugta, hátha szükség lesz rá. Éppen az arcvonásait próbálta olyan kifejezéssé rendezni, amelyben egyenlő arányban szerepel a töredelmes bűnbánat, a vidasmság és a férfias vonzerő, amikor nyílt az ajtó, és besétat rajta Michael Wenton Weakes. Minden megdermedt. Odakinn elállt a szél. A baglyok megtorpantak reptükben. Na jó, lehet hogy megtorpantak, lehet, hogy nem, mindenesetre a központi fűtés azonnal lerobbant, mert nem tudott megbirkózni a szobán hirtelen átsüvítő fagyos lehelettel. 
- Mit keresel itt, Michael? - kérdezte Richard. 
Felpattant a díványról, mintha a düh lökte volna fel. Michael Wenton Weakes nagydarab, szomorú arcú férfi volt. Az öltöny, amit viselt, a legkiválóbb szabászati mestermunka volt negyven évvel ezelőtt, amikor az édesapja, Lord Magna megvásárolta. Michael Wenton Weakes igenigen előkelő helyet foglalt el azon a rövid és válogatott listán, melyen Richard az általa mélységesen utált embereket tartotta számon. Utálta, mert visszataszítónak tartotta az olyan embereket, akik nem elég, hogy kiváltságos társadalmi helyzetnek örvendenek, de még sajnáltatják is magukat, mert úgy érzik, a világ nem érti meg igazán a kiváltságosok problémáit. Michael viszont abból az egészen egyszerű okból kifolyólag utálta Richardot, hogy Richard utálta őt,és ebből nem is csinált titkot. 
Michael lassan és gyászosan visszanézett az előszobába, ahonnan belépett Susan. Amikor meglátta Richárdot, meg állt, letette a táskáját, levette a sálját, kigombolta a kabátját, kibújt belőle, átadta Michaelnek, odasétált Richardhoz, és pofon vágta. 
- Egész este erre vártam - mondta dühösen, - és ne tegyél úgy, mintha az elfelejtett virágcsokrot dugdosnád a hátad mögött. Ezt a viccet már a múItkor elsütötted. 
Megfordult, és otthagyta. 
- Ez alkalommal egy doboz bonbont felejtettem el - mondta Richard savanyúan, és kinyújtotta üres kezét a visszatérő Susan felé. 
- Anélkül másztam fel a falon. Csak amikor felértem, akkor jutott eszembe, hogy milyen hülye vagyok. 
- Nagyon vicces - mondta Susan. 
Kiviharzott a konyhába, ahonnan olyan hangok jöttek, mintha a csupasz kezével darálna kávészemeket. Ahhoz képest, hogy egyébként mindig milyen kedves és bájos és finom volt, most pokoli dühbe hergelte magát. 
- Igazat mondtam - folytatta Richard, tudomást sem véve Michaelról. - Majdnem az életembe került. 
- Ezzel nem fogsz meghatni - mondta Susan a konyhából. - Ha szeretnéd, hogy hozzád vágjak valami nagyot és keményet, akkor gyere csak ki, és itt viccelődj. 
- Az az érzésem, nem lenne túl sok értelme, ha most azt mondanám, hogy nagyon sajnálom, ami történt - kiabált ki Richard. 
- Eltaláltad - mondta Susan, és beviharzott a konyhából. Villámló szemekkel nézett Richardra, és szabalyosan toporzékolt. 
- Ide figyelj, Richard - mondta. - Ne próbáld azt mondani, hogy megint elfelejtetted. Van pofád itt állni, két kézzel, két lábbal egy fejjel, és úgy csinálni, mintha emberi lény lennél? Még egy dizentériás amőba is elszégyellné magát, ha igy viselkedne. Szerintem még a dizentériás amőbák legkezdetlegesebb farmája is felbukkan legalább hetente egyszer a barátnőjénél, és elviszi egy kis sétára a gyomorfalon. Remélem, pocsék estéd volt. 
Az mondta Richard: 
- Egyáltalán nem élvezted volna. Egy ló volt a fürdőszobában, és tudod, mennyire utálod az ilyesmit. 
- Ó, Michael - mondta Susan, - ne ülj ott, mint egy összeesett puding! Nagyon köszönöm a vacsorát és a koncertet, nagyon drága voltál, és nagy örömömre szolgált, hogy egész este a problémáiddal traktáltál, kellemesen kikapcsolódtam a saját problémáimból. De azt hiszem, jobb Iesz, ha most megkeresem neked azt a könyvet, aztán kidoblak. Némi fontos toporzékolni és ordítoznivalóm van, és tudom, az ilyesmi mennyire felizgatja az érzékeny lelkedet. 
Kivette Michael kezéből a kabátját, és felakasztotta. Amíg Michael fogta a kabátot, úgy látszott, a feladat teljesen lefoglalja, és semmi másra nem figyel. Most a kabát nélkül elveszettnek és csupasznak tűnt, és kénytelen volt visszavonszolni magát a való életbe. Nagy, súlyos szemeit Richardra fordította. 
- Richard - mondta, - olvastam a cikkedet a Mércében. A zenéről és a ... ööö ... 
- Fraktáltájképekről - mondta Richard röviden. Nem akart szóba állni Michaellel, és semmi esetre sem akart belegabalyodni egy beszélgetésbe Michael szerencsétlen magazinjáról. Vagyishogy Michael egykori magazinjárol. Pontosan ezt a témát szerette volna kikerülni. 
- Ööö ... igen. Természetesen nagyon érdekes volt - mondta Michael sima, telt hangján, - a hegyek formái és a fák formái és egyebek. A reciklizált algák. Rekurzív algoritmusok. Igen, persze. Nagyon érdekes. De nagyon ártott, nagyon sokat ártott. Úgy, értem, a magazinnak. Végül is képzőművészeti folyóirat. Én persze soha nem közöltem volna egy ilyen cikket. Ross teljesen tönkretett mindent. Teljesen. Mennie kell. Muszáj. Nincs semmi érzéke a dologhoz. Egy tolvaj. 
- Egyáltalán nem tolvaj, ez tiszta őrültség - vágott vissza Richard, annak ellenére, hogy nem akart belegabalyodni. - És neki nem volt semmi szerepe abban, hogy téged kirúgtak. A te hülye hibád volt, és te... 
Levegő után kapkodott. 
- Richard - mondta Michael leghalkabb és legnyugodtabb hangján, olyan volt vitatkozni vele, mintha egy hatalmas ejtőernyő selymébe gabalyodott volna az ember, - azt hiszem, nem érted, mennyire fontos... 
- Michael - mondta Susan gyengéden, de határozottan, és kitárta az ajtót. Michael Wenton Weakes alig észrevehetően bólintott, és úgy nézett ki, mintha leeresztett volna. 
- A könyved - mondta Susan, és a kezébe nyomott egy kisalakú, régi könyvecskét Kent egyházi építészetéről. Michael elvette, valami köszönetfélét motyogott, egy percig úgy nézett körbe, mintha valami nagyon furcsát vett volna észre, aztán összeszedte magát, biccentett, és távozott. 
Richard eddig észre sem vette, hogy mennyire feszült, csak most, hogy Michael elment, és végre kicsit lecsillapodott. Mindig is zokon vette, hogy Susan  elnézően kedveli Michaelt, még akkor is, ha ezt úgy próbálta álcázni, hogy mindig rémesen nyers volt vele. Talán még ezt is zokon vette. 
- Susan, mit mondhatnék? - kezdte esetlenül. 
- Először is mondhatnád azt, hogy aúúú! Még ezt az örömöt sem szerezted meg nekem, hogy jajgass, amikor pofon váglak, pedig azt hittem, elég csattanósra sikerült. Úristen, meg kell itt fagyni. Miért van tárvanyitva az ablak? 
Odament, hogy becsukja. 
- Mondtam már. Ott jöttem be - mondta Richard. Ezt úgy mondta, mintha azt várná, hogy Susan megforduljon, és meglepetten nézzen rá. 
- Komolyan - mondta. - Mint a csokoládéreklámokban, csak elfelejtettem a csokoládét ... vont vállat zavartan. 
Susan csodálkozva meredt rá. 
- Mi a fene ütött beléd, hogy ilyet művelj? - kérdezte. Kidugta a fejét az ablakon. 
- Meg is halhattál volna - mondta visszafordulva. 
- Hát ... ööö ... igen - mondta Richard. - De ez látszott az egyetlen megoldásnak, hogy ... nem tudom. 
Összeszedte magát. 
- Visszavetted a kulcsaidat, emlékszel? 
- Igen. Mert megelégeltem, hogy állandóan idejársz, és kifosztod a spejzt, ha nincs kedved bevásárolni magadnak. Richard, te tényleg ezen a falon mászta fel? 
- Itt akartam lenni, amikor megjössz. 
Susan döbbenten csóválta a fejét. 
- Sokkal jobb lett volna, ha akkor vagy itt, amikor elmentem. Ezért van rajtad ez a koszos, szakadt ruha?  
- Igen. Miért, mit gondoltál, így mentem a St. Cedd’s díszvacsorájára?   
- Hát nálad már nem lehet tudni, hogy mit tartasz normális viselkedésnek.   
Susan felsóhajtott, és kotorászni kezdett egy kis fiókban. 
- Tessék - mondta, - ha ezzel megmenthetem az életedet ... - és átadott egy kulcscsomót. - Túl fáradt vagyok ahhoz, hogy tovább dühöngjek. Michael szövegelése mindent kivett belőlem. 
- Soha nem fogom megérteni, mért tűröd meg magad mellett - mondta Richard, és kiment a kávéért. 
- Tudom, hogy nem szereted, de nagyon aranyos, és a maga szomorú módján néha elbűvölő is tud lenni. Többnyire nagyon pihentető olyan valakinek a társaságában lenni, aki ennyire csak magával van elfoglalva, mert így tőled nem követel semmit. Csak most a fejébe vette, hogy én tudok neki segíteni a magazinjával kapcsolatban. Persze nem tudok. Az élet ilyen. Azért nagyon sajnálom. 
- Én ugyan nem. Egész életében nagyon könnyű dolga volt. Most is nagyon könnyű neki. Elvették tőle a játékszerét, ennyi az egész. És nem is igazságtalanul, vagy igen? 
- Nem arról van szó, hogy igazságtalan volt-e vagy sem. Azért sajnálom, mert boldogtalan. 
- Naná, hogy boldogtalan. Al Ross igazán izgalmas és intelligens folyóiratot csinált a Mércéból, és egyszerre mindenki olvassa. Eddig egy nagy rakás szerencsétlenség volt az egész. Egyetlen létjogosultsága az volt, hogy jó ürügyet szolgáltatott Michaelnek arra, hogy azzal bájologjon és ebédeljen együtt, akivel csak akar, mondván, hogy hátha írnak majd valamit a lapba. Szinte soha nem jelent meg egy rendes szám. Csalás volt az egész. Csak a hiúságát legyezgette vele. Szerintem ebben nincs semmi kedves vagy elbűvölő. Ne haragudj, hogy ennyit beszéltem róla, nem akartam. 
Susan kelletlenül vállat vont. 
- Szerintem eltúlzod a dolgot mondta. Habár, ha tovább nyaggat, hogy tegyek meg valamit, amit egyszerűen nem tudok, kénytelen leszek kitérni előle. Túl fárasztó. Mindegy, mindenesetre örülök, hogy pocsék estéd volt. Szeretném, ha megbeszélnénk, mit csinálunk a hétvégén. 
- Á - mondta Richard. - Hát ... 
- Jaj, előbb meghallgatom az üzeneteket. 
Elsétált Richard mellett az üzenetrögzítőhöz, lejátszotta Gordon üzenetének első néhány másodpercét, aztán hirtelen kivette a kazettát. 
- Nem érdekel - mondta, és Richard kezébe nyomta. - Oda tudnád adni holnap reggel az irodában Susannek? Megspórolunk neki egy utat. Ha van rajta valami fontos, ő majd elmeséli. 
Richard csak pislogott, és azt mondta : 
- Ööö ... igen - és zsebre vágta a kazettát, felvillanyozódva, hogy ilyen egyszerűen megmenekült. 
- Szóval, a hétvége... - mondta Susan, és leült a díványra. Richard megtörölte a homlokát. 
- Susan, nekem... 
- Attól tartok, nekem dolgoznom kell. Nicola megbetegedett, és én fogom helyettesíteni a Wigmoreban jövő pénteken. Vivaldi lesz, meg valami Mozart, amit nem nagyon ismerek, úgyhogy ez egy csomó plusz gyakorlást jelent a hétvégére. Sajnálom. 
- Hát, ami azt illeti - mondta Richard, - nekem is dolgoznom kell. 
Leült Susan mellé. 
- Tudom. Gordon egyfolytában rágja a fülemet, hogy sürgesselek. Nem bánnám, ha leszállna rólam. Semmi közöm az egészhez, csak kellemetlen helyzetbe kerülök. Unom, hogy állandóan nyomást gyakorolnak rám az emberek, örülök, hogy legalább te nem teszed, Richard. 
Belekortyolt a kávéjába. 
- De biztos vagyok benne - tett hozzá, - hogy a nyomásgyakorlás és a teljes elfeledkezés között még, van egy nagy fehér folt, amit nagyon szeretnék felfedezni. Ölelj meg. 
Richard átölelte, és elöntötte az érzés, hogy milyen pokolian és érdemtelenül szerencsés. Egy órával később távozott, de a Pizza Expresst már zárva találta. 
Eközben Michael Wenton Weakes hazafelé tartott chelseai otthonába. Üres tekintettel bámulta az utcákat a taxi hátsó üléséről, és halkan kopogott az ujjaival az ablaküvegen, lassú, táprengő ritmusban: Kipkerepkipikoppkipkopp. Ahhoz a veszélyes embertípushoz tartozott, amelyik puha, nyálkás, és tehénre emlékeztet, egészen addig, amíg megkapja, amit akar. És mivel Michael egész életében mindig megkapta, amit akart, ezért soha senkinek eszébe sem jutott, hogy más is tud lenni, mint puha, nyálkás, és tehénre emlékeztető. 
Az embernek jó sok nyálkás részen kellett volna áthatolnia, míg egy olyan darabhoz érkezik, amit már hiába lökdös, nem mozdul. Az összes puha és nyálkás rész ezt védelmezte. Michael Wenton Weakes a kisebbik fia volt Lord Magnának, a gyermekeit túlságosan is kényeztető kiadónak és újságcézárnak, akinek védőszárnyai alatt Michael elszórakozhatott a saját kis magazinjának kiadásával, ami hatalmas veszteségekkel járt. Lord Magna uralma alatt az apja, az első Lord Magna által alapított kiadóbirodalom lassan, de tiszteletet keltő méltósággal hanyatlott. Michael könnyedén tovább kocogtatta az üveget. Kipikipikoppkipkopp. 
Eszébe jutott az a borzalmas, szörnyűséges nap, amikor az édesapját áramütés érte, miközben egy konnektort cserélt ki a falban, azóta  az anyja vette át az üzlet irányításait. És nemcsak hogy átvette, de teljesen váratlan lendülettel és határozottsággal fogott neki. Éles szemmel átvizsgálta a vállalat ügyeit, és végül a kezébe akadt Michael magazinjának könyvelése is. Koppkoppkepp. 
Namost Michael éppen eleget tudott az üzleti dolgokról ahhoz, hogy tisztában legyen vele, milyen számoknak kéne szerepelniük a könyvelésben, és egészen egyszerűen biztosította róla az apját, hogy tényleg azok szerepelnek benne. 
- Nem hagyhatom, hogy egy szinekúra legyen ez az állás, ezt meg kell értened, fiam. Neked kell finanszíroznod a saját dolgaidat, másképp nem megy - szokta mondani az apja, amire Michael komolyan bólogatott, és magában már kezdte kiötleni a következő hónap számadatait, vagy éppen azét a hónapét, amikor legközelebb ki tud adni egy számot. 
Az anyja viszont nem volt ilyen engedékeny. Még véletlenül sem. Michael többnyire “vén csatabárdnak” titulálta az anyját, de ha már egy csatabárdhoz hasonlítjuk az illető hölgyet,az csakis egy remekbe készült, gyönyörű kiképzésű csatabárd lehet, elegáns bevésett mintával díszítve, amely épp a villogó pengeélig fut. Ha egy ilyen fegyver lesújt, az ember észre sem veszi, hogy hiányzik a karja, csak amikor megakarja nézni, hogy hány óra. Az anyja türelmesen vagy legaábbis látszólag türelmesen várakozott a háttérben egész idő alatt, az odaadó feleség, a szerető, de szigorú anya szerepében. És most hogy visszatérjünk az előző metaforához a csatabárd előkerült a tokjából és mindenki fejvesztve menekült. Többek között Michael is. Az anyja szilárdan meg volt győződve arról, hogy Michael, akit csendben imádott, a szó legteljesebb és legrosszabb értelmében el lett kényeztetve, és elhatározta, hogy most véget vet ennek, amíg még lehet. 
Pár perc kellett hozzá, hogy átlássa, Michael minden hónapban a hasára ütve találta ki az elszámolások adatait, és hogy a magazin csak úgy nyeli a pénzt, míg Michael szórakozik vele, óriási éttermi és taxiszámlákat produkálva, melyeket játékosan fiktív adólevonásokka ellensúlyozott. Az egész szépen elsikkadt valahol a Magna kiadóvállalat gargantuai méretű pénzügyei között. Ezek után magához hívatta Michaelt. Kipkoppkipikopp. 
- Válassz, hogyan kezeljelek - mondta neki. - Mint a fiamat, vagy mint az egyik magazinomnak a főszerkesztőjét? Boldogan hajlandó vagyok bármelyikre. 
- A magazinodnak? Nos, a fiad vagyok, de nem értem... 
- Helyes. Michael, kérlek vess egy pillantást ezekre a számokra - mondta élénken, és elé tett egy komputeres kimutatást. - A bal oldalon láthatók a Mérce valódi bevételei és kiadásai, a jobb oldalon pedig az általad közölt adatok. Észreveszel rajtuk valami feltűnőt? 
- Anya, mindent megmagyarázok, én... 
- Helyes - mondta Lady Magna kedvesen. - Fiam nagyon örülök. 
Visszavette a papírt. 
- Tehát. Van-e valami elképzelésed arról, hogy a jövőben hogyan kellene irányítani a magazint? 
- lgen, hogyne. Határozott elképzeléseim vannak. Én... 
- Nagyszerű - mondta Lady Magna ragyogó mosollyal. - Hát akkor ez el van intézve. 
- Akarod hallani... 
- Nem, minden rendben, drágám. Örülik neki, hogy van mondanivalód, és tisztázni tudod a dolgokat. Biztos vagyok benne, hogy az új tulajdonos is örömmel fogja hallani. 
- Mi? - kérdezte döbbenten Michael. - Azt akarod mondani, hogy eladod a Mércét? 
- Nem. Azt akarom mondani, hogy már eladtam. Nem kaptam érte túl sokat. Sajnos. Egy fontot, és egy ígéretet, hogy téged megtartanak mint szerkesztőt a következő három szám erejéig, aztán az új tulajdonos kezében van a döntés joga. 
Michael kidülledt szemekkel bámult. 
- Ugyan már - mondta az anyja tárgyilagosan. - A jelenlegi felállásban nem mehet tovább, nem igaz? Mindig egyetértettél apáddal, hogy ez az állás nem lehet szinekúra. És mivel nekem igen nehezemre esne az is, hogy elhiggyem, az is, hogy megcáfoljam a meséidet, úgy gondoltam, átruházom a feladatot egy olyan valakire, akivel objektívebben viszonyultok egymáshoz. Most egy másik megbeszélésem lesz, Michael. 
- De hát ... kinek adtad el? - prüszkölt Michael. 
- Gordon Waynek. 
- Gordon Waynek! De hát az ég szerelmére, anya, ő... 
- Ő nagyon a szívén viseli, hogy a művészetek patronálójának szerepében tűnjön fel. És azt hiszem, neked pont erre a patronálásra van szükséged. Biztos vagyok benne, hogy ki tudtok majd jönni, drágám. És most, ha nem haragszol... 
De Michael nem hagyta ennyiben. 
- Ilyen felháborító dolgot még nem is hallottam! Én... 
- Érdekes, Mr.Way szóról szóra ezt mondta, amikor megmutattam neki ezeket az elszámolásokat, és kértem, hogy te maradhass a következő három szám szerkesztője. 
Michael hápogott, elvörösödött, de nem tudta, mit mondjon. Végül megszólalt: 
- Mi lett volna a különbség, ha azt mondom, hogy úgy kezelj, mint az egyik magazinod szerkesztőjét? 
- Akkor drágám - mondta Lady Magna legelbűvölőbb mosolyával -  természetesen Mr. Wenton Weakesnek szólítottalak volna. És nem szóltam volna rád, hogy igazítsd meg a nyakkendődet - tette hozzá egy apró mozdulattal a nyakára mutatva. 
Kippkoppkippkoppkipikopp. 
- Tizenhetes számot mondott, főnök? Ööö ... tessék? - kérdezte MichaeI, és megrázta a fejét. 
- Tizenhetes számot mondott, ugye? - kérdezte a taxisofőr, - Mert akkor itt vagyunk. 
- Á, igen, köszönöm - mondta Michael, és a zsebében kotorászott a pénze után. 
- Kipkopp, mi? 
- Tessék? - kérdezte Michael, és átadta a viteldíjat. 
- Koppkoppkopp - mondta a taxis - egész úton. Valami baj van, öregfiú? 
- Törődjön a saját dolgával - vágott vissza Michael nyersen.   
- Felőlem. Csak úgy láttam, éppen meg akar őrülni, vagy ilyesmi - mondta a taxis, és elhajtott.  Michael bement a lakásába, átsétált a hideg hallon az ebédlőbe, felgyújtotta a csillárt, és töltött magának egy brandyt. Levette a kabátját, az óriási mahagóni ebédlőasztalra dobta, az ablakhoz húzott egy széket, és leült, csak hogy dédelgesse egy kicsit a sérelmeit meg a brandyjét. 
Koppkoppkopp, folytatta az ablakon. Az anyjával folytatott beszélgetés után nagy bánatosan még három hónapig szerkesztő maradt, aztán minden ünnepélyesség nélkül elbocsátották. Találtak egy új főszerkesztőt, egy bizonyos A. K. Ross személyében, aki fiatal volt, éhes és ambiciózus, és rövid idő alatt elsöprő sikert aratott a magazinnal. Michael elveszettnek és kifosztottnak érezte magát. Nem maradt semmije. 
Tovább kopogott az ablakon, és ahogy gyakran tette, a kis asztali lámpát bámulta, amely az ablakpárkányon állt. Meglehetősen csúnyácska, hétköznapi kis lámpa volt, és csak azért vonta magára rendszeresen a figyelmét, mert ez volt az a lámpa, amitől az apját éppen ezen a helyen ülve az áramütés érte. 
Az öreg olyan ügyetlen volt minden technikai dologban. Michael látta maga előtt, ahogy mélységesen koncentrálva néz félhold alakú szemüvegén át, és a bajuszát rágcsálva megróbálja kibogozni a 13 amperes konnektor rejtelmeit. Valószínúleg az történhetett, hogy visszanyomta a falba, anélkül hogy előtte felcsavarozta volna a védőburkot, és azt in situ próbálta kicserélni a biztosítékot. Ez okozta az áramütést, amely megállította egyébként is gyenge szívét. Ilyen egyszerű, egy egyszerű kis hiba, gondolta Michael, amit bárki elkövethet, de a következményei katasztrofálisak. Teljes mértékben katasztrofálisak. Az apja halála, saját vesztesége, Ross felháborító feltűnése és a magazin botrányos sikere és... 
Koppkoppkopp. Az ablakra nézett, saját tükörképére, és az ablak túloldalán a bokrok sötét árnyékára. Aztán megint a lámpára. Ez volt az a tárgy, ez volt az a hely, ahol az az egyszerű kis hiba történt. Egyszerű elkövetni, és egyszerű elkerüIni. Nem választotta el semmi attól a pillanattól, csak az azóta eltelt hónapok láthatatlan korlátja. Hirtelen különös nyugalom szállta meg, mintha valamit egyszer csak elrendezett volna önmagában. 
Kipkoppkopp. A Mérce az övé. Nem az volt a célja, hogy sikeres Iegyen, az élete értelme volt. Elvették tőle az élete értelmét és cselekednie kell. Koppkoppkoppreccs! Meglepetten azon kapta magát, hogy ököllel belevág az ablaküvegbe, és csúnyán megsebzi a kezét.    

15. Fejezet

Ahogy megállt a “vityillója” előtt, Gordon Way kezdte felfedezni a halott állapot kevésbé kellemes aspektusait. A ház valójában bármely mértékkel mérve óriási volt, de ő mindig arra vágyott, hogy legyen egy vityillója vidéken, és amikor végre eljött az ideje, és tudott venni egyet, rájött, hogy több pénze van, mint valaha is remélni merte, így aztán megvett egy hatalmas régi parókiát, amit vityillónak nevezett, annak ellenére, hogy hét hálószobája volt és négy hold vizenyős cambridgeshirei föld tartozott hozzá. Ettől nem lett igazán kedvesebb azoknak az embereknek a szemében, akiknek tényleg csak egy vityillójuk volt, de ha Gordon Way cselekedeteit az irányította volna, hogy mitől lesz kedvesebb mások szemében, akkor nem lett volna Gordon Way. 
Ami azt illeti, már nem is volt Gordon Way. Csak Gordon Way kísértete. A zsebében pedig ott lapult Gordon Way kulcscsomójának kísértete. Ez a felismerés egy pillanatra megakasztotta láthatatlan lépteit. Visszataszítónak találta a gondolatot, hogy csak úgy átsétáljon a falakon. Egész éjszaka következetesen próbálta elkerülni, hogy ilyesmire vetemedjen. Ragaszkodott hozzá, hogy küzdelmesen próbáljon megfogni minden tárgyat, és hogy anyaginak tekintse őket és ezáltal önmagát is. Összeomlásszerű veszteségérzettel töltötte el a gondolat, hogy bárhogy másképp lépjen be a házába, mint a bejárati ajtón keresztül, büszke tulajdonosként. Elnézte a házat, és valahogy jobban örült volna, ha nem olyan jellegzetes példája a viktoriánus neogótikának, és ha a holdfény nem játszik olyan hűvösen a keskeny, csúcsíves ablakokon és az ijesztő tornyocskákon. Amikor megvette a házat, elsütötte azt a buta viccet, hogy úgy néz ki, mintha kísértetek járnának benne akkor még nem sejtette, hogy egy nap tényleg így lesz, azt pedig még kevésbé, hogy kinek a kísértete fogja meglátogatni. 
Lelkében megborzongott, ahogy csendben haladt befelé a behajtóúton, melyet a sötétben alig derengés, még a parókiaépületnél is vénebb tiszafák szegélyeztek. Zavarba ejtő volt arra gondolnia, hogy a legtöbb ember valószínűleg félne ilyenkor végigsétálni ezen az úton, éppen azért, mert esetleg egy ilyesmivel találkozhat, mint ő. A tiszafák sorfala mögött balra ott állt a régi templom búskomor tömbje, a hívek felváltva használták a szomszédos falvakkal egy lelkész irányítása alatt, aki általában a biciklizéstől kifulladva érkezett meg, és mindig kedvét vesztette, amikor meglátta, hogy milyen kevesen várják. A templom tornya mögött az égen ott függött a hold hideg szeme. Hirtelen mintha valami mozgást vett volna észre a szeme sarkából, mintha egy alak mozdult volna a ház mellett a bokroknál, de biztos csak képzelte mondta magában, csak a képzelete működik, melyet kissé megviselt a halottsággal járó feszültség. Ugyan mitől is kellene félnie ezen a helyen? 
Továbbment, megkerülte a parókia oldalszárnyát, a bejárat felé indult, amely egy borostyánnal befuttatott, komor kis tornác mélyén nyílt. Hirtelen ijedten vette észre, hogy a házból fény szüremlik ki. Villanyfény, és a tűz homályosra pislákoló fénye is. Beletelt egykét pillanatba, amíg eszébe jutott, hogy hiszen várják az érkezését, ha nem is jelenlegi formájában. Mrs. Bennett, az öregecske házvezetönő biztosan megágyazott neki, tüzet rakott, és kikészítette a könnyű vacsorát. A tévét is bekapcsolta, leginkább azért, hogy ahogy Gordon belép, azonnal türelmetlenül kikapcsolhassa. A léptei sehogysem akartak csikorogni a kavicsos úton. Habár tudta, hogy nem lesz sikere az ajtóval, mégsem tudta megállni, hogy ne menjen oda először, és ne próbálja kinyitni, majd csak azután fog a tornác árnyai mögé rejtőzve, behunyt szemmel és szégyenkezve átcsussznmli a falon. 
Fellépkedett az ajtóhoz, és megállt. Nyitva volt. Csak egykét centire, de nyitva volt. Gordon szelleme rémült meglepetésben vergődött. Hogy lehet nyitva? Mrs. Bennett mindig olyan lelkiismeretes ezekben a dolgokban. Egy percig habozva álldogált, aztán nagy nehezen az ajtónak veselkedett. A kis nyomástól, amit sikerült kifejtenie, lassan és kelletlenül, nyikorgó zsanérokkal tiltakozva kitárult az ajtó. Gordon belépett, és átsuhint a kőpadlás előcsarnokon. Egy szeles lépcső vezetett felfelé a sötétségbe, de az előcsarnokból nyíló ajtók mind csukva voltak. A legközelebbi ajtó a nappaliba nyílt, ahol a tűz égett, és ahonnan a késő esti tévéfilm autós hajszájának tompa zajai szűrődtek ki. Egykét percig teljesen hiábavalóan birkózott az ajtó fényes rézkilincsével, de végül kénytelen volt beismerni a megalázó vereséget, hirtelen dühvel egyenesen nekiment az ajtónak és átcsúszott rajta. 
A szoba belseje maga volt a megtestesült otthonosság. Gordon vadul berontott, és nem tudott megállni, átlebegett egy kis asztalkán, amely meg volt rakva szendvicsekkel és egy forró kávéstermosszal, egy hatalmas kárpitozott karosszéken, bele a tűzbe, aztán a lendület továbbvitte, át a kandalló vastag, átforrósodott téglafalán a mögötte levő hideg és sötét ebédlőbe. A nappaliba visszavezető ajtó is be volt csukva. Gordon ügyetlenül matatott rajta, aztán megadta magát az elkerülhetetlennek, nekigyürkőzött, és halkan, lágyan visszacsusszant a nappaliba. Most először tűnt fel neki, hogy a fa belülről milyen lyukacsos szerkezetű. 
A szoba otthonossága szinte túl sok volt neki, rosszkedvűen bolyongott körbe, nem tudott megállapodni, hagyta, hogy a tűz meleg elevensége átjárja. De nem tudta felmelegíteni. Vajon tűnődött mit illik csinálni egy kísértetnek egész éjszaka? Vonakodva leült, és nézni kezdte a tévét. Az autós hajsza azonban nemsokára békésen véget ért, és nem maradt más a képernyőn, csak a szürkésfehér bizsergés, de nem tudta kikapcsolni. Miközben próbált feltápászkodni, rájött, hogy túl mélyen süppedt a fotelba, és egyes részeit összekeverte a szék darabjaival. Megpróbált azzal elszórakozni, hogy beleállt az asztal közepébe, de ez nem sokat javított a hangulatán, amely a kétségbeeséstől kiindulva biztos tempóban zuhant lefelé. 
Talán aludhatna. Talán. Nem érzett fáradtságot vagy álmosságot, de halálosan vágyott a feledés után. Átcsúszott a csukott ajtón a sötét előcsarnokba ahonnan a súlyos lépcsők vezettek a hatalmas, komor emeleti hálószobákba. Üresen ballagott fölfelé. Nem volt semmi értelme, tudta. Aki nem tudja kinyitni a hálószoba ajtaját, az az ágyban sem tud aludni. Átcsusszant az ajtón, és lefeküdt az ágyra, melyről tudta, hogy hideg, bár nem érzett semmit. Úgy látszott, a hold nem tudja békén hagyni, fényesen sütött le rá, ahogy ott feküdt tagra nyílt szemmel, üresen és nem bírt visszaemlékezni rá, hogy mi az, hogy alvás, és hogy is kell csinálni. Rátelepedett az ürességtől való félelem, annak a félelme, hogy ezentúl már mindig így fog feküdni ébren, hajnali négykor. Nem volt hová mennie, nem volt mihez kezdenie, ha odaér, és nem volt senki, akit fölébreszthetett volna úgy, hogy az illető ne rémüljön tőle halálra. 
A legrémesebb pillanat az volt, amikor összetalálkozott Richarddal az úton, és megpillantotta sápadtra dermedt arcát a szélvédő üvege mögött. Megint maga előtt látta azt az arcot, és mellette az üvegen tükröződő sápadt figura arcát. Ez aztán kiűzte a gondolataiból az utolsó kósza kis melegség foszlányt is, amely azt súgta, hogy ez az egész csak átmeneti probléma. A helyzet így éjszaka rémesnek tűnik, de reggel majd ha embereket láthat, és tisztázhatja a dolgokat, minden rendbe fog jönni. 
Agyában egyre szorongatta annak a bizonyos pillanatnak az emlékét, és nem bírta elengedni. Látta Richardot, és tudta, hogy Richard is látta őt. Nem lesz ez így jó. Ha rosszul érezte magát éjszaka, akkor általában leszaladt a konyhába, és körülnézett a fridzsiderben, úgyhogy fogta magát, és most is lement. Ott vidámabb lesz, mint ebben a holdfényes hálószobában. A konyhában jobban ellesz. 
Lesuhant a lépcsőkorlát mentén, illetve részben azon keresztül, egy pillanatnyi habozás nélkül átcsúszott a konyhaajtón, aztán vagy öt percig minden figyelmét és energiáját annak szentelte, hogy felkattintsa a villanykapcsolót. Egykét percig zsonglőrködött egy dobozos Foster sörrel, de aztán feladta a próbálkozást. A leghalványabb ötlete sem volt, hogyan nyithatná ki a sörösdobozt, és különben is, már teljesen felrázta az egészet, na és mit kezdjen vele, ha felnyitotta? Nincsen teste, amibe beletölthetné. Elhajította a dobozt, ami begurult a kredenc alá. 
Kezdett észrevenni magán valamit: lassan csökkenni és gyengülni kezdett az a képessége, hogy meg tudja ragadni a tárgyakat, éppúgy, mint a láthatósága. A gyengülés ütemében azonban volt valami rendszertelenség, vagy talán csak a hatásai időnként jobban megnyilvánultak, mint máskor. Ez is valami lassú ritmus szerint változott. Ebben a pillanatban úgy tűnt neki, hogy ereje fokozódóban van. Hirtelen kitörő cselekvésrohamban kipróbálta, mit tud megmozdítni, vagy használni, vagy bekapcsolni a konyhában. Kinyitogatta a szekrényeket, szétszórta a padlón az evőeszközöket, rövid búgást csalt elő egy robotgépből, feldöntötte az elektromos kávódarálót, de bekapcsolni nem tudta, elfordította a gáztűzhely gombját, de meggyújtani már nem tudta, egy késsel marcangolni kezdett egy vekni kenyeret. Próbált kenyérdarabokat tömni a szájába, de egyszerűen kiestek belőle a földre. Valahonnan előbukkant egy kisegér, de azonnal kirohant a konyhából, a szőre elektromosan felborzolódott a rámülettől. 
Végül abbahagyta a kísérletezést, és leült a konyhaasztalra, érzelmileg kimerülten, fizikailag zsibbadtan. 
- Vajon hogy fognak az emberek reagálni a halálhírére? - tűnődött. Ki fogja a legjobban sajnálni? Egy darabig sokkolni fogja őket a hír, aztán szomorúak lesznek aztán idővel megszokják, az emléke elhalványul, az emberek élik tovább az életüket nélküle, és azt hiszik, ő is oda távozott, ahová ilyenkor távozni szokás. Ez a gondolat töltötte el a legjegesebb rettegéssel. 
Ö nem távozott el. Még itt van. Az egyik szekrénnyel szemben ült, amit nem sikerült kinyitni, mert túl merev volt a fogantyúja és ez bosszantotta. Ügyetlenül hozzávágott egy paradicsomkonzervet, aztán megint odament a szekrényhez, és a konzervdobozzal nekiesett a zárnak. Az ajtó kicsapódott, és a szekrényből iszonytató módon kizuhant a saját eltűnt, vérbe fagyott holtteste. Gordon egészen idáig nem tudta, hogy a kísértetek el is tudnak ájulni. Most megtudta, és elájult. Pár óra múlva a gáztűzhely robbanására tért magához.      

16. Fejezet

Richard másnap reggel kétszer ébredt fel. Első alkalommal úgy döntött, hogy ez bizonyára tévedés volt, és a másik oldalára fordult, hogy pár futó percig még szunyókáljon. Másodszorra hirtelen felült, mert a tudatába nyomultak az előző este eseményei. Lement a földszintre, összeütött egy rosszkedvű és nyug- talan reggelit, melynek során semmi nem sikerült. Odaégette a pirítóst, melléöntötte a kávét, és rájött, hogy elfelejtett tegnap lekvárt venni, pedig akart. Áttekintette az önmaga táplálására tett siralmas kísérletet, aztán úgy döntött, talán mégis megengedheti magának, hogy szakítson némi időt, és elvigye este Susant egy remek helyre vacsorázni, és jóvátegye az előző estét. Ha ugyan rá tudja venni, hogy eljöjjön. 
Volt egy étterem, amiről Gordon hosszas dicshimnuszokat zengett, és egyre az izgatta, hogy próbálják ki. Gordon nagyon értett az éttermekhez épp elég időt töltött bennük, az biztos. Richard leült, és pár percig egy ceruzával kocogtatta a fogát, aztán felment a dolgozószobájába, és egy halom számítógépes magazin alól előrángatta a telefonkönyvet. L’Esprit d’Escalicr. Felhívta az éttermet, és próbált asztalt foglalni, de amikor megmondta, mikorra kéne, az némi csodálkozást váltott ki a vonal túlsó végén. 
- Ah, non m’sieur – mondta - a maitre d’, attól tartok, ez lehetetlen. Pillanatnyilag legalább három héttel előbb be kell jelenteni az asztalfoglalásokat. Pardon, m’sieur. 
Richard kicsit elámult, hogy vannak emberek, akik ténylegesen tudják, hogy mit fognak csinálni három hét múlva, aztán köszönetet mondott, és letette a kagylót. Hát, akkor talán megint egy pizza. Ez visszaterelte a gondolatait a tegnap esti sikertelen randevúhoz, nem tudott ellenállni a kiváncsiságnak, és újra a telefonkönyv után nyúlt. 
Gentleman ... Gentles ... Gentry. Gently egyáltalán nem volt benne. Egyetlenegy sem. Megkereste a telefonkönyv többi kötetét is, csak az SZ kötetet nem találta, mert azt a takarítónője rendszeresen kidobta, hogy miért, azt ezidáig még nem sikerült kifürkésznie. Cjellit vagy bármi hasonlót sem talált. Nem volt benne Jently, Dgently, Djently, Dzently vagy akár távolról erre emlékeztetó név sem. Fontolgatta a Tjentlyt, Tsentlit és Tzentlit is, aztán felhívta a tudakozót, de nem jelentkeztek. 
Richard megint csak ült, és kocogtatta a ceruzával a fogait, és nézte, ahogy a díványa lassan forog ideoda a számítógép monitorján. Milyen különös, hogy Reg csak néhany órával a történtek előtt érdeklődött olyan Lelkesen Dirk után. Ha az ember tényleg meg akar találni valakit, hogy fog hozzá, mit csinál? Megpróbálta felhívni a rendőrséget, de ők sem jelentkeztek. Hát, erről ennyit. 
Mindent megtett, amit pillanatnyilag tehetett annak érdekében, hogy felbéreljen egy magándetektívet akkor már ennél jobb dolgokra is tudja pazarolni az idejét és a pénzét. Egyszer majd úgyis összeakad Dirkkel, ahogy korábban is megtörtént néhány évente. Mindenesetre nehezére esett elhinni, hogy tényleg léteznek magándetektívek. Milyen emberek lehetnek? Hogy néznek ki, hogyan dolgoznak? Milyen nyakkendőt hord egy magándetektív? Feltehetően pontosan olyat, amiről az emberek nem is feltételezik, hogy egy magandetektív viselheti. Elég nehéz egy ilyen probléma végére járni, ha az ember épp csak most kelt fel. 
Puszta kíváncsiságból és mert máskülönben le kellett volna ülnie az Anthenien dolgozni a Yellow Pages lapjait kezdte pörgetni. Magándetektívek lásd Detektívirodák. Furcsán festettek ezek a szavak ilyen megbízható és üzleti szövegkörnyezetben. Visszalapozott a könyvben: Duguláselhárítás, Divat-szalonok, Díjbeszedő Vállalat, Detektív irodák. Ebben a pillanatban megcsörrent a telefon, és Richard kissé bosszankodva vette föl. Nem szerette, ha megzavarják. 
- Valami baj van, Richárd? 
- A, szia, Kate, nem, bocs, semmi... csak máshol járt az agyam. 
Kate Anselm is sztárprogramozó volt a WayForward Technologies cégnél. Egy hosszú távú mesterségesintelligenciatervezeten dolgozott, olyasmin, ami abszurd vágyálomnak hangzott, egészen addig, amíg a saját szájából nem hallotta az ember az elképzeléseit. Gordonnak szüksége volt rá, hogy rendszeresen a saját szájából hallja, részben, mivel aggódott a dologba fektetett pénz miatt, részben mert egyébként is szerette Kate-et hallgatni. 
- Nem akarlak zavarni - mondta Kate. - Csak próbálom hívni Gordont, és nem megy. Nem felel se Londonból, se a nyaralójából, se a kocsiból, se a személyhívóján. Kicsit furcsa, mikor olyan őrülten fontosnak tartja, hogy mindig elérhető legyen. Hallottad, hogy a motorházába is beszereltette a telefont? A hír igaz. 
- Tegnap óta nem beszéltem vele - mondta Richard. Hirtelen eszébe jutott a kazetta, amit elhozott Susan üzenetrögzitájéből, és nagyon remélte, hogy a nyulakról szóló eszmefuttatásnál fontosabb dolog nincs Gordon üzenetében. 
- Azt tudom, hogy a nyaralóba készült. Ööö ... nem tudom. hol lehet. Próbáltad... 
Richardnak semmi más lehetőség nem jutott az eszébe. 
- Ööö ... Jézusmária! 
- Richard? 
- Milyen különös ... 
- Richard, mi a baj? 
- Semmi, Kate. Ööö ... csak éppen valami döbbenetes dolgot olvastam. 
- Tényleg? És mit olvasol? 
- Hát ... őszintén szólva a telefonkönyvet. 
- Komolyan? Azonnal rohanok, és én is beszerzek egy példányt. Nem tudod, a megfilmesítés jogát eladták már? 
- Nézd, Kate, ne haragudj, de visszahívhatnálak később? Nem tudom, hol van most Gordon, és... 
- Ne izgulj. Tudom én, milyen az, amikor az ember alig várja, hogy lapozhasson már a következő oldalra. Folyton csak találgatni, az utolsó oldalig, mi? Szerintem Zbigniew volt a gyilkos. Jó hétvégét! 
És letette a kagylót. Richard is letette, tovább ült, és meredten bámult egy bekeretezctt hirdetést az előtte nyitva heverő Yellow Pages egyik oldalán. 

DIRK GENTLY HOLISZTIKUS NYOMOZOIRODAJA 
Megoldjuk a bűnügyet teljes egészében! 
Megtalaljuk az eltűnt személyt teljes egészében: 
Hívjon még ma, és teljes egészében megoldódik minden problémája! 
(Fő specialitásunk: elveszett macskák és zürös válások.) 
33a Peckender Street, London, N1, Ol3549112 

A Peckender Street csak néhány percnyi sétára volt. Richard lefirkantotta a címet, felkapta a kabátját, lerohant a lépcsőn, közben egy pillanatra megállt, és felmérte a dívány helyzetét. Kell hogy legyen valami rettenetesen nyilvánvaló tény, ami eddig elkerülte a figyelmét. A dívány be volt szorulva a keskeny lépcsőfordulóba. Egy egykét méteres kis pihenő szakította meg ezen a ponton a lépcsősort, a Richard lakása alatti lakás alaprajzához igazodva. A helyzetfelmérés azonban nem vezetett semmire, úgyhogy vegül átmászott a díványon, és kilépett a kapun. 
Islington kerületben az ember nem tud úgy elhajítani egy féltéglát, hogy ne találna el vele legalább három régiségkereskedést és egy könyvesboltot. De még ha esetleg nem találja el őket, akkor is beindítja a riasztóberendezésüket, ami aztán egész hétvégén szólni fog. Az Upper Streeten szokás szerint egy rendőrautó jatszott dodzsemet, aztán csikorogva lefékezett éppen Richard mellett. Richard átment mögötte az úton. 
Csipős és ragyogóan tiszta idő volt, amit Richard szeretett. Átsétált az Islington Green tetején, ahol a részegen hazafelé dülöngélőket meg szokták verni, elhaladt a régi, kiégett Collins Music Hall mellett, aztán átment a Camden Passageen, ahol az amerikai turistákat szokták megkopasztani. Egy ideig böngészgetett a régiségek között, és talált egy fülbevalót, amről úgy gondolta, hogy tetszene Susannak, de nem volt biztos benne. Aztán már abban sem volt biztos, hogy neki tetszik-e, összezavarodott, és otthagyta. 
Benézett egy könyvesboltba, és hirtelen ötlettől indíttatva vett egy Coleridge kötetet, csak mert ott hevert az orra előtt. Innen továbbsétált a kanyargó mellékutcácskákon, át a csatorna felett, végig a csatorna partján sorakozó tanácsi épületek mellett, egyre kisebb és kisebb terecskéken át, míg végül eljutott a Peckender Streetre, amely jóval messzebb volt, mint ahogy gondolta. Az a fajta utca volt, ahol a hétvégeken csorgó nyállal köröznek a jaguárjaikkal az ingatlmügynökök. Tele volt nemsokára lejáró bérletű boltocskákkal, viktoriánus ipari épületekkel, volt benne egy omladozó, késő Györgykorabeli sarokház is, és mind alig várta hogy lebontsák, és zömök, vadonatúj betonkockák teremjenek a helyükön. 
Éhes hordákban barangoltak a környéken a telekügynökök, és ugrásra készen, óvatosan méregették egymást. A 33. számra végül a 37. és a 45. között sikerült ráakadnia. Igencsak rossz állapotban volt, de nem rosszabban, mint a többi ház az utcában. A földszinten egy poros utazási iroda állt, betört ablakokkal, a brit légitársaságot reklámozó megfakult poszterei már értékes régiségnek számítottak. Az iroda melletti bejáratot pirosra festették, nem túl szépen, de legalább frissen. Az egyik kaputelefongomb mellett egy cédulán elegáns kézírással, ceruzával ez állt: Dominique, francia nyelvleckék, 3. em. 
A legszembetűnőbb azonban egy fényes réztábla volt az ajtó kellős közepén, a következő felirattal : Dirk Gently holisztikus detektívirodája. Semmi több. Vadonatújnak látszott még a csavarok is ragyogtak, amelyek tartották. Az ajtó nyomásra kinyílt, és Richard belépett. Egy rövid és dohos kis előcsarnokba jutott, ahol nem is igen volt más, csak a felfelé vezető lépcső. A szobácska túlsó végében levő ajtón semmi jele nem látszott annak, hogy az utóbbi években bárki is kinyitotta volna, néhány ócska fém polcállvány, egy üres akvárium és egy bicikli roncsai halmozódtak előtte. Minden más, a falak, a padló, a lépcsők, és amihez hozzá lehetett férni a hátsó ajtóból, szürkére lett mázolva, annak a kísérletnek a keretében, hogy olcsón kicsinosítsák a helyiséget, de a festés már megkopott, és a mennyezet közelében egy nedves folton kis gombák kandikáltak elő. 
Richard dühös hangokat hallott, ahogy elindult fölfelé a lépcsőn, és sikerült elkülönítenie két egymástól teljesen független, de egyaránt indulatos veszekedést, melyek valahol odafenn folytak. Az egyik hirtelen megszakadt legalábbis az egyik fél részéről, és egy dühös, kövér férfi dübörgött lefelé a lépcsőn az esőkabátja gallérját igazgatva. A veszekedés másik fele tovább folytatódott odafenn, siránkozó francia szóáradattal. A férfi félrelökte Richardot, és azt mondta: 
- Ne pazarold rá a pénzed, haver, nem éri meg - és eltűnt odakinn, a csípős reggelben. A másik veszekedés zajai tompábban hallatszottak le. Ahogy Richard elérkezett az első emeleti folyosóra, valahol becsapódott egy ajtó, és a másik vitának is vége szakadt. 
Richard benézett a legközelebbi nyitott ajtón. Az ajtó egy kis irodai előszobába nyílt. A másik, belső ajtó teljesen csukva volt. Egy fiatal, pufók arcú, olcsó kék kabátot viselő lány szemfestékeket és papírzsebkendős dobozokat rámolt ki az íróasztala fiókjából, és a táskájába dobálta őket. 
- Ez a detektíviroda? - kérdezte Richard bizonytalanul. A lány bólintott, az ajkába harapott, és lehajtotta a fejét. 
- Mr. Gently bent van? 
- Lehet, hogy igen - mondta a lány, és hátradobta a haját amely túl göndör volt ahhoz, hogy igazán hátra lehessen dobni, - de az is lehet, hogy nincs. Nem vagyok abban a helyzetben, hogy megmondjam. Nem az én dolgom, hogy számon tartsam, hol kódorog. Pillanatnyi holléte kizárólagosan rá tartozik. 
Az utolsó körömlakklemosót is kivette, aztán megpróbálta belökni a fiókot. De egy függőlegesen begyömöszölt vaskos könyv miatt nem ment. Tovább próbálkozott, sikertelenül. Aztán kivette a könyvet, kitépett belőle egy nagy csomó lapot, és visszatette. Most már könnyedén be tudta lökni a fiókot. 
- Maga a titkárnője? - kérdezte Richard. 
- Én a volt titkárnője vagyok, és az is szándékozom maradni - mondta a lány, és határozott mozdulattal bekattintotta a táskáját. - Ha inkább ostoba és méregdrága réztáblákra költi a pénzét, ahelyett hogy nekem fizetést adna, hát csak tessék. De én nem kérek belőle, köszönöm szépen. Még hogy jót tesz az üzletnek, csakis. Az üzletnek az tesz jót, ha udvariasan vesszük fel a telefont, kíváncsi vagyok, hogy a puccos réztáblája ezt meg fogja-e csinálni. Ha megengedi, most szeretnék kiviharzani. 
Richard félreállt, és a lány kiviharzott. 
- Végre megszabadultam magától! - ordított ki egy hang a belső szobából. Megszólalt egy telefon, és valaki rögtón felvette. 
- Igen? - mondta a hang mogorván az irodában. A lány közben visszajött a sáljáért. De csöndben, hogy volt főneke meg ne hallja. Aztán végleg távozott. 
- lgen, itt Dirk Gently holisztikus detektívirodája. Miben segíthetünk? 
Odafenn elhallgatott a francia szóözön. Valami feszült nyugalom állt be. Odabenn a hang ezt mondta: 
- Úgy van, Mrs. Sunderland, a zűrös válások intézése a specialitásunk. 
Szünet. 
- Igen, köszönjük, Mrs. Sunderland, de az ennyire zűrösek nem. 
A telefont letették, de azonnal megcsörrent egy másik. Richard körülnézett a nyomasztó kis irodában. Nagyon kevés dolog volt benne. Egy ütöttkopott, furnírozott íróasztal, egy régi, szürke irattartó szekrény, és egy sötétzöld bádog szemétkosár. A falon egy Duran Duran poszter, amire valaki vastag piros filctollal ráfirkálta: Ezt kérem levenni! Alá egy másik kéz ezt írta: Nem veszem! Alatta: Ki van rúgva! Alatta: Remek! És ezzel az ügy, úgy tűnik, nyugvópontra jutott. 
Richard bekopogott a belső ajtón, de senki nem felelt. A hang tovább beszélt: 
- Nagyon örülök, hogy ezt megkérdezte, Mrs. Rawlinson. A holisztikus kifejezés arra a meggyőződésemre utal, hogy a világban alapvetően minden mindennel összefügg. Én nem piszmogok olyasmikkel, mint az ujjlenyomatvizsgálat, vagy a zsebben talált szöszmöszök, vagy a semmitmondó lábnyomok. Én minden probléma mégoldását úgy  tekintem, mint amit az egész hálójában kell megfogni. Az okok és okozatok közti összefüggésekgyakran sokkal bonyolultabbak és összetettebbek, mint ahogy azt a mi durva és készen kapott fizikai világképünk felfogni képes, Mrs. Rawlinson. Hadd mondjak egy példát. Ha ön elmegy egy akupunktúrás orvoshoz fogfájással, akkor az orvos a combjába fog egy tűt döfni. És tudja, hogy miért, Mrs. Rawlilison? Nem, Mrs. Rawlinson, én sem tudom, de épp az a célunk, hogy kitaláljuk. Nagyon örültem, hogy elbeszélgethettünk  Mrs. Rawlinson. Viszonthallásra. 
Ahogy ezt a telefont letették, rögtön megszólalt egy másik. Richard benyitott és benézett. Ő volt az, Svlad, vagy Dirk Cjelli. Deréktájt kissé meghízott, kicsit táskásabb és vörösebb a szeme és a nyaka, de lényegében ugyanaz az arc, amely Richard a emlékeiben leginkább azzal a komor mosollyal jelent meg, mellyel tulajdonosa bemászott a cambridgeshirei rendőrség autójának hátuljába, nyolc évvel ezelőtt. 
Vastag, régi, világosbarna öltöny volt rajta, amely úgy festett, mintha valami távoli és szebb múltban tüskebokorirtás közben hordták volna, hozzá piroskockás inget viselt, mely teljes mértékben sikertelenül próbált harmonizálni az öltönnyel, és zöld csíkos nyakkendőt, amely egyikükkel sem volt hajlandó még csak szóba állni sem. Ezenkívül vastag, fémkeretes szemüveg volt rajta, mely részben talán magyarázatot adott az öltözködéshez való érzékére. 
- Á, Mrs. Bluthall, milyen nagyszerű, hogy hallom a hangját - mondta éppen. - Annyira elszomorított, mikor hallottam, hogy Miss Tiddles jobblétre szenderült. Szörnyű hír. De mégis, mégis... Hagyhatjuk-e, hogy a sötét kétségbeesés elfedje szemünk elől azt a fényességet, melyben az ön áldott kis cicuskája most már örökkön-örökké hiányozni fog? Nem hiszem. De csitt! Én még most is hallom Tiddles nyávogását. Magához szól, Mrs. Bluthall. Azt mondja, elégedett és nyugodt. Azt mondja, még nyugodtabb lesz, ha ön kifizetett bizonyos számlákat. Mond ez önnek valamit, Mrs. Bluthall? Erről jut eszembe, mintha én is küldtem volna önnek egy számlát úgy három hónapja. Vajon nem ez lehet az, ami megzavarja Tiddles békéjét? 
Dirk élénken integetett Richardnak, hogy adja oda neki a gyűrött doboz francia cigarettát, amit nem ért el ültéből. 
- Akkor vasárnap este, Mrs Bluthall, vasárnap este fél kilenckor. A címet tudja. Igen, biztos vagyok benne, hogy Miss Tiddles meg fog jelenni, éppúgy, mint az ön csekkfüzete. Viszontlátásra, Mrs. Bluthall, viszontlátásra. 
Alighogy megszabadult Mrs. Bluthalltól, máris csöngött a következő telefon. Dirk megragadta, közben meggyújtott egy elgyötört cigarettát. 
- Á, Mrs. Sauskind! - szólt a kagylóba. - Legrégebbi, és szabad-e hozzátennem, legkedvesebb kliensem. Szép jónapot, Mrs. Sauskind, szép jónapot. Sajnos, egyelőre semmi nyoma az ifjú Rodericknek, de a kutatás intenzívebb szakaszába lépett, ami biztos vagyok benne, egyúttal a záró szakasz is lesz, mélységesen bízom benne, hogy néhány napon belül vissza tudjuk juttatni a boldogan nyávogó kis gézengőzt az ön karjai közé. Á, igen, és a számla, nem tudom, megkapta-e. 
Dirk elgyötört cigarettájáról kiderült, hogy túlságosan is el van gyötörve ahhoz, hogy meggyulladjon, azért a vállához szorította a kagylót, és egy másikat keresgélt a dobozban, de az üres volt. Egy darab papír után kotorászott az íróasztalon, egy ceruzacsonkkal pár szót firkantott rá, és odatolta Richard elé. 
- Hogyne, Mrs. Sauskind - biztosította a hölgyet a telefonba, - a legmélyebb figyelemmel hallgatom. 
Az üzenet így szólt: Szólj a titkanőmnek, hogy hozzon cigit! 
- Igen - folytatta Dirk a telefonba, - de ahogy már próbáltam megvilágítani ismeretségünk elmúlt két esztendeje során, én ebben a kérdésben a kvantummechanika elveit követem. Az én elméletem szerint az ön macskája nem elveszett, hanem hullámformája pillanatnyilag összeomlott, amit helyre kell állítanunk. Schödinger. Planck. Es a többi. 
Richard ezt írta a papírfecnire: Nincsen titkárnőd és visszatolta Dirk elé. Dirk ezen kicsit elgondolkozott, aztán odaírta: A francba. És megint visszatolta Richardnak. 
- Biztosíthatom önt, Mrs. Sauskind - folytatta Dirk élénken, - hogy 19 év, hogy úgy mondjam, figyelemre méltó életkor egy macskánál, de hogy engedhetnénk meg magunknak azt a feltételezést, hogy egy olyan macska, mint Roderick, ne érte volna meg ezt a kort? És megtehetjüke, hogy most, életének alkonyán a sorsára hagyjuk? Hisz éppen ez az időszak az, amikor a leginkább szüksége van a folytatódó kutatás nyújtotta támogatásra. Épp most kell megkettőzni erőfeszítéseinket, és az ön hozzájárulásával, Mrs. Sauskind, éppen erre készülök. Képzelje el, Mrs Sauskind, hogyan nézne a szemébe, ha ezt a csekélységet sem tenné meg érte? 
Richard eljátszadozott a cédulával, magában vállat vont, és ezt írta rá: Majd én hozok és megint visszaldta Dirknek. Dirk szigorúan rázta a fejét, aztán ezt írta: Ezt nem fogadhatom... nagyon kedves lenne tőled. Miután Richard elolvasta, visszavette a cédulát, és hozzátette: Kérj rá pénzt a titkárnőmtől. Richard elgondolkozva nézte a papírt, fogta a ceruzát, és egy pipát tett az előző megjegyzése mellé, mely szerint: Nincsen titkárnőd. Visszatolta a cédulát Dirk elé, aki vetett rá egy pillantást, és egy pipát tett amellé, hogy: Ezt nem fogadhatom... nagyon kedves lenne tőled. 
- Hát esetleg - folytatta a beszélgetést Mrs. Sauskinddel - talán nagy vonalakban elmondhatná, a számla mely tételei okoztak gondot önnek. Csak egészen nagy vonalakban. 
Richárd távozott. A lépcsőn lefelé menet összeütközött egy ifjú titánnal, aki idegesen pislogott fölfelé a lépcsőházba. 
- Milyen volt? - kérdezte Richardtól. 
- Fantasztikus - mormogta Richard. - Egyszerűen fantasztikus. 
Talált a közelben egy újságost, vett pár doboz Disque Bleut Dirknek, és megvette a Persorral Computer World új számát is, melynek címlapján Gordon Way képe díszelgett. 
- Kár érte, mi? - mondta az újságos. 
- Tessék? Ja, ... ööö ... igen - mondta Richard. Ö is gyakran gondolta ezt Gordonnal kapcsolatban, és meglepetten tapasztalta, hogy véleménye ilyen széles körben visszhangra talált. Vett még egy Guardiant is, fizetett, és ment. Amikor visszaért, Dirk még mindig a lábát az íróasztalra téve telefonált, és nyilvánvaló volt, hogy a részletes tárgyalás folyik. 
- Igen, a költségek... nos, a Bahamákon való tartózkodás költséges volt, Mrs. Sauskind, dehát a költségek már csak ilyenek. Ezért hívjuk őket költségeknek. 
Átvette a cigarettásdobozokat, csalódottnak látszott, hogy csak kettő van, de a szívesség nyugtázásaképpen kissé megrándította a szemöldökét, aztán a székre mutatott. 
- Természetesen, elmagyarázom újból, miért volt olyan életbevágóan fontos, hogy a Bahamákra utazzak - mondta Dirk Gently megnyugtató hangon. - A legnagyobb örömömre fog szolgálni. Ahogyan ön is tudja, Mrs. Sauskind, én hiszek abban, hogy a világban alapvetően minden mindennel összefügg. Ezenfelül háromszögeléssel felmértem a dolgok alapvető összefüggéseinek vektorait, és a nyomok a bahamai partokra vezettek, melyeket ezért időröl időre feltétlenül szükséges volt felkeresnem a nyomozás során. Aminek egyáltalán nem örültem, mivel sajnálatos módon allergiás vagyok a napfényre és a rumpuncsra, de hát mindenkinek megvan a maga keresztje, nem igaz, Mrs. Sauskind? 
A telefonból hadaró szóáradat ömlött ki. 
- Elszomorít, Mrs. Sauskind. Bárcsak azt mondhatnám, hogy jogosnak és lelkesítőnek találom az ön szkepticizmusát, de ezt a legnagyobb jóakarattal sem tehetem. Teljesen le vagyok törve miatta, le vagyok törve. Azt hiszem, ez a számlán is fel van tüntetve. Lássuk csak. 
A keze ügyéből felvett egy fényes indigós másolatot. 
- “A dolgok összefüggésének kinyomozása és háromszögelése, 150 font” ezt megbeszéltük. “Fentiek nyomainak követése a Bahamákra, útiköltség és szállás” mindössze 1500 font. A szállás természetesen módfelett szerény volt. A, igen. itt van. “Az ügyfél szkepticizmusa miatti letörtség + italok: 325,50 font”. Nem kellett volna ekkora költségekbe verni magam, drága Mrs. Sauskind, ha nem lettem volna folyton ilyen állapotban. Ha nem hisz a módszeremben, azzal csak megnehezíti a dolgomat, Mrs. Sauskind, és sajnálatosan megnöveli a költségeket. 
Odafenn percről percre hevesebbé vált a vita. A francia hang a hisztériát súrolta. 
- Elismerem, Mrs. Sauskind - folytatta Dirk, - hogy a nyomozás költségei kissé eltérnek az eredeti becslésektől, de biztos vagyok benne, hogy ön is megérti, hogy egy hét évig húzódó nyomozás nyilván nehezebb, mint egy egyetlen délután alatt elvégezhető, és ezáltal a költségei is magasabbra rúgnak. Állandóan módosítanom kell őket, az ügy nehézségének folyamatos felmérése és az eddigi nehézségek alapján. 
A telefonból még hevesebb szózuhatag áradt. 
- Drága Mrs. Sauskind vagy szólíthatom Joycenak? Nos, jó. Drága Mrs. Sauskind, egy dolgot hadd mondjak. Ne aggódjon a számla miatt, ne zökkenjen ki a nyugalmából és ne zaklassa fel magát. Kérem, ne jelentsen ez az ön számára problémát. Egyszerűen csak szorítsa össze a fogát, és fizesse ki. 
Levette a lábát, és áthajolt az íróasztalon, a kagylót centiről centire engedte a készülék felé. 
- A legnagyobb élvezet volt önnel társalogni, Mrs. Sauskind, mint mindig. A viszonthallásra. 
Végre lerakta a telefont. Aztán megint felvette, és átmenetileg a papírkosárba ejtette. 
- Kedves Richard MacDuff! - mondta, és az íróasztal alól előhúzott egy nagy, lapos papírdobozt, és Richard felé csúsztatta az asztalon. 
- Itt a pizzád. 
Richard döbbenten nézett rá. 
- Ööö... köszönöm, nem kérem. Már reggeliztem. 
- Edd csak meg. - Dirk vállat volt. - Azt mondtam nekik, hogy a hétvégén majd be fogsz nézni, és rendezed a számlát - mondta. - Mellesleg isten hozott az irodámban! 
Bizonytalan mozdulattal körbeintett a rendetlen szobában. 
- A napfény működik benne - mondta az ablakra mutatva, - a gravitáció működik benne, - mondta, és leejtett egy ceruzát. - Minden mást a véletlenre kell bíznunk. 
Richárd megköszörülte a torkát. 
- Mi ez itt? - kérdezte. 
- Mi mi? 
- Ez az egész - kiáltott fel Richard. - Ha jól látom, neked holisztikus detektívirodád van, én meg azt sem tudom, mi az, hogy holisztikus. 
- Az egész világon egyedülálló szolgáltatást nyújtunk - mondta Dirk. - A holisztikus kifejezés arra a meggyőzódésemre utal, hogy a dolgok alapvető összefüggéseivel kell... 
- Igen, ezt már hallottam az előbb - mondta Richard. - Meg kell hogy mondjam, nekem úgy hangzott, ez csak ürügy arra, hogy kifossz hiszékeny öregasszonyokat. 
- Hogy kifosszam őket? - kérdezte Dirk. - Lehet, hogy így lenne, ha valaha is bárkinek eszébe jutott volna, hogy fizessen nekem, de biztosíthatlak róla, drága Richard, hogy ennek a legtávolabbi veszélye sem forog fönn. Az úgynevezett reményeimből élek. Remélem, hogy érdekes és jól jövedelmező megbízásokat fogok kapni, a titkárnőm reméli, hogy fizetést fog kapni, a háziura reméli, hogy egyszer majd kifizeti a lakbért, a villamosművek reméli, hogy a háziúr kifizeti a villanyszámlát, és így tovább. Szerintem ez egy csodálatosan optimista életforma. Mindeközben egy csomó elbűvöló és butuska idős hölgynek okot adok arra, hogy boldogan haragudhasson valami miatt, a macskájuknak pedig garantálom a teljes szabadságot. Van-e egyetlen olyan ügyem is, kérdezed te és azért teszem fel helyetted a kérdést, mert tudom, hogy tudod, hogy utálom, ha félbeszakítanak, amely csak a legcsekélyebb részét is igénybe veszi az intellektusomnak, amely mondanom sem kell tüneményes? Nincs. De kétségbeestem-e emiatt? Elcsüggedtem-e?   Igen. Egészen - tette hozzá - a mai napig. 
- Ó, ennek örülök - mondta Richard. - De mi volt ez a sok marhaság a macskákról meg a kvantummehanikáról? 
Dirk felsóhajtott, és egyetlen gyakorlott ujjmozdulattal felpattintotta a pizzásdoboz tetejét. Némi szomorúsággal vette szemügyre a kihűlt kerek finomságot, aztán letört belőle egy darabot. Pepperoni és szardelladarabkák spricceltek szét az íróasztalon. 
- Bizonyosra veszem, Richard - mondta Dirk, - hogy hallottál már Schödinger macskájáról - és a letölt pizzadarab nagy részét a szájába gyömöszölte. 
- Hát persze - mondta Richard valamennyit halottam róla. 
- És mit? - kérdezte Dirk tele szájjal. Richard bosszankodva kihúzta magát ültében. 
- Azt az elvet szokták vele illusztrani - mondta, - hogy kvantumszinten minden eseményt a valószinűségek irányítanak... 
- Kvantumszinten, tehát minden szinten - szakította félbe Dirk. - Habár a szubatominál magasabb szinteken a valószínűségek felhalmozódott hatását általában nem lehet megkülönboztetni a kemény és szigorú fizikai törvények hatásaitól. Folytasd. 
További hideg pizzadarabokkal tömte a fejét. Richardnak fel is tűnt, hogy Dirknek olyan feje van, mint amit már kicsit túl sokat tömtek. A kajával meg a sok beszéddel szüntelen forgalmat bonyolított le a szája. A füleit viszont szinte egyáltalán nem használta a beszélgetés folyamán. Richardnak eszébe jutott, hogy ha Latnarcknak igaza lett volna, és ez a viselkedés még néhány generáción keresztül eltart, akkor nagy esélye lenne annak, hogy a koponya belső felépítése radikálisan átalakuljon. Richard folytatta. 
- A kvantumszint eseményeit a valószínűségek irányítják, de ezek a valószínűségek nem valósulnak meg mindaddig, amíg meg nem próbáljuk mérni őket. Vagy hogy egy olyan kifejezést használjak, amit épp az előbb hallottam tőled kissé szokatlan szövegösszefüggésben, a mérés aktusával összeomlik a valószínűségi hullám. Addig a pontig az összes lehetséges történés, amely mondjuk egy elektron előtt nyitva áll, valószínűségi hullámok formájában létezik. Semmi sincs eldöntve. Amíg meg nem mérjük. 
Dirk bólintott. 
- Nagyjából - mondta, és megint harapott a pizzából. - De mi van a macskával? 
Richard rájött, hogy az egyetlen módja annak, hogy ne kelljen végignéznie, ahogy Dirk átrágja magát az egész pizzán, az, ha ő eszi meg a maradékot. Felgöngyölte, és óvatosan próbálkozva beleharapott az egyik végébe. Egész jó volt. Még egyet harapott. Dirk megütközve nézte. 
- Tehát - mondta Richard. - A “Schödinger macskája” kísérlet arra való, hogy a kvantumszinten működő valószínűségi hatásokat makroszkopikus szinten is el tudjuk képzelni. Vagy mondjuk úgy, hétköznapi szinten. 
- Igen, mondjuk úgy - mondta Dirk, és lesújtott tekintettel figyelte a pizza maradékát. Richard megint beleharapott, és vígan folytatta. 
- Szóval képzeljük el, hogy fogunk egy macskát, és beletesszük egy dobozba, amit tökéletesen le lehet zárni. Teszünk a dobozba egy darabka radioaktív anyagot is, és egy fiolányi mérgesgázt. Úgy rendezzük a dolgot, hogy egy adott időszakon belül pontosan 50-50 %  esély legyen arra, hogy a radioaktív anyag egy atomja kibocsát egy elektront. Ha ez megtörténik, ettől elszabadul a mérgesgáz, és a macska elpusztul. Ha nem, életben marad. 50-50 % . Azon az 50-50% esélyen függ, hogy egy atom elbomlik-e vagy sem. Ha jól értem, a lényeg a következő. Mivel egy atom elbomlása kvantumszinten Iejátszódó esemény, ezért ez az esemény nem fog lejátszódni egyik irányban sem, amíg valaki meg nem figyeli, de a megfigyelés nem történhet meg, amíg ki nem nyitjuk a dobozt, és meg nem nézzük, hogy a macska él-e vagy sem, és ebből egy igen különös következtetést vonhatunk le. Amíg ki nem nyitjuk a dobozt, a macska meghatározatlan állapotban van. Annak a lehetősége, hogy él, és annak a lehetősége, hogy elpusztult, két különböző hullám, melyek egymás mellett léteznek a dobozban. Schödinger ezzel a példával kívánta illusztrálni a kvantumelmélet abszurditását. 
Dirk felállt, és odalépett az ablakhoz, valószínűleg nem annyira a középszerű kilátás kedvéért amely egy régi raktárépületre nyílt, melyet egy alternatív komikus vett meg a sörreklámokon szerzett mesés vagyonából, hogy luxuslakásokat alakítson ki benne, mint inkább azért, hogy ne kelljen végignéznie, ahogy az utolsó darab pizza is eltűnik. 
- Pontosan - mondta Dirk. - Bravó! 
- De mi köze van mindennek ehhez a... ehhez a detektívirodához? 
- Ó, hogy ehhez. Hát néhány kutató elvégzett egy ilyen kísérletet, de amikor kinyitották a dobozt, a macska nem volt se eleven, se döglött, ugyanis eltűnt, és engem bíztak meg a felkutatásával. Én arra jutottam, hogy nem történt semmi drámai. A macska megunta, hogy folyton dobozokba zárják, és időnként gázzal árasztják el, és az első adandó alkalommal kereket oldott az ablakon át. Egy percembe került az egész, letettem egy tálkát egy kis tejjel az ablak alá, és csábító hangon hívogattam, hogy Berenice! Tudniillik Berenice-nek hívták a macskát, és... 
- Várjunk csak egy kicsit - mondta Richard. 
- ...és a macska nemsokára elő is került. Elég egyszerű kis ügy volt, de bizonyos körökben híre ment, aztán rövid időn belül egyik ügy követte a másikat, ahogy ez már lenni szokott, és így állt össze ez a nagyszerű karrier, melynek eredményét magad előtt láthatod. 
- Várjunk egy kicsit, várjunk egy kicsit - ismételte Richard az asztalra csapva. 
- Igen? - érdeklődött Dirk ártatlanul. 
- Miket beszélsz itt össze, Dirk? 
- Valami baj van azzal, amit mondtam? 
- Nem is tudom, hogy hol kezdjem - tiltakozott Richard. - Jól van. Azt mondtad, valakik végrehajtották a kísérletet. Ez képtelenség. A “Schödinger macskája” nem egy valódi kísérlet! Csak egy példa, az érvelés kedvéért. Nem lehet valóban elvégezni. 
Dirk csodálkozó figyelemmel nézett rá. 
- Tényleg? - kérdezte végül. - És miért nem? 
- Mert nincs mit vizsgálni rajta. Az egészben az a lényeg, hogy elgondolkozol azon, hogy mi fog történni, mielőtt a megfigyelést megtennéd. Nem tudhatod, hogy mi történik a dobozban, anélkül hogy belenéznél, viszont abban a pillanatban, hogy belenézel, a hullámcsomag összeomlik, és a valószínűségek eldőlnek. Önmagát beteljesítő kudarc az egész. Semmi értelme. 
- Ebben természetesen tökéletesen igazad van - felelte Dirk, és visszaült a helyére. Kivett egy cigarettát a dobozból, az asztalhoz ütögette, aztán áthajolt az íróasztal felett, és a cigaretta füstszűrős végével Richardra mutatott. 
- De vegyük a következőt folytatta. Tegyük fel, hogy bevonunk a kísérletbe egy médiumot, egy parafenomént, aki kész megállapítani, hogy milyen egészségi állapotban van a macska, anélkül hogy kinyitná a dobozt. Valaki, akinek mondjuk különleges érzéke van a macskákhoz. Akkor mi van? Nem lehet, hogy ezzel valami újabb kvantumfizikai felismerésre jutnánk? Ezt akarták csinálni? Ezt csinálták. 
- Dirk, ez teljes képtelenség. 
Dirk kihívóan felhúzta a szemöldökét. 
- Jól van, jól van - mondta Richard, és felemelte a kezét. - Gondoljuk végig. Még ha elfogadnám is mint ahogy egy pillanatig sem fogadom el, hogy egyáltalán lehetséges a távolbalátás, ez sem változtatna azon, hogy a kísérlet kivitelezhetetlen. Ahogy mondtam, az egésznek az a lényege, hogy mi történik a dobozban, mielőtt megfigyelnénk. Az mindegy, hogyan figyeled meg, hogy ténylegesen belenézele a szemeddel a dobozba, vagy ha mindenáron ragaszkodsz hozzá csak az agyaddal. Ha a távolbalátás működik, az is csak egy módja annak, hogy belenézz a dobozba, ha pedig nem működik, akkor természetesen az egész irreleváns. 
- Ez persze attól függ, ki milyen nézetet vall a távolbalátással kapcsolatban. 
- Igen? És te milyen nézetet vallasz a távolbalátással kapcsolatban? A múltad ismeretében ez nagyon érdekelne. 
Dirk megint az asztalhoz ütögette a cigarettáját, aztán összeszűkült szemmel Richardra nézett. Mély és hosszúra nyúlt csend ereszkedett közéjük, melyet csak a távoli francia nyelvű üvöltözés zavart meg kissé. 
- Azt a nézetet vallom, amit mindig is vallottam - mondta végül Dirk. 
- Mely szerint? 
- Hogy én nem vagyok távolbalátó. 
- Igazán? - mondta Richard. - Na és a vizsgatételek? 
Dirk Gently tekintete elsötétedett a téma említésére. 
- Az véletlen volt - mondta halk, dühös hangon. - Különös és hátborzonagtó véletlen, de akkor is véletlen. Hadd tegyem hozzá, olyan véletlen, melynek következtében jelentős időmennyiséget töltöttem a sitten. A véletlenek ijesztőek és veszélyesek tudnak lenni. 
Dirk megint hosszú és kutató pillantást vetett Richardra. 
- Alaposan megfigyeltelek - mondta. - Ahhoz képest, hogy milyen helyzetben vagy, fantasztikusan nyugodtnak látszol. 
Richard furcsának találta ezt a megjegyzést, és próbálta valahogy értelmezni. Aztán minden megvilágosodott előtte. 
- Atyaúristen - mondta. - Csak nem téged is beszervezett? 
Most Dirken volt a sor, hogy furcsának találja Richard megjegyzését. 
- Ki szervezett be? 
- Gordon. Nem, az lehetetlen. Gordon Way. Mindig ezt csinálja, mások révén próbál nyomást gyakorolni rám, hogy a szerinte fontos feladatokkal foglalkozzam. Egy percig azt hittem... mindegy. 
- De akkor mit akartál mondani? Á, szóval Gordon Way mindig ezt csinálja, ugye? 
- Igen. Nagyon utálom. 
- Miért? 
Dirk hosszan és élesen nézett Richardra, és könnyedén kopogtatta az íróasztalt egy ceruzával. Aztán hátradőlt a székében, és a következőket mondta:
- Gordon Way holttestét ma kevéssel hajnal előtt találták meg. Agyonlőtték, fojtogatták, aztán a házát is felgyújtották. A rendőrség feltevése szerint nem a házban lőtték le, mert bent nem találtak golyókat, csak amik a testében voltak. Találtak viszont golyónyomokat Mr. Way 500 SEC Mercedese mellett, melyre elhagyatva bukkantak rá mintegy négy kilométerre a háztól. A holttestet ezek szerint elszállították a gyilkosság után. Az orvos, aki megvizsgálta a hullát, úgy nyilatkozott, hogy Mr. Wayt azután fojtogatták, miután lelőtték, ami arra mutat, hogy a gyilkos kissé zavarodott lehetett. A megdöbbentő véletlen úgy hozta, hogy egy rendőr tegnap éjjel beszélt egy nagyon zavartan viselkedő úriemberrel, aki azt mondta, bűntudata van, mert épp az előbb gázolta el a főnökét. Ez az úr egy bizonyos Mr. Richard MacDuff volt, a főnöke pedig nem más, mint Mr. Gordon Way. Ezenfelül azt is tudjuk, hogy Mr. Richard MacDuff egyike annak a két személynek, akik valószínűleg a legtöbb hasznot fogják húzni Mr. Way halálából, mivel a WayForward Technologies szinte biztos, hogy legalábbis részben az ő kezébe fog kerülni. A másik személy az egyetlen élő rokon, Miss Susan Way, akinek a lakásába amint annak tanúja voltam Mr. Richard MacDuff tegnap éjjel betört. Ezt persze a rendőrség nem tudja. És ha meg tudunk egyezni, nem is fogja megtudni. Na persze alaposan meg fogják vizsgálni, hogy ez a két személy milyen kapcsolatban áll egymással. A rádióban a hírekben azt mondták, hogy nagy erőkkel keresik Mr. MacDuffot, aki remélik, segítségükre lesz a nyomozásban, de a hangvétel azt sugallta, hogy világos mint a vakablak: ő a tettes. A honoráriumomat a következőkben állapítom meg: 200 font naponta, plusz a költségeim. A költségekről nem vitatkozom és előfordul, hogy meglepően hatnak azokra, akik nem elég könnyedén fogják fel ezeket a dolgokat. Megbízol az ügyeddel? 
- Bocs - mondta Richard lassan bólogatva. - De elmondanád elölről az egészet?   

17. Fejezet

Az Elektromos Szerzetes ma nem is tudta, mit higgyen. Az elmúlt néhány órában döbbenetes mennyiségű hitrendszeren rágta át magát, de egyik sem nyújtotta neki azt a hosszú távú spirituális vigaszt, amit a programja szerint örökösen keresnie kellett. Torkig volt az egésszel. Komolyan. Fáradt volt. És csüggedt. Ezenfelül és ez meglepetésként érte nagyon hiányzott neki a lova. Unalmas és alantas egy jószág, az biztos, és nem méltó arra, hogy egy olyan agy törődjön vele, melynek egy ló felfogóképességét magasan meghaladó dolgokkal kell foglalkoznia, de mindennek ellenére hiányzott neki. Szeretett volna a hátára ülni. Szerette volna megpaskolni. Szerette volna érezni, hogy a ló nem ért semmit. Kíváncsi volt, hogy hol lehet. 
Szomorúan Ióbázta a lábait a faágról, ahol az éjszakát töltötte. Egy vad, fantasztikus álmot követve mászott fel a fára, aztán ottragadt, és kénytelen volt ottmaradni reggelig. Még most, a nappali világosságban sem volt biztos benne, hogy fog lejutni onnan. Egy percig veszélyesen közel járt ahhoz, hogy azt higgye, tud repülni, de egy gyors hibajavító folyamat közbelépett, és rászólt, hogy ne legyen hülye. Szóval problémái voltak. 
Ami lángoló hit megszületett benne, és a remény szárnyain felfelé szárnyalt, át a fa ágai között a varázslatos éjszakában, az nem adott semmi utasítást arra nézve, hogy hogyan mászhatna le innen, aztán mint már annyi más éjszaka lángoló hit reggelre ez is elpárolgott. És ha már a lángolásról beszélünk nem messze tőle a kora hajnalban tényleg lángokban állt valami nagy dolog a távolban. Arrafelé lehet, gondolta, ahonnan ő jött, amikor valami mély spirituális késztetés erre a kényelmetlenül magas, de egyébként zavarbaejtően hétköznapi fa felé irányította. Vágyott rá, hogy odamenjen, és imádja a tüzet, hogy örökkévaló hűséget fogadjon szent ragyogásának, de miközben reménytelenül küzdött, hogy utat találjon lefelé az ágak között, tűzoltóautók érkeztek a helyszínre, és kioltották az isteni sugárzást, úgyhogy megint dobhatta ki a hitét az ablakon. 
A nap néhány órája már fönn volt, és habár a Szerzetes igyekezett olyan hasznosan eltölteni az idejét, ahogy csak tudta hitt a felhőkben, hitt az ágakban, hitt a röpködő bogarakban, most pedig éppen azt hitte, hogy torkig van az egésszel, valamint arról is meg volt győződve, hogy egyre éhesebb. Arra gondolt, bárcsak lett volna annyi esze, hogy hozzon magával valami ennivalót abból a házból, ahol az éjszaka járt, ahová elcipelte szent terhét, hogy nyugvóhelyére helyezze a szent kredencben, de a szenvedély fehér izzásában úgy vélte, az efféle világias dolgok, mint az ennivaló, nem számítanak, és hogy a fán majd úgyis talál valamit. 
Hát talált is. Faágakat. A Szerzetesek nem esznek faágakat. Ami azt illeti, most, hogy így elgondolkozott rajta, rájött, hogy kissé kellemetlenül érzi magát egy s más miatt, amit tegnap éjjel hitt, és a következmények is kicsit zavarba ejtették. Egyértelműen azt az utasítást adták neki, hogy “Lője ki magát”, és furcsa módon úgy érezte, engedelmeskednie kell, de lehet, hogy hibát követett el, amikor azonnal engedelmeskedett egy olyan nyelven kapott utasításnak, amit csak két perecet azelőtt tanult meg. 
Annyi bizonyos, hogy annak a személynek a reakciója, akire lőtt, kissé extrémnek tűnt. Az ő bolygóján ez úgy volt, hogy ha így rálőttek valakire, akkor nem történt más, mint hogy a következő héten eljátszották a következő epizódot, de most valahogy az volt az érzése, ez az illető nem fog így tenni. Egy szélroham söpört át a fa lombján, és a fa szédítően megingott tőle. A Szerzetes kicsit lejjebb mászott. Eleinte aránylag könnyen ment a dolog, mert az ágak elég közel voltak egymáshoz. Az utolsó szakasz tűnt csak legyőzhetetlen akadálynak egyszerűen ugrani kellene egy nagyot, de az súlyos belső töréseket vagy repedéseket okozhat, és annak esetleg az lesz a vége, hogy tényleg nagyon különös dolgokat kezd majd hinni. 
Hirtelen a mező távoli sarkából jövő hangok ragadták meg a figyelmét. Egy teherautó állt meg az út szélén. Egy percig figyelmesen nézte, de nem látott semmi különöset, amiben hihetett volna, úgyhogy inkább megint befelé figyelt. Eszébe jutott, hogy a múlt éjszaka működésbe lépett egy furcsa funkciója, amivel még soha nem találkozott, de volt egy olyan érzése, hogy ez az, amit bűntudatnak szoktak nevezni. Egyáltalán nem tetszett neki, hogy  az egyén ott feküdt, miután rálőtt, a Szerzetes először elment, de aztán visszament, hogy még egyszer megnézze. Az illető arckifejezéséból úgy ítélte, hogy valami baj van, és ez nem illett bele az általános képbe. A Szerzetes aggódni kezdett, hogy esetleg csúnyán elrontotta az illető estéjét. De a lényeg az gondolta, hogy mindig azt cselekedjük, amit helyesnek hiszünk. Ezután azt vélte helyesnek, hogy ha már, így elrontotta ennek az illetőnek az estéjét, akkor legalább illene hazaszállítania. Gyors kutatás után megtalálta a címét, néhány térképet és a kulcsait. 
Az út fárasztó volt, de erőt adott neki a hite. Hirtelen a “fürdőszoba” szót hozta a szél át a mezőn. Megint elnézett a teherautó felé a mező távoli sarkába. Egy sötét egyenruhás ember szállt ki belőle, és valamit magyarázott egy másiknak, aki durva munkaruhát viselt, és kissé mogorvának tűnt, bármiről volt is szó. A szél a “csak amíg megtaláljuk a tulajdonost” és “tiszta őrültség, persze” szavakat sodorta magával. A munkaruhás ember végül beleegyezett a dologba, de nem valami lelkesen. Pár perc múlva egy lovat vezettek ki a mezőre a teherautó hátuljából. A Szerzetes pislogott. Áramkörei megborzongtak és nekilódultak a meglepetéstől. Végre valami, amiben hihet, egy valóban csodaszámba menő esemény, határtalan, bár kissé csapongó odaadásának jutalma. 
A ló türelmesen és engedelmesen lépkedett. Már rég megszokta, hogy oda menjen, ahová viszik, és most az egyszer kivételesen nem is bánta. Itt ez a gyönyörű mező, gondolta, itt a sok fű. Ott egy sövény, amit elnézegethet. Van elég hely, hogy később futkározzon egy kicsit, ha éppen ahhoz van kedve. Az emberek elmentek, és magára hagyták, ami ellen neki nem volt semmi kifogása. Kicsit körbekószált, aztán csak mert úgy tartotta kedve, megállt. Azt teheti, amit csak akar. Micsoda élvezet. Micsoda óriási és ritka élvezet. Lassan átvizsgálta az egész mezőt, aztán úgy döntött, most megtervez egy kellemes, nyugis napot. Később majd jöhet egy kis futkározás is, gondolta, talán úgy három körül. Aztán lehever a mező keleti felén, ahol sűrűbb a fű. Jó helynek tűnik arra, hogy ott kigondolja, mi legyen a vacsora. Az ebéd, tűnődött, talán megejthető a mező déli végében, ahol egy kis patak csörgedezik. Te jó ég, ebéd a patakparton. Maga a boldogság. Az a gondolat is örömmel töltötte el, hogy egy félórácskát elballaghat balra, aztán egy kicsikét jobbra, minden különösebb cél nélkül. Azt még nem döntötte el, hogy 2 óra és 3 óra között a farkával legyezgessen-e ide-oda, vagy inkább a dolgok általános folyásán tűnődjön. Na persze, ha úgy tartja kedve, mind a kettőt megteheti, legfeljebb a futkározást elhalasztja későbbre. És épp most vett észre egy szép sövénydarabot, ami felett el lehetne bámulni, ezzel jól eltölthetne néhány kellemes ebéd előtti órát. Remek. Kitűnő tervek. És az a legjobb, hogy most, hogy kész van a terv, akár hagyhatja is az egészet a fenébe.
 Odasétált hát a mező egyetlen fája alá, hogy kellemesen elácsorogjon egy darabig. Az Elektromos Szerzetes a fa ágai közül a ló hátára vetette magát, egy gyanúsan “Geronimó”-nak hangzó kiáltással.

18. Fejezet

Dirk Gently röviden újból összegezte a fontosabb tényeket, miközben Richard MacDuff körűl lassan és csendben összedölt a világ, és beleomlott abba a sötét, jeges tengerbe, amelyről eddig nem is tudta, hogy ott hullámzik, pár centivel a talpa alatt. Amikor Dirk másodszor is befejezte, a szobára csend ereszkedett, és Richard mereven bámult Dirk arcába. 
- Hol hallottad ezt? - kérdezte végül. 
- A rádióban - mondta Dirk, és enyhén megvonta a vállát. - A főbb pontjait legalábbis. Már mindenhol benne van a hírekben. 
- A részleteket? 
- Hát, diszkret érdeklődéssel, a kapcsolataim révén. Ismerek egy-két embert a Cambridgei rendőrségen, olyan okokból kifolyólag, melyeket talán te is sejtesz. 
- Azt sem tudom, hogy higgyek-e neked - mondta Richard nyugodtan. -  Használhatom a telefont? 
Dirk kivette a telefont a szemétkosárból, és előzékenyen átnyújtotta. Richard Susan számát tárcsázta. Szinte rögtön felvették a kagylót, és egy ijedt hang szólt bele. 
- Halló? 
- Susan, itt Ri... Richard! 
- Hol vagy? Az ég szerelmére, hol vagy? Nincs semmi bajod? 
- Meg ne mondd, hol vagy! - mondta Dirk. 
- Susan, mi történt? 
- Hát nem... 
- Valakitől hallottam, hogy történt valami Gordonnal, de... 
- Hogy történt valami? Meghalt, Richard, meggyilkolták... 
- Tedd le! - mondta Dirk. 
- Susan, idehallgass, én... 
- Tedd le! - ismételte Dirk, és előrehajolva szétkapcsolta a vonalat. 
- A rendőrség valószínűleg lehallgatja a telefonját - magyarázta. Fogta a telefont, és visszadobta a szemétkosárba. 
- El kell mennem a rendőrségre - kiabálta Richard. 
- Elmenni a rendőrségre? 
- Mi mást tehetnék? EI kell mennem a rendőrségre, és elmondani nekik, hogy nem én voltam. 
- Elmondani hogy nem te voltál? - mondta Dirk hitetlenkedve. - Hát, gondolom, ezzel majd meg is oldódik minden. Hogy ez dr. Crippennek nem jutott eszébe! Sok zűrt megspórolhatott volna magának. 
- Igen, de ő bűnös volt! 
- Igen, úgy tűnt. És pillanatnyilag rólad is úgy tűnik. 
- De nem én tettem, az ég szerelmére! 
- Ne felejtsd el, hogy olyan valakivel beszélsz, aki ült már börtönben valamiért, amit nem követett el. Mondtam már neked, hogy a véletlenek ijesztőek és veszélyesek tudnak lenni. Hidd el nekem, sokkal jobb, ha kőkemény bizonyítékaid vannak az ártatlanságodra, mint a cellában ülve szomorkodni, és remélni, hogy a rendőrök akik azt hiszik, hogy bűnös vagy találnak majd valami bizonyítékot. 
- Képtelen vagyok gondolkodni - mondta Richard, és a homlokára szorította a kezét. 
- Hagyd abba egy pillanatra, hadd gondoljam végig... 
- Ha megengeded, én... 
- Hadd gondolkozzam! 
Dirk vállat vont, és figyelmét ismét a cigarettájának szentelte, amivel valami baj volt.
- Nem megy - mondta Richard pár perc múlva. - Képtelen vagyok felfogni. Olyan, mintha egy trigonometriai feladványt kéne megoldanom, miközben valaki rugdossa a fejemet. Oké, mondd meg, szerinted hogy lehet segíteni rajtam. 
- Hipnózissal. 
- Mivel?! 
- Az adott körülmények között nem meglepő, hogy nem tudod összeszedni a gondolataidat. Ugyanakkor létfontosságú lenne, hogy valaki összeszedje őket. Sokkal könnyebb lesz a dolgunk mindkettőnknek, ha engeded, hogy hipnotizáljalak. Erősen gyanítom, hogy rengeteg információ zsúfolódott az agyadba, amik nem fognak előjönni, ha így rázod a fejed. Amik egyáltalán nem fognak eldjönni, mert nem ismered fel, hogy mennyire fontosak. Ha hozzájárulsz, sokkal egyszerűbben és rövidebben elintézhetjük az egész ügyet. 
- Hát akkor ez el van döntve - mondta Richard, és felállt. - Megyek a rendőrségre. 
- Nagyon helyes - mondta Dirk, hátradőlt, és tenyerét az íróasztal lapjára fektette. - Sok szerencsét. Kifelé menet talán szólhatnál a titkárnőmnek, hogy hozzon gyufát is. 
- Nincs titkárnőd - mondta Richard, és kiment. Dirk pár percig ült és töprengett, erőteljes, de hiábavaló kisérletet tett rá, hogy összehajtogassa a sajnálatosan kiürült pizzadobozt, aztán odament a szekrényhez, és előkeresett egy metronómot. 
Richard hunyorogva lépett ki a napfénybe. Kicsit imbolyogva megállt a legalsó lépcsőfokon, aztán elindult az utcán furcsa, táncoló léptekkel, melyek jól tükrözték gondolatainak örvénylő táncát. Egyrészt egyszerűen nem tudta elhinni, hogy a bizonyítékok nem fogják világosan megmutatni, hogy nem ő követte el a gyilkosságot, másrészt be kellett ismernie, hogy az egész ügy igencsak különösnek tűnik. Képtelen volt tisztán vagy logikusan gondolkodni. A gondolat, hogy Gordont meggyilkolták, állndóan az agyába robbant, és teljes zűrzavarrá és rommá tett minden más gondolatot. 
Egy pillanatra az jutott eszébe, hogy bárki tette is, átkozottul gyorsnak kellett lennie, hogy meg tudja húzni a ravaszt, még mielőtt Gordon bűntudatot ébresztene benne, de ezt a gondolatot azonnal megbánta. Ami azt illeti, kissé megijesztette, hogy miféle gondolatok rajzanak a fejében. A helyzethez nem illőnek és méltatlannak találta őket, mert többnyire azzal függtek össze, hogy hogyan fogják befolyásolni az események a cégnél végzett munkáját. Kutakodott magában, hogy éreze bármiféle mélységes bánatot vagy sajnálatot, és feltételezte, hogy valahol ott kell lenniük ezeknek az érzéseknek, talán a sokk vastag fala mögé rejtőzve. 
Meglátta az Islington Greent, alig vette észre, hogy már ennyit jött. A háza előtt parkoló rendőrautó hitrelen látványa úgy vágta fejbe, mint egy kalapács, azonnal sarkon fordult, és vadul koncentrálva bámulni kezdte a görög étterem kiakasztott étlapját. 
- Dolmadesz - gondolta őrjöngve. 
- Szuvlaki - gondolta aztán. Az egy kisebbfajta fűszeres görög kolbászféle száguldott át vadul az agyán. Lelki szemei előtt megpróbálta rekonstruálni a jelenetet, anélkül hogy hátranézne. Egy rendőr állt a háza előtt, és az utcát figyelte, és amennyire vissza tudott emlékezni, úgy nézett ki, mintha az épület oldalsó kapuja, amely a lakásához vezet, nyitva lenne. A rendőrség a lakásán van. A lakásában, benne! Fasszolia plaki! Karóbabból készült egytálétel paradicsomoszöldséges szószban! 
Próbált kicsit oldalra lesni, és a válla fölött hátra. A rendőr őt nézte. Gyorsan visszaszegezte a tekintetét az étlapra, és próbálta megtölteni az agyát finomra darált hússal, krumplival, zsemlemorzsával, hagymával és fűszerekkel, kis gombócokba gyúrva és megsütve. A rendőr bizonyára felismerte, és épp most száguld át az utcán, hogy elkapja, és elcipelje egy rab-o-mobilban, ahogy Dirkkel tették sok évvel ezelőtt Cambridgeben. 
Összehúzott vállal várta, hogy rajtaüssenek, de nem érzett kezet a vállán. Megint hátralesett, de a rendőr közönyösen más irányba bámult. Sztifado. Richard rájött, hogy egyáltalán nem úgy viselkedik, mint aki épp arra készül, hogy feladja magát a rendőrségen. De akkor mit tegyen? Mereven és esetlenül próbált természetesnek ható léptekkel elsétálni az étterem elől, idegesen ment néhány métert lefelé az utcán, aztán sietősen és lihegve visszahátrált a Camden Passagere. 
Hová mehetne? Susanhoz? Nem, a rendőrség biztos ott van, vagy figyelik. A WFT irodájába, a Primrose Hillre? Nem ugyanabból az okból. Mi a fenét csináljon, mint körözött szökevény, üvöltött fel magában. Ahhoz Dirkkel szemben is ragaszkodott, hogy nem fog menekülni a rendőrség elől. A rendőrség, mondta magában, ahogy gyerekkorában megtanulta, azért van, hogy segítse és megvédje az ártatlanokat. Erre a gondolatra azonnal futásnak eredt, és majdnem összeütközött egy Edward korabeli állólámpa újdonsült, büszke tulajdonosával. 
- Bocsánat - mondta Richard, - bocsánat. 
Nagyon meglepődött, hogy bárkinek is szüksége lehet egy ilyen tárgyra, sétalépésre lassított, és vad, üldözött tekintettel nézett körbe. Az ismerős kis üzletek, a kifényesített fa és réztárgyakkal, a halakat ábrázoló japán metszetekkel, hirtelen mind fenyegetőnek és támadónak tüntek. Ugyan ki akarhatta meggyilkolni Gordont? Hirtelen ez a gondolat csapott belé, ahogy befordult a Charlton Placere. Idáig csak az járt a fejében, hogy nem ő tette. De akkor ki? Ez egy új gondolat volt. Sokan voltak, akik nem kedvelték Gordont, na de azért van egy kis különbség aközött, hogy az ember nem kedvel valakit akár nagyon nem kedveli, illetve hogy lelövi, megfojtja, átvonszolja a hulláját a mezőn, és felgyújtja a házát. Ennek a kis különbségnek köszönhető, hogy nem hal ki a népesség nagy része. 
Lehet, hogy csak betörés volt? Dirk nem említette, hogy bármit elvittek volna, de nem is kérdezte tőle. Dirk. Állandóan Richard gondolataiba tolakodott az abszurd, de méltóságteljes figura képe, amint ott üldögél töprengve ócska kis irodájában, mint egy óriási varangyos béka. Rájött, hogy pontosan azon az útvonalon halad, amerről jött, mire szándékosan jobbra fordult, amikor balra kellett volna. Arrafelé az őrület várna rá. Csak tágasságra van szüksége, és egy kis időre, hogy gondolkodhasson, és összeszedje magát. 
Rendben tehát hová is megy? Egy pillanatra megállt, megfordult, aztán megint megállt. A dohnadesz gondolata hirtelen egyre vonzóbb színben tűnt fel előtte, és az jutott eszébe, most az lenne a leghűvösebb, legnyugodtabb és legösszeszedettebb cselekedet a részéről, ha egyszerűen besétálna az étterembe, és enne egyet. Majd megmutatja ő a Sorsnak, hogy ki itt a főnök. A Sors azonban pontosan ugyanezt a cselekedetet választotta. Na nem ült éppen be az étterembe dolmadeszt enni, bár megtehette volna, mert mégiscsak az ő kezében volt az irányítás. Richardot léptei elkerülhetetlenül vitték visszafelé a kanyargó utcácskákon, át a csatorna felett. Rövid időre megállt egy sarki üzlet előtt, aztán tovább sietett a tanácsi épületek mellett, át az építkezési területen, míg végül ismét ott állt a Perkender Street 33 előtt. 
Körülbelül ugyanekkor a Sors kitöltötte magának az utolsó korty retsinát, megtörölte a száját, és azon tűnődött, maradt-e még egy kis hely a baklavasz számára. Richard felnézett a magas, vöröses színű viktoriánus épület koromtól megfeketedett tégláira és vastag, félelmet keltő ablakaira. Szélroham söpört végig az utcán, és hirtelen egy kisfiú pattant Richard elé. 
- Kopjon le innen - mondta vékony hangon, aztán megállt, és felnézett Richardra. - Hé, miszter, nem adna nekem a kabátját? - tette hozzá az előbbiekhez. 
- Nem - mondta Richard. 
- Miért nem? - kérdezte a kisfiú. 
- Ööö... mert tetszik nekem - mondta Richard. 
- Csak tudnám, miért - morogta a kisfiú. - Kopjon le innen.
Rosszkedvűen elballagott, és nekirúgott egy követ egy macskának. Richard ismét belépett az épületbe, zavartan megmászta a lépcsőket, és megint belesett az irodába. Dirk titkárnője az íróasztalánál ült, lehajtott fejjel és karba tett kézzel. 
- Nem vagyok itt - mondta. 
- Látom - mondta Richard. 
- Csak azért jöttem vissza - mondta a nő anélkül, hogy felemelte volna a tekintetét a foltról, amit dühödten bámult az asztalon, - hogy biztos legyek benne, hogy ő észrevette, hogy elmentem. Mert magától lehet, hogy eszébe se jutna. 
- Odabent van? - kérdezte Richard. 
- Mit tudom én? Kit érdekel? Kérdezzen meg valakit, aki neki dolgozik, mert én aztán nem. 
- Engedje be! - dörögte Dirk hangja. A titkárnő egy pillanatra mogorván nézett, aztán felállt, odament a belső ajtóhoz, feltépte, és azt mondta: 
- Engedje be maga! - bevágta az ajtót, és visszaült a helyére. 
- Ööö... mi lenne, ha beengedném saját magam? - mondta Richard. 
- Nem is hallom, amit mond - mondta Dirk titkárnője, és elszántan bámulta az aszfalt. Richard bocsánatkérő gesztussal, amiről a nő nem vett tudomást átsétált az irodán, és benyitott Dirk szobájába. Döbbenten tapasztalta, hogy odabenn félhomály fogadja. Minden ablakon le volt húzva a redőny, Dirk hátradűlve nyúlt el a székében, arcára bizarr fény verődött vissza az asztalon elrendezett különös tárgyakról. Az asztal szélén egy régi, szürke biciklilámpa világított meg gyenge fénnyel egy metronómot, amely halkan kattogott előrehátra, a nyelvére pedig egy kifényesített ezüst teáskanál volt erősítve. Richard pár doboz gyufát dobott az asztalra. 
- Ülj le, engedd el magad, és nézd mereven a kanalat - mondta Dirk. - Máris álmosnak érzed magad...    

Egy újabb rendőrautó állt meg csikorogva Richard háza előtt, és egy mogorva arcú férfi kászálódott ki belőle, odasétált az egyik szolgálatos rendőrhöz, és elővillantotta az azonosító kártyáját. 
- Mason felügyelő vagyok a cambridgeshirei bűnügyi rendőrségtől - mondta.  - Ez a MacDuffház? 
A rendőr bólintott, és odavezette a felügyelőt az oldalsó kapuhoz, amely az emeleti lakáshoz vezető hosszú, szűk lépcsóházba nyílt. Mason beviharzott, aztán azonnal kiviharzott. 
- Egy dívány van félúton a lépcsőházban - mondta a rendőrnek. - Vigyék el onnan. 
- A fiúk már megpróbálták, uram - felelte a rendőr idegesen. - De úgy látszik, be van ragadva. Pillanatnyilag kénytelen mindenki átmászni rajta. Sajnálom, uram. 
Mason újabb mogorva pillantást vett elá hatalmas repertoárjából, amely a tényleg nagyon-nagyon vészesen mogorvától kezdődött, és a fáradtan rezignáltig és már csak halványan komorig terjedt, melyet kizárólag a gyermekei születésnapjára tartogatott. 
- Vigyék el onnan - ismételte meg mogorván, és mogorván beviharzott a kapun, aztán mogorván felhúzta a nadrágszárát, hogy felkészüljön a díványon való mogorva átmászásra. 
- Még mindig semmi nyoma? - kérdezte az autó sofőrje, és ő is odament a kapuhoz. 
- Gilks őrmester - mutatkozott be. Fáradtnak látszott. 
- Nincs, amennyire én tudom - mondta a rendőr. - De nekem soha nem mondanak el semmit. 
- Tudom, milyen érzés - helyeselt Gilks. - Ha egyszer a Cambridgei bűnügyiek nekifognak, másoknak nem marad más munka, mint hogy az autójukat vezessék. Pedig én vagyok az egyetlen, aki látta a pasast. Én állítottam meg tegnap éjjel az országúton. 
- Most jövünk Way házából. Szép kis felfordulás! Kemény egy éjszaka volt, mi? 
- Változó. Volt minden gyilkosságtól kezdve fürdőszobában rekedt lovak elvezetéséig. Nem, ne is kérdezze. 
- Maguknál is ilyen kocsik vannak, mint ez? - tett hozzá a kocsira mutatva. 
- Majd megőrültem vele egész úton. Még ha teljes erőből megy a fűtés, akkor is jégverem van benne, a rádió meg hol elhalkul, hol felerősödik.   

19. Fejezet

Ugyanez a reggel kissé különös hangulatban találta Michael Wenton Weakest. Meglehetősen jól kellett őt ismerni ahhoz, hogy észre lehessen venni, különös hangulatban van, mivel a legtöbb ember már eleve kissé különösnek tartotta. Kevesen ismerték ennyire jól. Talán az anyja, de vele hidegháborúban állt, már hetek óta nem beszéltek egymással. Volt egy bátyja is, Peter, aki a haditengerészetnél volt valami rettenetesen magas rangú tiszt. Az apjuk temetésétől eltekintve Michael nem is látta Petert, mióta visszatért a Falkland szigetekről, fürödve a dicsőségben, az előléptetésekben és az öccse iránti megvetésben. 
Peter örült, hogy az anyjuk vette át a Magna vállalatot, és erről tájékoztatta is Michaelt egy katonai karácsonyi üdvözlőlapon. Az ő legnagyobb öröme továbbra is az maradt, ha sáros árkokba vethette magát, és legalább egy percig tüzelhetett a géppuskájával, és úgy vélekedett, hogy a brit újságok és kiadók világa, bármilyen forrongó állapotban van is jelenleg, egyelőre nem valószínű, hogy megadná neki ezt az örömöt, mindaddig legalábbis, amíg nem árasztják el még jobban az ausztrálok. 
Michael nagyon későn kelt fel a hideg, kíméletlen és zavaros álmokkal töltött éjszaka után, melyek még most, a késő reggeli napfényben is nyugtalanították. Álmában az elveszettség, a magány, a bűntudat jól ismert érzései kínozták, de valami megmagyarázhatatlan módon hatalmas mennyiségű sár is szerepelt benne. Az éjszaka teleszkopikus hatalma elképzelhetetlenül hosszú időre elnyújtotta a sár és a magány lidércnyomását, aztán soklábú, nyálkás puhányok bukkantak fel az álmaiban, valami nyálkás tengeren csúszkálva. Ez már túl sok volt, Michael rémülten felébredt, hideg verítékben úszva. Habár ez az egész dolog nagyon furcsának tűnt neki a sok sárral, az elveszettség, a magány, és mindenekfelett a bánat, az a vágy, hogy meg nem történtté tegye, ami meg történt, mind befészkelte magát a lelkébe. Még a soklábú, nyálkás puhányok is furcsán ismerősnek tűntek, és idegesítően nyüzsögtek az agyában, miközben késői reggelijét készítette egy darab grapefruit, kínai tea, tekintetét egy futó pillanatra megpihentette a Daily Telegraph képzőművészeti rovatán, aztán ügyetlenül kicserélte a kezén a kötést. 
Ezen apró feladatok elvégzése után nem tudta eldönteni, hogy mihez kezdjen. Olyan hűvös távolságtartással nézte a tegnap este történteket, amire nem is számított. Helyes, rendben van, jól teszi. De ez nem old meg semmit. A fontos dolgok még hátravannak. Milyen fontos dolgok? Összevont szemöldökkel figyelte, milyen különösen hullámzanak a gondolatai. Ilyenkor általában a klubba szokott menni. Mindig azzal a fényűző érzéssel tette ezt, hogy tulajdonképpen sok más dolga is lenne. De most nem volt semmi dolga, amitől úgy érezte, súlya teherként nehezedik rá az idő, amit a klubban vagy máshol kell eltöltenie. Ha elmenne a klubba, mostanában is úgy viselkedett, mint mindig elszórakoztatta magát a ginnel és a tonikkal meg egy kis beszélgetéssel, aztán kicsit pihentette a szemét a Times Literary Supplement, az Opera vagy a The New Yorker lapjain, vagy bármi máson, ami a keze ügyébe esett, de kétségtelen, hogy az utóbbi időben kevesebb lelkesedéssel és élvezettel tette mindezt, mint korábban. 
Aztán ott van az ebéd. Mára nem volt megbeszélve senkivel már megint, ezért valószínűleg a klubban fog maradni, eszik egy könnyen grillezett doveri nyelvhalat, petrezselymes krumplival, és egy, óriási adag lekváros piskótát. Egykét pohárka Sancerre. És kávé. Aztán délután majd meglátjuk, ahogy esik, úgy puffan. De ma valami furcsa késztetést érzett, hogy ne ezt tegye. 
Megtornáztatta az izmokat a sebesült kezében, töltött még egy csésze teát, kíváncsi szenvtelenséggel nézegette a nagy konyhakést, amely még mindig a finom csontszínű porcelán teáskanna mellett hevert és egy percig várta, hogy most mit fog csinálni. De nem csinált semmit, csak felsétált az emeletre. Lakásának formai tökélye meglehetősen rideg benyomást tett. És pontosan úgy nézett ki, amilyet azok az emberek szeretnének, akik stílbútorreprodukciókat vásárolnak. Csak persze itt minden eredeti volt kristályüveg, mahagóni és Wilton, és csak azért nézett ki utánzatnak, mert nem volt benne semmi élet. 
Michael felment a dolgozószobájába, ez az egyetlen szoba volt a házban, ahol nem uralkodott steril rend, ehelyett a könyvek és a kéziratok steril hanyagsággal hevertek szerteszét. Vékony porréteg borított mindent. Michael hetek óta be sem tette ide a lábát, a bejárónőjének pedig határozottan meghagyta, hogy ne nyúljon semmihez. Akkor dolgozott itt utoljára, amikor a Mérce utolsó számát szerkesztette. Persze nem a legutóbbi számot, hanem az utolsó igazi számot. Már ami szerinte az utolsó volt. 
Porceláncsészéjét letette a finom porba, és megvizsgálta öregecske lemezjátszóját. Egy öregecske lemezt talált rajta, valami Vivaldiconcertót, bekapcsolta, és leült. Megint várta, hogy most mit fog csinálni, és hirtelen nagy meglepetésére azt vette észre, hogy máris csinál valamit: hallgatja a zenét. Lassan megdöbbenés ült ki az arcára, ahogy rájött, hogy ezt még soha életében nem csinálta. Hallotta már sok-sok alkalommal, és úgy találta, egész kellemes zajforrás. Sőt, kellemes háttérnek tartotta, amely előtt meg lehetett vitatni az idei hangversenyévadot, de az még soha nem jutott eszébe, hogy tényleg oda is lehetne hallgatni. 
Villámsújtottan ült, és hallgatta a dallam és az ellenpont összefonódó játékát, mely hirtelen olyan tiszta élességgel bontakozott ki előtte, aminek nem volt semmi köze a lemez porlepte barázdáihoz és a tizennégy éves tűhöz. De a felismeressel szinte azonnal együtt járt a csalódás, ami csak még jobban összezavarta. A zene, amely hirtelen feltárult előtte, különös módon nem elégítette ki. Olyan volt, mintha zenei felfogóképessége egyetlen drámai pillanat alatt úgy megsokszorozódott volna, hogy azt a muzsika már nem képes kielégíteni. Erőlködve próbálta megállapítani, hogy mi hiányzik belőle, úgy érezte, olyan ez a zene, mint egy repülni képtelen madár, amely még annak sincs tudatában, hogy miféle képességet veszített el. Nagyon jól tudott a földön járni, de csak járt, amikor szárnyalnia keltett volna, járt, amikor zuhannia kellett volna, járt, amikor emelkedni, ívelten szállni és fejest ugrani kellett volna, járt, amikor borzongania kellett volna a repülés szédületében. És még csak fel sem nézett. 
Michael felnézett. Egy idő után rájött, hogy nem csinál semmit, csak ostobán bámulja a mennyezetet. Megrázta a fejét, és felfedezte, hogy az előbbi érzés elhalványult, egy kis émelygést és szédülést hagyva maga után. Nem múlt el teljesen, de valahová a lénye mélyére zuhant, mélyebbre, mintsem hogy utána tudott volna nyúlni. A zene tovább szólt. Kellemes hangok elfogadható összessége a háttérben már nem kavarta föl. Tudni akarta, mi volt ez az érzés, amelyben része volt, és agyának mélyén egy gondolat villant fel arról, hogy hogyan találhatja meg a magyarázatot. 
Dühösen félresöpörte a gondolatot, de az újra felvillant, és addig villogott a fejében, míg végül engedett neki. Az íróasztala alól előhúzta az óriási papírkosarat. Mivel mostanában a takarítónőnek még a belépést is megtiltotta, a kosár jó ideje nem lett kiürítve, így a hamutartó tartalma alatt sikerült megtalálnia, benne az összegyűrt cafatjait annak, amit keresett. Komor elszántsággal legyőzte magában az undort, és lassan tologatta ide-oda az íróasztalon a gyűlöletes tárgy darabkáit, aztán ügyetlenül összeragasztgatta őket ragasztószalaggal, ami összevissza tekeredett, rossz darabokat ragasztott egymáshoz, a jó darabokat meg kövér ujjaihoz ragasztotta, de végül úgyahogy összetákolva ott feküdt előtte a Mérce egy példánya. Annak a gyűlöletes A. K. Rossnak a szerkesztésében. Undorító. Úgy forgatta a ragacsos, nehezen kezelhető oldalakat, mintha csirkebelet fogdosna. Sehol egy Joan Sutherland vagy egy Marilyn Horne grafika. Sehol egy színes riport egy jelentős Cork Streeti műkereskedőről. A Rosettisorozatát abbahagyták. A “Pletykák a zöld szalonból” rovatot abbahagyták. Hitetlenkedve rázta a fejét, aztán rábukkant a cikkre, amit keresett. “A zene és a fraktáltájképek”, írta Richard MacDuff. Az első néhány bevezető bekezdést átugrotta, aztán olvasni kezdte. 
”A matematikai elemzés és a komputeres modellezés azt mutatja, hogy a formák és folyamatok, melyekkel a természetben találkozunk ahogy a növények növekednek, ahogy a hegyek kopnak, a folyók futnak, ahogy a hópelyhek hullanak, ahogy a szigetek formálódnak, ahogy a fény játszik a különböző felületeken, ahogy a tej kavarog a kávéban, vagy ahogy a nevetés végigsöpör egy tömegen ezek a dolgok a maguk látszólag varázslatos komplexitásában mind leírhatók matematikai folyamatok kölcsönhatásaként, melyek ha lehet, a maguk egyszerűségében még varázslatosabbak. A formák, melyeket mi esetlegesnek tartunk, valójában számok komplex, állandóan változó hálóinak az eredményeként jönnek létre, melyek egyszerű szabályoknak engedelmeskednek. Maga a természetes szó, melyet gyakran strukturálatlan jelentésben használunk, valójában olyan formákat és folyamatokat ír le, amelyek oly kifürkészhetetlenül bonyolultnak látszanak, hogy tudatosan nem vagyunk képesek felismerni a mögöttük működő természeti törvényeket. Minden ilyen folyamatot leirhatunk számokkal.” 
Különös módon Michael most nem találta olyan felháborítónak ezt a gondolatot, mint az első, felületes olvasás alkalmával. Egyre fokozódó figyelemmel olvasott tovább. 
“Tudjuk, hogy az emberi agy minden összetettségükkel és minden egyszerűségükkel együtt képes felfogni ezeket a folyamatokat. A levegőben repülő, elhajított labda annak az iránynak és erőnek engedelmeskedik, amellyel eldobták, befolyásolja a gravitáció, a Ievegő ellenállása, melynek leküzdésére energiát kell leadnia, a felszíne körül áramló légörvények, valamint a pörgés sebessége és iránya. Egy ember, akinek esetleg nehézséget okozna tudatosan kiszámolni, hogy mennyi Bx4x5, minden nehézség nélkül el tudja végezni a szükséges differenciálszámítást, és egy csomó további számítást, méghozzá olyan megdöbbentő gyorsasággal, ami lehetővé teszi a számára, hogy elkapja a felé repülő labdát. Akik ezt az ösztönöknek tulajdonítják, egyszerűen csak egy névvel illetik a jelenséget, de nem magyaráznak meg semmit. Azt hiszem, az emberiség a zenében jutott a legközelebb ahhoz, hogy kifejezze vagy megértse a természet összetettségét. A zene a legabsztraktabb művészet, nincs más jelentése vagy célja, csak az, hogy önmaga legyen. Egy zenemű összes aspektusa kifejezhető számokkal. A szimfónia tételeinek elrendezése éppúgy, mint a hangmagasságok és a ritmusegységek, melyekből a dallamok és a harmóniák felépülnek, az előadás dinamikája és a hangok árnyalatai, felhangjai, időbeli változásai, röviden mindazok az elemek, melyeknek alapján meg tudjuk különböztetni, hogy egy pikolót hallunk-e vagy egy dob dübörgését mind kifejezhetők számok hierarchikus rendszerével. Tapasztalataim szerint a zene annál kellemesebben, és mondjuk úgy, teljesebben hangzik, minél szorosabb viszonyban állnak egymással a hierarchia különböző fokain álló számok, legyenek bármennyire is összetettek és bonyolultak ezek a viszonyok. Valójában minél bonyolultabb és összetettebb ez a viszony, annál inkább túllép a tudatos elme felfogóképességén, és annál nagyobb örömét leli benne az elme ösztönös része, arra a részére gondolok, amely olyan megdöbbentő sebességgel képes differenciálszámítást végezni, hogy az ember a megfelelő helyre tudja tenni a kezét, hogy elkapja a repülő labdát. Bármilyen összetettségű zene a maga módján még a Három vak egér is, ha valaki egyéni előadásmóddal és hangszínnel adja elő túllép a tudatos elme keretein, egyenesen matematikai géniuszunk karjaiba, amely a tudatalattinkban lakozik, és felfogja az összes benső komplexitást és viszonyt és arányt, amelyről úgy hisszük, hogy nem tudunk semmit. Vannak, akik cáfolják ezt a felfogást, mondván, hogy ha a zenét a matematikára redukáljuk, akkor hol marad az érzelem? Én azt mondanám, mindig is ott volt. Azok a dolgok, melyek érzelmeinkre hatnak egy virág vagy egy görög váza formája, egy gyermek fejlődése, az arcunkat simogató szél, a vizen táncoló fény, vagy a szélben ingó nárciszok, a mozdulat, ahogy a szeretett lény megrázza a fejét, és ahogy a haja utánalibben, egy zenemű utolsó akkordjának elhaló íve mind leírhatók egy komplex számfolyammal. Ez nem redukálása a dolgoknak, hanem éppen hogy szépségük feltárása. Kérdezzék meg Newtont. Kérdezzék meg Einsteint. Kérdezzék meg a költőt Keatset, aki azt mondta, hogy amit a képzeletünk szépnek talál, az igaz. Azt is mondhatta volna, hogy amit a kezünk labdaként elkap, az igaz, de nem mondta, mert költő volt, és jobban szeretett a lombok árnyában álmodozni egy üveg ópiummal és egy jegyzetfüzettel, mint krikettezni, de azért ha ezt mondta volna, akkor is igaza lett volna.” 
Ez megmozdított egy gondolatot Michael agyában, de nem tudta hová tenni. 
“Mert ez rejlik a mélyén annak a viszonynak, amely fennáll egyrészt az alak, a forma, a mozgás, a fény ösztönös felfogása, másrészt a rájuk adott érzelmi reakciók között. És ezért hiszem azt, hogy kell, hogy létezzen egy olyan zenei forma, amely inherensen benne rejlik a természeti objektumokban, a természeti folyamatokban. Egy zenei forma, amely éppolyan mélységesen kielégítően hatna érzékeinkre, mint bármely más természeti szépség és végső soron a legmélyebb érzés sem más, mint a természeti szépség egy formája ...” 
Michael, amikor ideért, és nem maradt más, csak az utolsó haldokló visszhangja valaminek, amit nem volt képes meghallani és megragadni, erőtlenül félretette a magazint. Eszébe jutott, hogy Keats említésére mozdult meg valami az emlékezetében. A nyálkás, soklábú puhányok az álmában. EIöntötte a hidegség, mert megérezte, hogy nagyon közel került valamihez. Coleridge. Ez az. “Nyálkás puhányok szanaszét a nyálkás tengeren”. A “Rege a vén tengerészről”. 
Michael szédelegve odament a könyvespolchoz, és levette a Coleridgekötetet. Visszament vele a székéhez, és némi borongással pörgette a lapokat, míg megtalálta a vers elejét. “Megy a Három, s a vén hajós egyiknek elébe áll.” A szavak ismerősen csengtek ugyan, mégis, ahogy tovább olvasott, különös érzéseket és félelmetes emlékeket keltettek benne, melyekről tudta, hogy nem az ő érzései és nem az ő emlékei. Bensejében rémisztő intenzitással elveszettségérzet és csüggedés tolult fel, melyek miközben pontosan tudta, hogy nem az ő érzései olyan tökéletesen egybehangzottak a saját bánatával, hogy nem tudott mást tenni, mint teljesen átadni magát nekik. 
“s ezerszer ezer nyálkás dolog élt tovább, ahogy én” Michael abbahagyta az olvasást, és hagyta, hogy tekintete lassan elsodródjon a lapról. Azon tűnődött, el tudja-e képzelni, hogy milyen lenne ez a zene, próbált tapogatózni agya eldugott hátsó zugában. De mindig úgy tűnt, mintha a zene épp abban a pillanatban.    

20. Fejezet

A  redőny élesen zörögve felgördült, és Richard pislogni kezdett. 
- Úgy látom, fantasztikus estéd lehetett - mondta Dirk Gently, - még akkor is, ha legérdekesebb aspektusai a legteljesebb mértékben elkerülték a figyelmedet. 
Visszaült a helyére és ujjhegyeit összeillesztve elterült a székben. 
- Kérlek - mondta, - ne okozz csalódást azzal, hogy azt kérdezed: Hol vagyok? Vess csak magad köré egy pillantast, az elég lesz. 
Richard lassan, zavartan nézett körül, és úgy érezte magát, mintha váratlanul hazatért volna egy idegen bolygón tett hosszú utazásból,ahol minden csupa béke volt, és fény, és soha meg nem szűnő muzsika. Olyan ellazultnak érezte magát, hogy szinte levegőt venni is lusta volt. A redőny zsinórjának végén levő fagolyó párszor az ablaknak koccant, de egyébként néma csend volt. A metronóm állt. Richard az órájára pillantott. Épp elmúlt egy óra. 
- Valamivel kevesebb mint egy óráig voltál hipnózisban - mondta Dirk, - melynek során számos érdekes dolgot tudtam meg, más dolgok viszont megdöbbentettek, és ezeket szeretném most megbeszélni veled. Egy kis friss levegő taIán segítene, hogy magadhoz térj, úgyhogy azt javaslom, tegyél egy üdítő sétát a csatorna partján. Ott senki nem fog keresni. Janice! 
Csend. Richard számára még mindig sok minden nem volt világos, és összevonta a szemöldökét. Amikor egy perc múlva visszatért az emlékezete, olyan volt, mintha egy elefánt rontott volna be az ajtón, és Richard ijedten összerezzenve ült fel. 
- Janice! - ordította megint Dirk. - Miss Pierce! A fenébe ezzel a nővel. 
Kirántotta a telefont a szemétkosárból, és az asztalra telte. Egy régi és kopott aktatáska állt az íróasztal mellett, ezt felvette, a kalapját is felemelte a földről, és abszurd szögben a fejébe nyomta. 
- Gyere - mondta, és kisöpört az előszobácskába, ahol Miss Janice Pierce üldögélt, mereven bámulva egy ceruzát - menjünk. Hagyjuk itt ezt a rohadt koszfészket. Gondoljuk el az elgondolhatatlant, tegyük meg a megtehetetlent! Készüljünk fel a kimondhatatlan kimondására, és lássuk, meg tudunk-e birkózni vele ! Janice ... 
- Ne szóljon hozzám. 
Dirk vállat vont. Aztán felvette az íróasztalról azt a könyvet, amit a titkárnő az előbb megcsonkított, amikor a fiókot próbálta becsukni. Összevont szemöldökkel átlapozta, aztan egy sóhajjal visszatette. Janice folytatta, amit egy-két perccel azelőtt is művelt: valami hosszadalmas dolgot írt ceruzával. Richard csendben figyelt, és még mindig úgy érezte, mintha csak félig-meddig lenne jelen. Megrázta a fejét. Dirk azt mondta: 
- Az események egyelőre egyetlen kibogozhatatlan gubancnak tűnnek a számodra.  De azért van egy-két érdekes szál, amelybe belekapaszkodhatunk. Azok között a dolgok között, amiket elmeséltél nekem, mindössze kettő van, amely fizikailag lehetetlen. 
Richard végre megszólalt: 
- Lehetetlen? - kérdezte borús homlokkal. 
- Igen - mondta Dirk, - tökéletesen és teljes mértékben lehetetlen. 
Elvigyorodott. 
- De szerencsére – folytatta - a legjobb helyre fordultál figyelemre méltó problémáiddal, mivel az én szótáramból hiányzik az a szó, hogy lehetetlen. Ami azt illeti - tette hozzá meglóbálva a meggyalázott könyvet, - minden hiányzik belőle a hering és a marmelád között. Köszönöm, Miss Pierce, ismét felbecsülhetetlen szolgálatot tett nekem, melyért rendkívül hálás vagyok, és ha jelenlegi vállalkozásom sikeresen üt ki, mindent megteszek, hogy fizetést is tudjak adni önnek. De addig még sok gondolkodnivalóm van, és erre az időre az ön szakértő kezecskéiben hagyom az irodát. 
Megszólalt a telefon, és Janice fölvette. 
- Jó napot kívánok - mondta. - Itt a Wainwright Központi Zöldségpiac. Mr. Wainwright pillanatnyilag nem tud a telefonhoz jönni, mivel idegrohama van és uborkának képzeli magát. Köszönjük, hogy hívott. 
Ezzel lecsapta a kagylót. Felnézett az exfőnöke és összezavarodott kliense mögött halkan becsukódó ajtóra. 
- Lehetetlen? - kérdezte megint Richard meglepve. 
- Az egész - állította Dirk. - Tökéletesen és teljes mértékben... mondjuk úgy, hogy megmagyarázhatatlan. Nincs sok értelme a lehetetlen szót alkalmazni olyan valamire, ami megtörtént. De ismereteink alapján nem tudjuk megmagyarázni, hogyan. 
A Grand Unton csatorna menti levegő frissessége Richard érzékei közé lopakodott, és újból élessé tette őket. Visszatértek normális képességei és habár Gordon halálának ténye minden néhány másodpercben felötlött benne, most már legalább világosan tudott gondolkodni felőle. Különös módon azonban úgy tűnt, Dirket ez foglalkoztatja a legkevésbé. Ehelyett az este bizarr esemény-sorozatából a legtriviálisabb dolgokat rángatta elő, hogy keresztkérdéseket tegyen fel rájuk vonatkozóan. 
Egy szembejövő kocogó és egy biciklista kölcsönösen egymásra ordított, hogy a másik engedjen utat, és csak hajszálon múlt, hogy nem lökték bele egymást a csatorna zavaros, lassan hömpölygő vizébe. Jól szemügyre vette őket egy szintén lassan hömpölygő idős hölgy, aki egy még lassabban hömpölygő öreg kutyát vonszolt maga után. A másik parton, hatalmas, üresen álló raktárépületek tátongtak, csillogtak a betört ablakok. Egy kiégett bárka ringatózott a vizen. Az alján összegyűlt piszkos vizben pár mosószeres flakon lebegett. A legközelebbi hídon súlyosan megrakott teherautók dübörögtek át, alapjaikban megrázva a házakat, benzingőzt pöfögve a levegőbe, és jól megijesztettek egy anyát, aki babakocsival próbált átkelni a túloldalra. 
Richard és Dirk az irodától úgy egy kilométerre Iévő South Hackney szélétől sétáltak vissza, Islington szíve felé, abba az irányba, ahól Dirk tudta, hogy menteövek vannak elhelyezve a hídnál. 
- De hát az ég szerelmére, csak egy bűvésztrükk volt! - mondta Richard. - Folyton bűvészkedik az öreg. Csak kézügyesség. Lehetetlennek tűnik, de biztos vagyok benne, hogy ha megkérdeznél egy bűvészt, azt mondaná , nagyon egyszerű az egész, ha az ember tudja, hogy kell csinálni ezeket a dolgokat. Egyszer New Yorkban láttam az utcán egy embert, aki... 
- Én tudom, hogy kell csinálni ezeket a dolgokat - mondta Dirk, és elővarázsolt az orrából két égő cigarettát, valamint egy cukrozott fügét. A fügét feldobta a levegőbe, de az nem esett le, mintha felszívódolt volna. 
- Kézügyesség, figyelemelterelés, szuggesztió. Ezeket bárki megtanulhatja, ha van felesleges ideje. Elnézést, drága hölgyem - mondta a lassan hömpölygő kutyás hölgynek, amikor elhaladtak mellette. Lehajolt a kutyához, és előhúzott a fenekéből egy hosszú, színes zászlócskákkal díszítelt girlandot. 
- Azt hiszem, most már könnyebben fog járni a kicsike - mondta, udvariasan megbökte a kalapját, és továbbment. - Látod, ezek a dolgok egyszerűek - mondta az elképedt Richardnak. - Egy nőt kettéfűrészelni nagyon egyszerű. Kettéfűrészelni, aztán megint egyberakni már nehezebb, de egy kis gyakorlattal azt is meg lehet csinálni. De az a trükk, amit elmeséltél, a 200 éves görög korsóval meg a sótartóval, az... - hatásszünetet tartott - tökéletesen és teljes mértékben megmagyarázhatatlan. Hát, lehet, hogy egyes részleteket nem jegyeztem meg pontosra. Ez nem vitás. De a hipnózisban való kifaggatásnak megvan az az előnye, hogy a hipnotizőr sokkal részletesebb képet kap, mint aminek az alany tudatában van. Ott van például az a kislány, Sarah. Emlékszel, hogy mi volt rajta? 
- Ööö... nem - mondta Richard bizonytalanul. - Gondolom, valamilyen ruha... 
- Színe? Anyaga? 
- Nem emlékszem, sötét színű volt. Több hellyel arrébb ült, alig láttam. 
- Nos, hosszított derekú és húzott szoknyás sötétkék kordbársony ruhát viselt. A raglán szabású ujjat puffosak voltak a mandzsettáknál, hozzá fehér Peter Pangallér, elöl hat kis gyöngyházgomb, felülröl a harmadikból egy kis cérna lógott. Hosszü, szőke haja volt, amit hátul egy piros pillangós csat fogott össze. 
- Ha most azt akarod mondani, hogy ezt a cipőtalpamon található karcolásokból következtetted ki, mint Sherlock Holmes, attól tartok, nem fogom elhinni. 
- Nem, nem - mondta Dirk. - Te magad mesélted el hipnózisban. 
Richard megrázta a fejét. 
- Én ugyan nem mondta. Azt sem tudom, mi az a Peter Pangallér. 
- De én tudom, és te nagyon pontosan leírtad. Éppúgy, mint a bűvészmutatványt. Higgy nekem. Tudom, mit beszélek. Van még egy-két dolog, ami érdekelne a professzorral kapcsolatban, például hogy ki írta a cédulára azt a pár sort, amit az asztalán találtál, és hogy tulajdonképpen kérdést is tett fel III. György, de... 
- Hogy mi?! 
- ... de úgy vélem, jobb lenne, ha egyenesen a professzortól kérdeznénk meg. Csak az a baj... - mélyen koncentrálva ráncolta a szemöldökét, - csak az a baj, hogy mivel nagyon hiú vagyok az ilyen dolgokban, sokkal jobban örülnék, ha magamtól is ki tudnám találni a válaszokat. De nem tudom. Egyáltalán nem tudom. 
Szórakozottan elbámult a távolba, és futólagos számítást végzett, hogy milyen messze lehetnek még azok a bizonyos mentőövek. 
- A második lehetetlen dolog pedig - folytatta, mielőtt Richard közbeszólhatott volna, - vagy legalábbis a második teljesen meg-magyarázhatatlan dolog persze a díványod ügye. 
- Dirk! - kiáltott fel Richárd türelmét vesztve. - Hadd emlékeztesselek, hogy Gordon Way meghalt, és úgy tűnik, engem gyanúsítanak a meggyilkolásával. Ezeknek a dolgoknak a legtávolabbi közük sincs mindehhez, és én...  
- De én rendkívül hajlok arra, hogy azt higgyem, igenis van közük. 
- Ez képtelenség! 
- Én hiszek a dolgok alapvető össze... 
- Igen, tudom, tudom - mondta Richard. - A dolgok alapvető összefüggésében, Ide figyelj, Dirk, én nem vagyok hiszékeny öregasszony, és nem fogom finanszírozni a bahamai utadat. Ha tényleg segíteni akarsz, akkor maradjunk a tárgynál. 
Dirk erre felhúzta az orrát. 
- Én hiszek a dolgok alapvető összefüggésében, ahogy mindenkinek, ha becsületes hinnie kell, aki a szélsőségekig követi a kvantummechanika elveit. De én abban is hiszek, hogy egyes dolgok még sokkal jobban összefüggenek, mint mások. És amikor két látszólag lehetetlen, valamint egy sorozat rendkívül furcsa esemény történt egy és ugyanazon személlyel, és ez a személy egyszer csak egy rendkívül furcsa gyilkosság gyanúsítottjává válik, akkor szerintem ezen események összefüggéseiben kell keresnünk a megoldást. Te vagy az összefüggések csomópontja, és te magad is rendkívül furcsa és különc módon viselkedsz. 
- Én aztán nem - mondta Richard. - Jó, történt velem egykét fura dolog, de... 
- Tegnap éjjel megfigyeltelek, ahogy felmásztál egy ház falán, és betörtél a barátnőd, Susan Way lakásába. 
- Lehet, hogy ez szokatlan - mondta Richard, - és az is lehet, hogy nem volt bölcs dolog. De tökéletesen racionális és logikus cselekedet volt. Csak rendbe akartam hozni valamit, amit korábban elkövettem, mielőtt még baj lenne belőle. 
Dirk egy pillanatig elgondolkozott, aztán kicsit gyorsított a lépteinek ütemén. 
- És amit tettél, teljesen ésszerű és normális megoldása volt annak, hogy eltüntesd az üzenetrögzítőn hagyott szöveget. Igen, mindent elmondtál a kis ülésünk során. És vajon mindenki ezt tette volna? 
Richard összevonta a szemöldökét, mintha azt akarná mondani, nem érti, miért kell ezt így felfújni. 
- Nem azt mondom, hogy mindenki ezt tette volna - mondta. - TaIán nekem kicsit logikusabb és konkrétabb az észjárásom, mint a legtöbb embernek, ezért is tudok szoftvereket írni. Ez a probléma logikus és konkrét megoldása volt. 
- Talán egy kicsit indokolatlan, nem? 
- Nagyon fontos volt nekem, hogy ne okozzak már megint csalódást Susannak. 
- Tehát tökéletesen meg vagy elégedve a saját okaiddal arra vonatkozólag, hogy miért tetted azt, amit? 
- Igen - állította Richard dühösen. 
- Tudod mit szokott mondani mindig - mondta Dirk - a vénlány nagynénikém, aki Winnipegben lakott? 
- Nem - mondta Richard. Aztán villámgyorsan ledobálta magáról a ruháit, és beugrott a csatorna vizébe. Dirk odaugrott a mentőövhöz, amivel éppen akkor értek egy vonalba, kiragadta, és bedobta Richardnak, aki a csatorna közepén kapálózott, és teljesen elveszettnek és zavartnak tűnt. 
- Kapaszkodj bele! - ordította Dirk. - Kihúzlak! 
- Semmi baj - bugyborékolta Richard, - tudok úszni. 
- Nem tudsz - üvöltötte Dirk. - Kapd el ezt! 
Richard próbált kievickélni a partra, de nagyon gyorsan föladta, és belekapaszkodott a mentőövbe. Dirk húzta a kötelet, míg Richard kiért a partra, aztán lehajolt, és nyújtotta a kezét, hogy kihúzza. Richard lihegve és köpködve kimászott a vízből, és a hidegtől rázkódva, ölébe ejtett kézzel ült a parton. 
- Te jó isten, de rémes volt - kiáltott fel, és megint köpködni kezdett. - Iszonyú, undoritó. Huh. Fujjj. Úristen. Pedig elég jól úszom. Valami görcs lehetett. Milyen szerencsés véletlen, hogy olyan közel voltunk a mentőövhöz. Kössz! - ez utóbbival nyugtázta az óriási törülközőt, amit Dirk átnyújtott neki. Gyorsan szárazra dörzsölte magát, majdnem felhorzsolta a bőrét, ahogy próbálta eltüntetni a csatorna mocskos vizének nyomait. Felállt, és körülnézett. 
- Hol van a nadrágom? 
- Fiatalember - szólt oda a kutyás hölgy, aki éppen akkor érte utol őket. Ott állt, szigorúan bámult rájuk, és épp a szemrehányásait készült közölni, amikor Dirk közbevágott. 
- Ezer bocsánat, drága hölgyem - mondta, - ha a barátom, szándéka ellenére, bármi önre nézve sértőt tett volna. Kérem tette - hozzá, és előhúzott egy kis csokor kökörcsint Richard fenekéből, - fogadja el ezt hódolatom jeléül. 
A hölgy a botjával kiütötte a csokrot Dirk kezéből és sokkos állapotban elsietett, maga után rángatva a kutyát. 
- Ez nem volt szép tőled - mondta Richard, és a stratégiailag elrendezett törülköző mögött kezdett felöltözni. 
- Nem hiszem, hogy rendes nő lenne - felelte Dirk. - Mindig idelenn van, körbevonszolja azt a szerencsétlen kutyát, és mindenkit lehord. Jólesett az úszás? 
- Nem túlzottan - mondta Richard, és a haját is megdörzsölte. - Nem gondoltam volna, hogy ilyen koszos lesz a víz. És ilyen hideg. Tessék - mondta, és visszaadta a törülközőt. - Mindig hordasz törülközőt az aktatáskádban? 
- Délutánonként szoktál úszni? 
- Nem. Általában reggel, a Highbury Fieldsi uszodába járok csak hogy felébredjek kissé és beinduljon az agyam. Az előbb eszembe jutott, hogy ma reggel nem voltam. 
- És ööö... ezért ugrottál be a csatornába? 
- Persze. Gondoltam, egy kis testmozgás jót fog tenni. 
- Nem indokolatlan egy kissé, csak így levetkőzni és beugrani a csatornába? 
- Nem - mondta Richard. - Lehet, hogy nem túl bölcs dolog, tekintve a víz állapotát, de tökéletesen... 
- Tökéletesen meg voltál elégedve a saját okaiddal, melyekből kifolyólag azt tetted, amit. És a nagynénikémnek nem volt semmi köze az egészhez? 
Richard szeme gyanakvóan összeszűkült. 
- Mi a frászt akarsz ezzel mondani? - kérdezte. 
- Megmondom - felelte Dirk. Leült egy közeli padra, és megint kinyitotta az aktatáskáját. Összehajtogatta és elrakta a törülközőt, aztán kivett egy kis Sony magnót. Odatintette Richardot, és beindította a magnót. Dirk hangja áradt a kis masinából, Dirk éneklő és táncoló hangja. Ezt mondta: 
“Egy perc múlva csettinteni fogok az ujjammal, és te felébredsz, és elfelejtesz mindent, kivéve a következű utasítást. Nemsokára sétálni megyünk a csatorna partra, és amikor azt hallod, hogy a vénlány nagynénikém, aki Winnipegben lakott ...” 
Richard Dirk karjához kapott, hogy a megakadályozza a folytatást. A szalag tovább forgott. 
“... akkor ledobod az összes ruhádat, és beugrasz a csatornába. Rájössz, hogy nem tudsz úszni, de nem esel pánikba, és nem merülsz el, egyszerűen taposod a vizet, amíg be nem dobom neked a mentőövet ...” 
Dirk itt leállította a magnót, és Richard arcába nézett, amely aznap másodszor vált halottsápadttá a megdöbbenéstói. 
- Nagyon érdekelne, hogy pontosan mi is ütött beléd, amikor bemasztál Miss Way lakásába tegnap éjjel - mondta Dirk, - és hogy miért tetted. 
Richard nem felelt, csak zavarodottan bámulta a magnót. Aztán remegő hangon azt mondta: 
- Susan üzenetrögzitőjén volt egy üzenet Gordontól. A kocsijából telefonált. A kazetta a lakásomon van. 
Dirk, most hirtelen nagyon megijedtem ettől az egésztől.   

21. Fejezet

Dirk egy néhány méterrel odébb parkoló teherautó mögül figyelte a Richard háza előtt posztoló rendőrt. A rendőr mindenkit megállított és kifaggatott, aki be akart lépni a kis oldalfolyosóra, amelynek végében Richard lakása volt. Dirk kárörömmel vette észre, hógy a többi rendőrt is, ha nem ismerte meg őket azonnal. Egy másik rendőrautó is megállt a ház előtt. Dirk fogta magát, és elindult. 
Egy rendőr kászálódott ki az autóból, kezében egy fűrésszel, és a kapu felé indult. Dirk gyors léptekkel a nyomába eredt, egykét lépéssel lemaradva, és tekvitélyt sugárzóan vonult. Minden rendben, velem van mondta Dirk, és besöpört a kapun, éppen abban a pillanatban, amikor a posztoló rendőr megállította a másikat. Már bent is volt, és kapaszkodott fölfelé a lépcsőkön. A rendőr a fűresszel a nyomában. 
- Ööö ... elnézést, uram - szólt Dirk után. Dirk éppen odaért, ahol a dívány eltorlaszolta a lépcsőházat. Megállt és hátrafordult. 
- Maradjon itt - mondta, - és őrizze ezt a díványt. Ne engedjen senkit hozzányúlni, mondom: senkit. Megértette? 
A rendőr egy pillanatra zavartnak látszott. 
- Azt a parancsot kaptam, hogy fűrészeljem szét - mondta. 
- A parancs visszavonva - vakkantotta Dirk. - Legyen rajta a szeme, mint egy sasmadáré. Részletes jelentést fogok kérni róla. 
Megfordult, és átkecmergett a dívtányon. Egykét pillanat múlva már ott is volt egy nagy, tágas helyiségben. Ez volt Richard Iakásának két szintje közül az alsó. 
- Ezt átkutatták ma? -vetette oda Dirk egy másik rendőrnek, aki Richard ebédlőasztalánál ült, és valami feljegyzéseket vizsgálgatott. A rendőr meglepetten felnézett, és kezdett felemelkedni ültéből. Dirk a szemétkosárra mutatott. 
- Ööö... igen... 
- Kutassa át újra. Kutassa folyamatosan. Ki van itt? 
- Ööö...hát... 
- Gyerünk, nem érek rá egész nap várni! 
- Mason felügyelő épp most ment el, és... 
- Jó, felváltom. Odafönn leszek, ha keresne valaki, de hacsak nem életbevágó, ne zavarjanak. Meg vagyok értve? 
- Ööö... ki... 
- Nem látom, hogy a szemétkosárral foglalkozna. 
- Öööö... igenis, uram. Máris... 
- Mélyreható kutatás legyen! Megértette? 
- Ööö... 
- Fogjon neki. 
Azzal Dirk felszáguldott az emeletre, Richard dolgozószobájába. A kazetta pontosan ott hevert, alul Richard mondta, a hosszú asztalon, amelyen a hat Macintosh állt. Dirk épp zsebre akarta vágni, amikor figyelmét hirtelen megragadta Richard díványának lassan pörgőforgó képe az egyik Macintosh monitorján, és leült a billentyűk elé. Egy darabig eljátszadozott a programmal, amit Richard írt, de gyorsan rájött, hogy jelenlegi formájában nem igazán magától értetődő, és nem sokat tud kihámozni belőle. Végül sikerült ugyan kiszabaditania a diványt és visszavinni a lépcső aljára de aztán észrevette, hogy közben elmozdította a fal egy darabját is. Bosszankodva felhorkant, és otthagyta. 
Egy másik komputer egy folyamatos szinuszgörbét mutatott. A képernyő szélein közben más, kisebb hullámok látszottak, melyek közül ki lehetett választani egyet-egyet, és hozzáadni a főgörbéhez, amely ezáltal módosult. Gyorsan felfedezte, hogy így az egyszerűekből komplex hullámokat lehet előállítani, és ezzel is elszórakozott egy darabig. Egy egyszerű szinuszgörbéhez hozzáadta saját magát, amitől kétszer olyan magasak lettek a csúcspontok, és a hullámok elnyújtottabbak. Aztán az egyik hullámot fél fázissal hátrább csúsztatta, így a hullámok kioltották egymást, egyetlen egyenes vonallá simultak. Aztán kicsit megváltoztatta az egyik szinuszgörbe frekvenciáját. Ennek az lett az eredménye, hogy az összeadódott hullám egyes részeik a két hullám felerősítette egymást, máshol pedig kioltotta. Egy harmadik hullám hozzáadásával és egy újabb frekvencián egy olyan összetett hullám keletkezett, amely semmiféle törvényszerűséget sem mutatott. A vonal fel-le táncolt, látszólag összevissza, egyes szakaszai egész laposak voltak, máshol hirtelen magasra szökkent, amikor a három hullám egy darabig azonos fázisba került. 
Dirk feltételezte, hogy a gépezetek között valahol kell lennie egy eszköznek, amely zenévé tudja alakítani a Macintosh képernyőjén táncoló hullámokat, és bogarászni kezdte a menüt. Talált egy tételt, amely arra szólította fel, hogy a hullámokat transzferálja az Emun keresztül. Ezen kissé meglepődött. Körülnézett a szobában, hogy lát-e valahol egy nagy testű, repülésre képtelen futómadarat, de nyoma sem volt semmi ilyesminek. Mindenesetre lefuttatta a programot, aztán észrevett egy kábelt, amely a Machitosh hátuljából kiindulva, az íróasztal alatt, a szekrény mögött és a szőnyeg alatt kígyózva vezetett a padlón egy nagy, fekete Emulátor II nevezetű billentyűzethez. Szóval ide érkezett a kísérleti hullámgörbe, gondolta, és óvatosaut lenyomott egy billentyűt. 
A borzalmas, durranó zaj, amely a hangszórókból kirobbant, annyira hangos volt, hogy egy pillanatig meg sem hallotta, hogy valaki az ajtóban állva megszólal: 
- Svlad Cjelli!   

Richard Dirk irodájában üldögélt, és apró papírgalacsinokat hajigált a szemétkosárba, amely már tele volt tömve teIefonokkal. Ceruzákat tördösött össze. Részleteket adott elő a térdein egy régi Ginger Bakerdobszólóból. Egyszóval ideges volt. Megpróbálta Dirk egy jegyzettömbjére leírni mindazt, amire emlékezett az előző este eseményeiből, már amennyire össze tudta szedni őket, és a pontos időpontokat, hogy mi mikor volt. Megdöbbentette, hogy milyen nehezen megy, és hogy mennyire gyérnek bizonyul a tudatos memóriája a tudattalanhoz képest, ahogy azt Dirk is bebizonyította neki. 
- A fenébe Dirkkel! - gondolta. Susannal szeretett volna beszélni. Dirk azt mondta, ezt semmiképpen ne tegye, mert a telefonhívás alapján ki tudják nyomozni, hol van. 
- A fenébe Dirkkel! - mondta hirtelen, és talpra ugrott. 
- Van egy tízpennyse? - kérdezte a továbbra is elszántra komor Jenicetől.       

Dirk hátrafordult. Az ajtó keretében egy magas, sötét figura tornyosult. Úgy tűnt, a magas, sötét figura egyáltalán nem örül annak amit lát, sőt, ami azt illeti, eléggé dühös miatta. Sőt, több mint dühös. Olyan magas, sötét figurának nézett ki, aki képes lenne lenyakazni féltucat csirkét, és még utána is dühös lenne. Előrelépett a világosságba, és kiderült róla, hogy nem más, mint Gilks őrmester a cambridgeshirei rendőrségtől. 
- Tudja - mondta Gilks őrmester a cambridgeshirei rendőrségtől visszafojtott érzelmekkel, - amikor visszaérkeztem, és azt láttam, hogy egy rendőr fűrésszel strázsál a dívány mellett, egy másik pedig épp darabokra cincál egy ártatlan papírkosarat, felmerült bennem néhány kérdés. És azzal a nyugtalanító érzéssel kellett feltennem eme kérdéseket, hogy a válaszoknak egyáltalán nem fogok örülni. Aztán szörnyű előérzetektől gyötörve elindultam fölfelé a lépcsőn Svlad Cjelli előérzettel, kell-e ennél szörnyűbb? Amely, hadd tegyem hozzá szörnyűséges módon be is igazolódott. Ha nem tévedek, talán maga fel tudná lebbenteni a fátylat arról a lóügyről is a fürdőszobában. Valahogy az volt az érzésem, magának köze van hozzá. 
- Egyelőre - mondta Dirk - nem tudok segíteni. Habár különleges érdeklődéssel kísérem az ügyet. 
- Azt rögtön sejtettem. Hát még akkor mennyire érdekelné, ha magának kellett volna lecipelni azt a nyavalyás lovat egy nyavalyás csigalépcsőn éjjel egy órakor. Mi a fenét keres itt? - kérdezte Gilks őrmester fáradtan. 
- Az igazság nyomában járok - mondta Dirk. 
- Mindenesetre jobban teszi, ha nem kerül az utamba. Mit tud MacDuffról és Wayról? 
- Wayről? Semmit, azon kívül, ami köztudomású. MacDufffal együtt jártam Cambridgebe. 
- Ó, csak nem? Írja le a külsejét. 
- Magas. Magas, és abszurdan cingár. És jó természetű. Kicsit olyan, mint egy ártalmatlan imádkozó sáska, amelyik ragadozás helyett inkább teniszezni szeret... 
- Elég - mondta Gilks, elfordult, és körbenézett a szobában. Dirk gyorsan zsebre vágta a kazettát. 
- Úgy hangzik, egyről beszélünk - mondta Gilks. 
- És természetesen - mondta Dirk - tökéletesen képtelen lenne gyilkosságot elkövetni. 
- Ezt majd mi döntjük el. És persze az esküdtszék. 
- Ugyan! Az esküdtszék! Noha odáig persze úgysem fog eljutni a dolog, a tények önmagukért fognak beszélni, kliensemnek nem is lesz alkalma a bíróság elé kerülni. 
- A nyavalyás kliense, mi? Na, elég volt, Cjelli, hol van a fickó? 
- A leghalványabb fogalmam sincs. 
- Fogadni mernék, hogy nagyon jól tudja, milyen címre küldje neki a számlát. 
Dirk vállat vont. 
- Nézze, Cjelli, ez egy teljesen normális, ártalmatlan kis gyilkossági nyomozás, nem akarom, hogy maga belekeveredjen. Úgyhogy vegye úgy, hogy most figyelmeztettem: tűnjön el. Ha észreveszem, hogy csak egy bizonyítékot is megpiszkál teleportációval, akkor úgy behúzok, hogy azt sem fogja tudni, fiú-e vagy lány. Most tűnjön el, és kifelé menet adja még ide azt a kazettát. 
Kinyújtotta a kezét. Dirk valódi meglepetéssel pislogott. 
- Milyen kazettát? 
Gilks felsóhajtott. 
- Maga nagyon okos fickó, Cjelli, ezt elismerem - mondta. - De maga is elköveti azt a hibát, amit a legtöbb okos ember, hogy azt hiszi, mindenki más tökhülye. Ha elfordulok, azt okkal teszem, mégpedig azzal az okkal, hogy meglessem, mit tüntet el közben. Nem is kellett néznem, hogy mit csinál, elég volt utána megnézni, hogy mi hiányzik. Trenírozva vagyunk ugye, tudja? Kedd délutánonként félórás megfigyelési gyakorlatunk volt. Kikapcsolódásként a négyórás Bevezetés a mértéketlen brutalitásba után. 
Dirk könnyed mosoly mögé rejtette a dühét. Bőrkabátja zsebéből előhalászta és átadta a kazettát. 
- Játsszuk le - mondta Gilks, - hadd lássuk, mi az, amit el akart titkolni előlünk. 
- Nem arról van szó, hogy el akartam titkolni - mondta Dirk vállat vonva. -  Csak én akartam először hallani. 
Odament a polchoz, amelyen Richard hifiberendezése állt, és benyomta a kazettát a magnóba. 
- Tehát nem akar néhány bevezető megjegyzést fűzni hozzá? 
- Ez a kazetta - mondta Dirk - Susan Way üzenetrögzítőjébói való. Waynek az volt a szokása, hogy hosszadalmas üze... 
- Igen, ezt tudom. 
- A szerencsétlen titkárnője meg körbejárt, és reggelente begyűjtötte az eszmefuttatásait. Azt hiszem, talán van rajta üzenet Gordon Way kocsijából, múlt éjjelről. 
- Értem. Oké. Játssza le. 
Dirk elegáns meghajlással lenyomta a gombot. 
- Á, szia, Susan, itt Gordon szólalt meg újból a kazetta. Épp úton vagyok a vityillóba ... 
- Vityilló!! - kiáltott fel Gilks szarkasztikusan. 
- Most ööö... csütörtök este van, és ööö... 8 óra 47. Kicsit ködös az út. Figyelj, hétvégén jönnek azok az amerikaiak... 
Gilks felvonta a szemöldökét, az órájára nézett, és feljegyzett valamit a noteszébe. Dirken és a rendőrön is valami hidegség futott végig, ahogy a halott ember hangja betöltötte a szobát. 
- ...csoda, ha egy árokban kötnék ki, nem lenne semmi, mi? Egy üzenetrögzítőn hagyni az utolsó szavaimat. Semmi oka... 
Feszült csendben hallgatták, hogy a kazettán lepörög a teljes üzenet. 
- Ez a baj az ilyen nagyokosokkal. Egyszer van egy jó ötletük, ami beválik, aztán elvárják, hogy éveken át finanszírozzam, amíg ők ülnek és a köldöktájékuk topográfiáját tanulmányozzák. Bocs, de meg kell állnom, hogy rendesen becsukjam a csomagtartót. Egy perc. 
Ezután tompa puffanás következett, ahogy a telefonkagyló az ülésre huppant, és pár másodperc múlva a kocsiajtó nyílásának hangja. Közben a háttérben folyamatosam szólt a zene. Pár másodperc múlva egy távoli, tompa, de eltéveszthetetlen puskalövés. 
- Állítsa le - mondta Gilks élesen, és az órájára pillantott. - 3 perc és 25 másodperc telt el azóta, hogy azt mondta, 8 óra 47 van. 
Megint felnézett Dirkre. 
- Maradjon itt. Ne mozduljon. Ne nyúljon semmihez. Minden levegőrészecske pontos helyét megjegyeztem ebben a szobában, úgyhogy azt is észre fogom venni, ha levegőt vett. 
Fürgén megfordult, és kiment. Dirk hallotta, hogy a lépcsőn lefelé menet azt mondja: 
- Tuckett, menjen el a WayForward Technologies irodájába, szerezze meg Way autótelefonjának számát, és hogy melyik telefontársaság... - a hang elhalt a földszinten. 
Dirk gyorsan Iejebb csavarta a hifitorony hangerejét és továbbjátszotta a kazettát. Egy darabig folytatódott a zene. Dirk idegesen dobolt az ujjaival. További zene. Egy pillanatra lenyomta az előre gombot. Még mindig zene. Az volt az érzése, hogy keres valamit, csak nem tudja, mit. Ez az érzés megakasztotta. Egészen határozottan keres valamit. Egészen határozottan nem tudja, hogy mit. 
Az a felismerés, hogy nem tudja pontosan, miért is csinálja azt, amit csinál, hirtelen hidegen végigfutott rajta, és felvillanyozta. Lassan megfordult, ahogy egy hűtő ajtaja nyílik ki. Nem volt mögötte senki, legalábbis nem látott senkit. De érezte a bőrét borzongató hideget, amit a világon mindennél jobban gyűlölt. Halkan, ádázul suttogva azt mondta: 
- Ha van itt valaki, és hallja, amit mondok, jól figyeljen. Az agyam lényem központja, és ami benne történik, azért én viselem a felelősséget. Mások higgyenek csak, amit akarnak, de én nem fogok semmi olyat tenni, aminek az indítékával nem vagyok teljesen tisztában. Ha akarsz valamit, közöld velem, de ne merészelj a gondolataimba nyúlni. 
Mélyről fakadó, jól ismert dühtől remegett. A hidegség lassan elmúlt, és arrébb vonult a szobában. Dirk megpróbálta követni az érzékeivel, de azonnal elterelte a figyelmét egy hirtelen hang, amely épp csak hogy a hallható tartományban szólt, valami távoli szélsüvítésben. Üresen kongó, rémült és zavart hang volt, alig több mint testetlen suttogás, de ott volt, hallható volt, az üzenetrögzítő kazettáról szólt. Ezt mondta: 
- Susan! Susan, segíts! Segíts, az ég szerelmére. Susan, én meghaltam... 
Dirk viharosan megfordult, és leállította a kazettát. 
- Sajnálom - mondta magában halkan, - de szem előtt kell tartanom az ügyfelem érdekeit. 
Nagyon kicsit visszatekerte a szalagot, oda, ahol a hang megszólalt, és lenyomta a törlőgombot. Hagyta, hadd forogjon a kazetta, letörölte a hangot, és minden egyebet, ami rajta volt. Ha a kazetta alapján egyszer már megállapították Gordon Way halálának időpontját, akkor semmi szükség rá, hogy tovább szövegeljen, még ha azt erősíti is meg, hogy meghalt. A közelében a levegőben hirtelen valami érzelemkitörést érzett. Valami hullám söpört át a szobán, a bútorok megremegtek a nyomában. Dirk figyelte, hogy merre halad, az ajtó melletti polchoz, amelyen amint hirtelen észrevette ott áll Richard saját üzenetrögzítője. A készülék görcsösen rángatózni kezdett, de ahogy Dirk közelített hozzá, megnyugodott. Dirk lassan és nyugodtan felé nyúlt, és bekapcsolta. 
A levegőben kavargó örvény áthaladt a szobán Richard hosszú asztalához, ahol két régimódi, tárcsás telefonkészülék állt a papírlapok és floppylemezek halmai alatt. Dirk tudta, mi fog történni, de inkább csak figyelt, nem avatkozott közbe. Az egyik telefonkagyló felugrott a helyéről. Dirk hallotta a tárcsahang búgását. Aztán lassan és szemmel láthatóan küszködve a tárcsa kezdett elfordulni. Akadozva fordult, még tovább, mind lassabban és lassabban és lassabban, aztán hirtelen visszapördült. Egy pillanatnyi szünet. Aztán lenyomódott a kagylót tartó villa, hogy újból legyen vonal. A tárcsa megint kezdett elfordulni, de most még jobban akadozott, mint az előbb. Megint visszapördült. Most hosszabb szünet következett, aztán megismétlődött elölről az egész. Amikor a tárcsa harmadszor pördült vissza, hirtelen dühkitörés robbant ki az egész telefon fel-le ugrált a levegőben, és átvágódott a szobán. A zsinórja közben rátekeredett egy állólámpára, és feldöntötte, egy halom kábel, kávéscsésze és floppylemez tetejére. Egy kupac könyv leomlott az íróasztalról a földre. Az ajtóban Gilks őrmester állt kővé dermedt arccal. 
- Most kimegyek, és ha visszajöttem - mondta, - nem akarok semmi ilyesmit látni. Megértette? 
Megfordult, és kiment. Dirk a magnóhoz ugrott, és lenyomta a vissza gombot. Azután megfordult, és odasziszegte a semminek: 
- Nem tudom, ki vagy, de sejtem. Ha azt akarod, hogy segítsek, akkor ne hozz még egyszer ilyen helyzetbe! 
Pár másodperc múlva Gilks újból belépett. 
- Á, itt van! - mondta. Nyugodt tekintettel felmérte a szobában véghezvitt pusztítást. 
- Úgy fogok tenni, mintha ezt nem is látnám, hogy ne kelljen olyan kérdéseket feltennem, melyekre tudom, hogy csak bosszantó válaszokat kaphatnék. 
Dirk komoran nézett. A következő egykét másodpercnyi csendben halk kattogó surrogást lehetett hallani, mire az őrmesterr élesen a magnóra nézett. 
- Mit csinál az a kazetta? 
- Forog vissza. 
- Adja ide. 
A szalag épp az elejére érkezett, és leállt, amikor Dirk odaért a magnóhoz. Kivette, és átadta Gilksnek. 
- Bosszantó, de úgy tűnik, ezzel teljesen tlsztázta magát az ügyfele - mondta az őrmester. - A Cellnet társaság megerősítette, hogy az autóból 8.40-kor adtak le az utolsó hívást, amikor is a maga ügyfele több száz szemtanú előtt szunyókált a vacsorán. Szemtanút mondtam, habár többnyire egyetemi hallgatók voltak, mindazonáltal kénytelenek leszünk feltételezni, hogy mindnyájan nem hazudhattak. 
- Remek - mondta Dirk. - Hát akkor, örülök, hogy minden tisztázódott. 
- Na persze, soha nem is gondoltuk komolyan, hogy ő tette. Egyszerűen nem illett bele a képbe. De ismer minket szeretünk eredményeket felmutatni. Azért mondja meg neki, hogy továbbra is szeretnénk feltenni egy-két kérdést. 
- Feltétlenül megemlítem neki, ha véletlenül találkozom vele. 
- Legyen olyan jó, és tegye meg ezt a csekély szívességet. 
- Hát akkor nem tartom fel tovább, őrmester - mondta Dirk, és bizonytalanul az ajtó felé intett. 
- Helyes, én viszont nagyon is fel fogom tartani, ha harminc másodpercen belül nem tűnik el innen, Cjelli. Nem tudom, miben sántikál, de ha egy mód van rá, igyekszem is elkerülni, hogy rájöjjek, így nyugalmasabb lesz az álmom. Kifelé! 
- Akkor további szép napot, őrmester. Nem mondom, hogy örülök, hogy találkoztunk, mert egyáltalán nem örültem. 
Dirk kiviharzott a szobából, és elhagyta a lakást. Közben bánatosan tapasztalta, hogy ahol az előbb még egy óriási Chesterfield dívány terpeszkedett a lépcsőházban, most csak egy szomorú kis fűrészporkupac látható.      

Michael Wenton Weakes összerándult, és felnézett a könyvből. Agya hirtelen megpezsdült a céltudatosságtól. Gondolatok, képek, emlékek, szándékok árasztották el, és minél inkább ellentmondani látszottak egymásnak, annál inkább összeillőnek tűntek az ő számára, egymáshoz igazodtak, és lassan lecsillapodtak. Végül tökéletesen összeilleszkedtek, az egyik fogacska szépen belesimult a másikba. Egy rántás, és a cipzár összezárult. 
Habár a várakozás egy örökkévalóságnak tűnt, amikor még minden csupa kudarc és gyengeség és céltalan tapogatózás volt, most mindez megszűnt. Meg fog szünni. Meg nem történtté fogja tenni azt, ami oly szégyenletes módon megtörtént. Kinek a gondolatai voltak ezek? Nem számít, a kép öszszeállt, a kép tökéletes. Michael kibámult az ablakon az elegáns chelseai utcára, és nem érdekelte, hogy amit maga előtt Iát, nyálkás, soklábú puhánye avagy Mr. A. K. Ross. Csak az számított, hogy elvettek tőle valamit, és ő most visszaszerzi. 
Ross ma a múlté. Most csak az érdekelte, hogy még inkább a múlté legyen. Nagy, szelíd tehénszemeit újból az előbb olvasott Kubla kán utolsó sorára vetette. A fogacskák összeilleszkedtek, a cipzár bezárolt. Becsukta a könyvet, és zsebre vágta. Az útja most már egyértelmű volt. Tudta, mit kell tennie. Most már csak vásárolnia kell egykét dolgot, aztán megteszi, amit tennie kell. 
22. Fejezet

- Téged? Gyilkosságért? Richárd, miről beszélsz? 
A telefon megremegett Richard kezében. Pár centire egyébként is el kellett tartania a fülétől, mert a kagyló úgy festett, mintha valaki nemrégiben majonézt kent volna rá, de azért nem volt olyan szörnyű. Nyilvános fülkéből beszélt, úgyhogy ma az is nagy szó volt, hogy egyáltalán működik a telefon. Richard kezdte egyébként is úgy érezni, hogy az egész világ elhúzódott tőle pár centire, mintha egy dezodorreklám főszereplője lenne. 
- Gordont... - mondta Richard tétován - Gordont meagyilkolták, nem? 
Susan pár pillanatig hallgatott, mielőtt felelt. 
- lgen, Richard - mondta szomorúan, - de senki nem hiszi azt, hogy te tetted. Természetesen ki akakarnak hallgatni, de... 
- Szóval most nincs nálad a rendőrség? 
- Nincsen, Richard - mondta Susan - Miért nem jössz ide? 
- És nem is keresnek? 
- Nem! Honnan a fenéből vetted, hogy keresnek... vagy hogy... azt hiszik, te volta? 
- Öööö... egy barátom mondta. 
- Kicsoda? 
- Dirk Gentlynek hívják. 
- Soha nem beszéltél róla. Ki az? Mást is mondott? 
- Hipnotizált, és ööö... beleugrasztott a csatornába, és ööö... ennyi... 
A vonal másik végén őrjítően hosszú csend. 
- Richard - mondta végül Susan azzal a fajta nyugalomura, ami az embert akkor fogja el, amikor belátja, hogy bármilyen rémesen állnak is a dolgok, semmi ok arra, hogy ne lehessenek még rémesebbek, - gyere ide. Épp mondani akartam, hogy látnom kell téged, de azt hiszem, inkább neked kell látni engem. 
- Talán el kéne mennem a rendőrségre. 
- Majd később elmész. Richard, kérlek. Pár óra ide vagy oda már nem számít. 
- Én... én nem is tudom, mit gondoljak... 
- Richard, olyan szörnyű ez az egész. Sokat segítene, ha itt lennél. Hol vagy most? 
- Oké - mondta Richard. - Körülbelül húsz perc múlva ott leszek. 
- Nyitva hagyjam neked az ablakot, vagy megpróbálkozol ez alkalommal az ajtóval? - kérdezte Susan szipogva.   

23. Fejezet

- Kérem, ne tegye - mondta Dirk, és lefogta Miss Pearce kezét, aki épp az adóhivatal levelét készült felbontani. - Ennél fontosabb dolgunk is van. 
Dirk a sötét irodából bukkant elő feszült és titokzatos töprengés után, és valami izgatott koncentráció áradt belőle. Miss Pearce-t egy valódi csekkre elhelyezett valódi aláírással sikerült meggyőznie, hogy bocsássa meg neki a legújabb esztelen költekezést, és most úgy vélte, az, hogy ott ül, és tüntetőleg nyitogatja az adóhivatal leveleit, tökéletes félreértelmezése az ő nagylelkű gesztusának. Miss Pearce félretette a borítékot. 
- Jöjjön velem - mondta Dirk. - Szeretnék mutatni valamit. A legmélyebb érdeklődéssel várom a reakcióit. 
Visszaszáguldott az irodájába, és Ieült az íroasztalhoz. Miss Pearce engedelmesen követte, és leült vele szemben, tüntetőleg figyelmen kivül hagyva a legújabb esztelen költekezés eredményét, amely az íróasztalon terpeszkedett. Az ajtóra szereltetett puccos réztábla már épp eléggé felzaklatta, de ezt az ostoba telefont a nagy piros gombjaival már a megvetésére sem tartotta érdemesnek. És biztos, hogy nem fog semmi meggondolatlanságot elkövetni, például elmosolyodni, amíg meg nem bizonyosodott róla, hogy a csekk nem blöff. Legutóbb, amikor Dirk aláírt neki egy csekket, még aznap letiltatta mondván, nehogy rossz kezekbe kerüljön. Feltehetőleg a bankár kezeire gondolt. 
Dirk egy darab papírt csúsztatott át az asztalon. Miss Pearce felvette és megnézte. Aztán fejjel lefelé fordította, és úgy is megnézte. Aztán a lap másik felét is megnézte, és letette. 
- Na? - érdeklődött Dirk. - Mit szól hozzá? Halljuk! 
Miss Pearce felsóhajtott. 
- Ez egy csomó értelmetlen irkafirka, kék filctollal egy irógéppapírra rajzolva - mondta. - Úgy látom, a maga kezétől származnak. 
- Nem! - csattant fel Dirk. - Illetve igen - ismerte el, - de én azt hiszem, ez itt a probléma megoldása. 
- Milyen probléma megoldása? 
- A bűvésztrükké - csapott Dirk az asztalra. - Meséltem róla. 
- Igen, Mr. Gently, több alkalommal. Szerintem csak egy bűvésztrükk volt. A tévében is lehet látni ilyeneket. Azzal a különbséggel, hogy ez teljesen lehetetlen! 
- Nem lehet lehetetlen, ha egyszer valaki megcsinálta Egyszerű. Pontosan erről van szó! - kiáltott fel Dirk izgatottan. - Pontosan! Miss Pearce, ön ritka éles elmével és ítélőképességgel megáldott hölgy! 
- Köszönöm, uram, elmehetek? 
- Várjon! Még nem fejeztem be. Korántsem! Ön bebizonyitotta éleselméjűségét és belátóképességét, most engedje meg, hogy én is bebizonyítsam a sajátomat. 
Miss Pearce türelmesen visszaroskadt a székre. 
- Azt hiszem - mondta Dirk, - hogy nagy benyomást fog tenni önre, amit mondani akarok. Gondolja végig a következőt. Van itt egy megoldhatatlan probléma. Miközben próbálom megtalálni a megoldást, kis köröket rovok körbekörbe az agyamban, újra és újra ugyanazon őrjítő dolgok körül. Nyilvánvalóan képtelen vagyok bármi másra gondolni, amíg meg nem találom a választ, de az is éppilyen nyilvánvaló, hogy ha meg akarom találni a választ, akkor másra is kell gondolnom. Hogyan lehet kitörni ebből a körből? Kérdezze csak meg, hogyan! 
- Hogyan? - kérdezte Miss Pearce engedelmesen, de a lelkesedés leghalványabb jele nélkül. 
- Úgy, hogy leírom a megoldást egy papírra! - kiáltott fel Dirk. - És tessék, itt van! 
Diadalmasan odavágta a papírt, és elégedett mosollyal hátradőlt. Miss Pearce némán bámult a papírlapra. 
- És ennek köszönhetően - folytatta Dirk - most már képes vagyok az agyamat frissen ráirányítani a bonyolult kérdésekre, mint például... 
Fogta az értelmetlen irkafirkákkal teli papírt, és felmutatta. 
- ... hogy milyen nyelven van ez írva - mondta halk, sötét hangon. Miss Pearce továbbra is némán bámult. Dirk ledobta a papírt, felrakta a lábait az íróasztalra, és kezével a tarkója alatt megtámasztva hátradöntötte a fejét. 
- Érti, mit csináltam? - kérdezte a mennyezettől, amely kissé riadtnak tűnt attól, hogy ilyen váratlanul bevonták a beszélgetésbe. - A megoldhatatlanul nehéz és valószínűleg megfejthetetlen rejtélyt átalakítottam egy puszta nyelvi talánnyá. Habár - mormogta egy hosszú percnyi csendes tűnődlés után - meglehet, hogy egy megoldhatatlanul nehéz és valószínűleg megfejthetetlen nyelvi talánnyá. 
Kiegyenesedett, és metszően Janice Pearcere nézett. 
- Gyerünk - sürgette. - Tessék, mondja, hogy ez őrültség de lehet, hogy mégis beválik! 
Janice Pearce megköszörülte a torkát. 
- Ez őrültség - mondta. - Ha engem kérdez. 
Dirk elfordult, és féloldalasan ült a székén, ahogy Rodin A gondolkodó fának modellje tehette, amikor Rodinnak egy pillanatra ki kellett mennie. Hirtelen mélységesen fáradtnak és rosszkedvűnek látszott. 
- Tudom - mondta halk, csüggedt hangon, - hogy valahol valaminek a mélyén egy nagy hiba rejlik. És tudom, hogy el kell mennem Cambridge-be, ha rendbe akarom szedni a dolgokat. De sokkal kevésbé félnék, ha tudnám, mi az a hiba... 
- Akkor most elmehetek? - kérdezte Miss Pearce. 
Dirk komoran felnézett. 
- Igen - mondta egy sóhajjal. - De mondja csak meg - ujja hegyével megbökte a papírlapot, - mit gondol erről? 
- Hát, szerintem gyerekség - mondta Jamice Pearce őszintén. 
- De hát... de hát... de hát nem érti - csapkodta Dirk dühösen az asztalt - hogy gyermekké kell válnunk ahhoz, hogy megértsük a dolgokat? Csak a gyerek látja a dolgokat tökéletesen világosan, mert benne még nem alakultak ki azok a szűrők, amelyek miatt mi már nem látjuk azt, amirőt azt hisszük, hogy nem lenne szabad látnunk? 
- Akkor miért nem kérdez meg egy gyereket? 
- Köszönöm, Miss Pearce! - mondta Dirk, és már nyúlt is a kalapja után. - Ismételten felbecsülhetetlen értékű szolgálatot tett nekem, amiért mélységesen hálás vagyok önnek. 
Azzal kiviharzott.    

24. Fejezet

Az idő lassan zordabbra fordult, miközben Richard Susan lakása felé tartott. Az ég, amely reggel olyan lelkesen és jókedvűen kezdte, már nem figyelt úgy oda a dolgára, és visszaesett megszokott angliai mivoltába, vagyis olyan lett, mint egy nedves és dohos mosogatórongy. 
- Deportálni kéne mind - mondta a taxisofőr, amikor egyszer megálltak. 
- Ááá... kiket? - kérdezte Richard, aki rájött, hogy a taxis egyetlen szavára sem figyelt addig. 
- Ööö.... - kezdte a taxis, aki viszont hirtelen arra jött rá, hogy ő maga sem figyelt oda, - ööö... hát az egész bagázst. Meg kell szabadulni tőlük, én azt mondom. A nyavalyás gőtéikkel együtt - tette hozzá a nyomaték kedvéért. 
- Azt hiszem, igaza van - mondta Richard, és besietett a házba. 
Susan lakásának bejárata elé érve meghallotta, hogy Susan egy lassú, ünnepélyes dallamot játszik a csellóján. ÖrüIt neki, hogy játszik. Susan fantasztikus érzelmi tartalékokkal és önkontrollal rendelkezett, mindaddig, amíg csellózhatott. Richard észrevette, hogy Susan különös kapcsolatban áll a zenével. Ha felkavartnak vagy zaklatottnak érezte magát, olyankor leült, és teljes figyelemmel eljátszott valamit, aztán szemmel láthatón felfrissülten és nyugodtan állt fel. Ha azonban legközelebb újra próbálta eljátszani ugyanazt a darabot, nem sikerült, amitől teljesen kiborult. 
Richard olyan halkan ment be, ahogy csak tudott, hogy ne zavarja Susant a koncentrálásban. Lábujjhegyen haladt el a kisszoba előtt, ahol Susan gyakorolt, az ajtó nyitva volt, úgyhogy megállt, és benézett, de intett neki, hogy ne hagyja abba. Susan sápadt és elgyötört volt, de halványan elmosolyodott, és hirtelen kitörő intenzitással húzogatta tovább a vonót. 
A nap kifogástalan időzítéssel, amire csak ritkán képes, éppen ebben a pillanatban egy kis időre kibukkant a gyülekező esőfelhők mögül, és miközben Susan csellózott, fényözön játszadozott az alakján és a hangszer meleg barna testén. Richard úgy állt ott, mintha odaszögezték volna. A nap zűrzavara és gondjai egy pillanatra elcsitultak, és tisztes távolba húzódtak. Nem ismerte a darabot, de Mozartnak hangzott, eszébe jutott, hogy Susan mondta is, hogy valami Mozartot kell gyakorolnia. Richard halkan továbbment, leült, várt, és hallgatta a zenét. Susan végre befejezte, és egy perc csönd után átjött. Hunyorgott és elmosolyodott, reszketve átölelte, aztán kibontakozott az ölelésből, és visszatette a helyére a telefonkagylót. Amikor gyakorolt, mindig mellé szokta tenni. 
- Bocs - mondta, - nem akartam félbehagyni. 
Gyorsan letörölt egy könnycseppet, mintha csak valami bosszantó apróság lenne. 
- Hogy vagy, Richard? 
Richard vállat vont, és zavartan nézett Susanra. Ezzel nagyjából meg is válaszolta a kérdést. 
- Én attól tartok, folytatnom is kell a gyakorlást - mondta Susan sóhajtva. -  Nagyon sajnálom. Épp most voltam...
Megrázta a fejét. 
- Vajon ki tehette? 
- Nem tudom. Valami őrült. Nem hiszem, hogy számítana, ki tette. 
- Nem - mondta Susan. - Mondd csak, ebédeltél már? 
- Nem. Te csak játssz tovább, én majd körülnézek a hűtőben. Ebéd közben majd beszélgetünk. 
Susan bólintott. 
- Jól van - mondta. - De...  
- Igen? 
- Most egyelőre nem nagyon szeretnék Gordonról beszélni. Csak amíg leülepszik. Úgy érzem, mintha rajtakaptak volna valamin. Könnyebb lenne, ha közelebb álltunk volna egymáshoz, de hát nem így volt, és most zavarban vagyok, mert nem tudom, hogy kéne reagálnom. Jó, lehet róla beszélni, csak akkor múlt időt kell használni, és ez az, ami... 
Egy pillanatra Richard nyakába kapaszkodott, aztán egy sóhajjal megnyugodott. 
- Pillanatnyilag nincs túl sok minden a hűtőben - mondta. - Egy kis joghurt, azt hiszem, meg van egy üveg ecetes hering, nyisd ki. Ha erősen próbálkozol, biztos sikerül. A lényeg az, hogy lehetőleg ne szórd szét az egészet a padlón, és ne kenj rá lekvárt. 
Megölelte Richardot, megcsókolta, és komor mosollyal visszavonult a zeneszobába. Ekkor megszólalt a telefon, és Richard felvette. 
- Halló? - szólt bele. De nem hallatszott semmi, csak valami elhaló szélzúgásszerű hang. 
- Halló? - mondta újra, várt, aztán vállat vont, és letette. 
- Beleszólt valaki? - kiáltott be Susan. 
- Nem, senki - mondta Richard. 
- Már párszor volt ilyen hívás - mondta Susan. - Valami minimalista telefonbetyár. 
És tovább játszott. Richard kiment a konyhába, és kinyitotta a hűtőszekrényt. Jómaga sokkal kevésbé volt az egészséges táplálkozás híve, mint Susan, úgyhogy nem villanyozta fel igazán a hűtő tartalma, de azért egy tálcára rakta a heringet, a joghurtot, némi rizst, meg egy-két szem narancsot, és igyekezett nem gondolni arra, hogy milyen jól kiegészítené mindezt egy szép kövér hamburger meg egy kis sült krumpli. Talált egy üveg fehérbort is, és az egészet átvitte az ebédlőasztalra. 
Pár perc múlva Susan is csatlakozott hozzá. Teljesen nyugodt és összeszedett volt, és néhány falat után megkérdezte Richardot, hogy is volt az a dolog a csatornával. Richard zavartan rázta a fejét, és megpróbált mindent elmagyarázni az ügyről meg Dirkről. 
- Mit mondtál, mi a neve? - kérdezte Susan összevont szemöldökkel, amikor Richard kissé bizonytalanul befejezte a történetet. 
- Ööö... Dirk Gently - mondta. - Bizonyos értelemben. 
- Bizonyos értelemben? 
- Igen - mondta Richard bánatos sóhajjal. Arra gondolt, hogy bármit mond is az ember Dirkről, csak ilyen megfoghatatlan és gyanús megszorításokkal teheti. Még a levélpapírja fejlécén is egy csomó megfoghatatlan és gyanús kitétel állt a neve után. Richard előhúzta a papírlapot, amelyre a nap folyamán Dirk irodájában megpróbálta lejegyezni a gondolatait. 
- Én... - kezdte, de ekkor megszólalt a csengő. Egymásra néztek. 
- Ha a rendőrség az - mondta Richard, - akkor jobb, ha én megyek. 
- Essünk túl rajta. 
Susan hátralökte a székét, az ajtóhoz ment, és felvette a kaputelefont. 
- Tessék! - szólt bele. - Kicsoda? - mondta egy pillanat múlva. Összevont szemöldökkel figyelt, aztán hátrafordult, és összevont szemöldökkel Richardra nézett. - Jöjjön csak fel - mondta nem éppen barátságos hangon, és megnyomta a kapu gombját. Visszament az asztalhoz, és leült. 
-	A barátod az - mondta hűvösen, - Mr. Gently.        

Az Elektromos Szerzetes napja fantasztikusan jól telt, izgatott galoppra váltott. Vagyishogy izgatottan megsarkantyúzta a lovát, az pedig minden izgatottság nélkül galoppozni kezdett. Ez egy jó bolygó, gondolta a Szerzetes. Tetszett neki. Nem tudta, kié, vagy hová való, de abban biztos volt, hogy tökéletesen megfelelő hely egy olyan valaki számára, aki olyan különleges és egyedülálló adottságokkal rendelkezik, mint ő. Itt értékelték. Egész álló nap mást sem csinált, csak odament az emberekhez, beszédbe elegyedett velük, végighallgatta a gondjaikat, aztán csendesen kimondta a varázslatos három szót: Én hiszek magának! A hatás mindig elsöprő volt. Nem mintha ezen a bolygón nem mondták volna néha egymásnak ezt az emberek, de úgy tűnik, csak ritkán sikerült elérniük azt a mélyről jövő remegő, őszinte hangot, melynek a reprodukálása a Szerzetes olyan remekül be volt programozva. 
A saját bolygóján végül is magától értetődőnek vették a létezéset. Az emberek elvárták tőle, hogy mindent elhiggyen helyettük, őket meg hagyja békén. Ha valaki becsöngetett valami új ötlettel, vagy egy új vallást akart hirdetni, a válasz többnyire csak az volt: Ugyan, menjen és mesélje el a Szerzetesnek! A Szerzetes pedig ült, és végighallgatta, és türelmesen elhitt mindent, de ezenkívül nem törődött vele senki. 
Csak egy probléma volt ezen az egyébként nagyszerű bolygón. Sokszor, miután kimondta a varázsszavakat, a téma azonnal a pénzre terelődött, ami neki persze nem volt, és ez a fogyatékossága gyakran tönkretette az egyébként ígéretesen induló ismeretségeket. Tehát szereznie kellene de honnan? Egy pillanatra visszafogta a lovat, az hálásan megtorpant, és az út melletti füves rét felé vette az útját. A lónak fogalma sem volt róla, hogy mire jó ez az egész fel-le rohangálás, de nem is érdekelte. Csak az érdekelte, hogy egy Iátszólag végtelen út menti büfé mellett galoppozhat fel-alá. Ameddig így áll a helyzet, addig ő jól érzi magát. 
A Szerzetes figyelmesen végignézett az úton. Halványan ismerősnek tűnt. Kicsit följebb poroszkált, és még jobban körülnézett. A ló pár méterrel oelébb folytatta a legelészést. Igen. Itt járt tegnap éjjel is. Tisztán, nagyjából tisztán emlékezett rá. Legalábbis azt hitte, hogy tisztán emlékezik, és végül is az a lényeg. Itt történt az, hogy a szokásosnál is jobban összezavarodtak a gondolatai, a következő saroknál, ha nem téved megint, ott volt az a kis útszéli épület, amely előtt belebújt annak a kedves fickónak a csomagtartójába, az a kedves fickó, aki olyan furcsán reagált, amikor rálőtt. Talán ott van egy kis pénzük, és adnak neki. Elgondolkozott. Majd meglátjuk. Megint elrángatta a lovat a lakomájától, és elgaloppozott az épület felé. 
Ahogy közelebb ért a benzinkúthoz, észrevette, hogy egy autó parkol előtte igen arrogáns szögben. A parkoló szögéből világosan látszott, hogy az autó nem olyan világias okokból kifolyólag áll ott, hogy tankoljon, és hogy túlságosan is fontos ahhoz, hogy szép rendesen leparkoljon valahol, ahol nincs útban. A benzinért jövő autóknak úgy kellett körbemanőverezni. A kocsi fehér volt, mindenféle sávok és feliratok voltak ráfestve, és nagyon fontosnak látszó lámpái is voltak. 
A Szerzetes odaért, leszállt a lóról, és kipányvázta egy benzinkúhoz. A kis bolt felé indult, és azt látta, hogy odabent egy férfi áll, neki háttal, kék egyenruhában és csúcsos sisakban. A férfi fel-le ugrált, és szamárfület mutatott, ami szemmel láthatóan mély benyomást tett a pult mögött álló másik férfira. A Szerzetes megdermedt az ijedtségtől, úgy bámult. Minden erőfeszítés nélkül és azonnal sikerült elhinnie ami még egy tudósnak is becsületére vált volna, hogy az illető csak valamiféle istenség lehet, ha ekkora tiszteletet kelt. Visszafojtott lélegzettel várta, hogy ő is imádhassa. Amikor a férfi megfordult, és kisétált a boltból, azonnal meglátta a Szerzetest, és megtorpant. A Szerzetes rájött, hogy az istenség nyilván arra vár, hogy ő kinyilvánítsa a tiszteletét, úgyhogy hódolatteljesen fel-alá táncolt, és szamárfület mutogatott. Az istenség egy percig csak bámult, aztán nyakon ragadta a Szerzetest, megpörditette, kitárt karral az autóhoz lökte, és villámgyorsan megmotozta, hogy nincs-e nála fegyver.     

Dirk úgy rontott be a lakásba, mint egy kis pocakos tornádó. 
- Miss Way - mondta, megragadta a kissé vonakodó Susan kezét, és levette abszurd kalapját, - elmondhatatlan örömömre szolgál, hogy megismerhettem, egyben mélységesen sajnálom, hogy ilyen szomorú esemény kapcsán, amely miatt szeretném kifejezni legőszintébb részvétemet és együttérzésemet. Kérem higgye el, hogy a világ minden kincséért sem törnék önre nagy bánatában, ha nem a lehető legjelentősebb és legkomolyabb ügyről lenne szó. Richard megoldottam a bűvésztrükk problémáját, és hihetetlen dolgokra jöttem rá. 
Átszáguldott a szobán, és leült egy üres székre a kis ebédlőasztal mellé, amire lerakta a kabátját.
- Ne haragudj, Dirk, de... - mondta Richard hidegen. 
- Nem, nem, te ne haragudj! - hárította el Dirk. - A rejtélyt megoldottam, és a megoldása olyan döbbenetes, hogy egy hétéves gyereket kellett segítségül hívnom az utcán, hogy rájöjjek. De kétségtelenül ez a helyes megoldás, abszolúte kétségtelenül. És mi a megoldás, kérdezed te, vagyishogy kérdeznéd, ha lenne alkalmad kinyitni a szádat, de nincs, ezért inkább felteszem a kérdést helyetted én, és egyben meg is válaszolom: nem mondom meg, mert nem fogod elhinni. Inkább megmutatom, még ma délután. Nyugodj meg, ez mindent meg fog magyarázni. Megmagyarázza a bűvésztrükköt. Megmagyarázza a kis cédulát, amit az asztalon találtál ebből rögtön rá is kellett volna jönnöm, de én ostoba voltam. És megmagyarázza, hogy mi volt a hiányzó harmadik kérdés vagyis jobban mondva és ez a leglényegesebb hogy mi volt a hiányzó első kérdés! 
- Milyen hiányzó kérdés? - kiáltott fel Richard, akit megzavart a váratlanul beálló szünet, ezért gyorsan belekapaszkodott az első szóba, amibe tudott. Dirk úgy nézett rá, mint egy idiótára. 
- A hiányzó kérdés, amit III. György tett fel - mondta. 
- Kinek tette fel? 
- Hát a professzornak - mondta Dirk türelmetlenül. 
- Te nem figyelsz oda arra, amit te magad mesélsz? 
- Minden teljesen nyilvánvaló! - kiáltott fel Dirk az asztalra csapva. - Olyan nyilvánvaló, hogy csak az az aprócska tény akadályozott a felismerésében, hogy az egész teljesen lehetetlen. Sherlock Holmes egyszer megjegyezte, hogy amennyiben kizártuk a lehetetlent, akkor ami marad, legyen bármilyen valószínűtlen is, csak az lehet a megoldás. Na, akkor gyerünk. 
- Nem megy sehova - szólt Susan. 
- Mi? 
Dirk felnézett Susanra, akitől ez a váratlan, legalábbis Dirk számára váratlan tiltakozás eredt. 
- Mr. Gently - mondta Susan olyan hangon, amivel akár rovásokat lehetett volna vésni egy fadarabra, - miért vezette félre szándékosan Richardot azzal, hogy őt keresi a rendőrség? 
Dirk összevonta a szemöldökét. 
- Dehát tényleg keresték - mondta. - És még most is keresik. Igen, de csak hogy kihallgassák! Nem azért, mert őt gyanúsítják! 
Dirk lesütötte a szemét. 
- Miss Way - mondta. - A rendőrség azt akarja megtudni, ki ölte meg. Lehet, hogy erre is fény derül az én ügyem kapcsán, és az is lehet, hogy egy arra kószáló őrült tette. Én azt akarom megtudni, és még mindig kétségbeesetten akarom, hogy miért mászott be Richard ebbe a lakásba tegnap éjjel. 
- Már elmondtam - tiltakozott Richard. 
- Amit elmondtál, érdektelen. Csak arra a fontos tényre mutat rá, hogy magad sem tudod az okát! Az ég szerelmére, azt hittem, ezt elég fényesen bebizonyítottam a csatornánál. 
Richard bután elvigyorodott. 
- Miközben a távcsővel figyeltelek, teljesen világos volt a számomra -folytatta Dirk, - hogy nem tudod igazán, mit csinálsz, és egyáltalán nem vagy tudatában a fizikai veszélynek. Először arra gondoltam, hogy valami eszement pancser próbálja elkövetni élete első és valószínűleg utolsó betörését. De amikor egyszer hátrafordultál, felismertelek, márpedig én téged mindig is intelligens, racionális, visszafogott embernek ismertelek. Richard MacDuff?! Amint a nyaktörést kockáztatva éjnek idején ereszcsatornákon mászkál? Úgy éreztem, csak akkor művelnél ilyesmit, ilyen vakmerő és extrém dolgot, ha borzasztóan aggódnál valami rettenetes jelentőségű ügy miatt. Nem így van, Miss Way? 
Élesen felnézett Susanra, aki lassan leült, és a szemében olyan rémülettel nézett Dirkre, hogy látszott, fején találta a szöget. 
- És mégis, amikor ma reggel eljöttél hozzám, teljesen nyugodtnak és higgadtnak tűntél. Tökéletesen racionálisan vitatkoztál velem, amikor előadtam egy csomó marhaságot Schrödinger macskájáról. Nem így viselkedik az az ember, aki előző este valami kétségbeesetten vakmerő dolgot cselekedett. Bevallom, ekkor történt az, hogy egy kicsit... eltúlozva festettem le a helyzetedet, csak azért, hogy ott tartsalak. Nem sikerült. Elmentél. Bizonyos elképzelésekkel a fejedben. Tudtam, hogy vissza fogsz jönni. Ünnepélyesen bocsánatot kérek, amiért félrevezettelek, ööö... egy kissé, de tudtam, hogy amit én ki akarok deríteni, az jóval túlmegy a rendőrség érdeklődési körén. És itt jön a következő probléma ha nem voltál egészen önmagad tegnap éjjel, amikor felmásztál a falon... akkor mi voltál és miért? 
Richard megrázkódott. A csend hosszúra nyúlt. 
- Mi köze mindennek a bűvésztrükkhöz? - kérdezte végül. 
- Ezért kell elmennünk Cambridge-be, hogy kiderítsük. 
- De hogy lehetsz ilyen bizonyos... 
- Mert zavar - mondta Dirk, elsötétedő és elkomolyodó tekintettel. Máskor oly bőbeszédű létére úgy tűnt, most vonakodik beszélni. Így folytatta: 
- Nagyon tud zavarni, ha azt tapasztalom, hogy tudok valamit, de nem tudom, miért tudom. Talán ugyanarról az ösztönös adatfeldolgozó folyamatról van szó, mint ami lehetővé teszi, hogy elkapjuk a repülő labdát, szinte még mielőtt megláttuk volna. Talán az a még mélyebb és megmagyarázhatatlanabb ösztön, amellyel megérezzük, ha valaki néz. Nagy sértés az intellektusom számára, hogy tényleg nyoma van bennem azoknak a tulajdonságoknak, amiket egyes hiszékeny emberek terjesztettek rólam, és amit úgy utáltam. Gondolom, emlékszel a... kínos eseményekre bizonyos vizsgatételekkel kapcsolatban. 
Hirtelen csüggedtnek és fáradtnak látszott. Erősen össze kellett szednie magát, hogy folytatni tudja. Ezt mondta: 
- Az a képesség, hogy valaki összerakjon kettőt meg kettőt, és kapásból megmondja, hogy az négy, egy dolog. Az a képesség, hogy valaki összerakja az 539,7 négyzetgyökét a 26,432 koszinuszával, és kapásból megmondja, hogy az... izé, annyi, amennyi, az már egy egészen más dolog. És én... de hadd mondjak egy példát. 
Élénken előrehajolt. 
- Tegnap éjjel láttalak, hogy bemásztál ebbe a lakásba. Tudtam, hogy valami nem stimmel. Ma elmondattam veled mindent a legapróbb részletekig arról, hogy szerinted mi történt tegnap este, és ennek eredményeképp, pusztán az intellektusom segítségével valószínűleg felfedeztem a legnagyobb titkot, amely ezen a bolygón rejlik. Esküszöm neked, hogy így van, és be is tudom bizonyítani. EI kell hinned, ha azt mondom, hogy tudom, hogy valami rettenetesen, kétségbeejtően, rémisztően nagy baj van valahol, és nekünk meg kell találnunk, hol. Szóval, eljössz velem Cambridge-be? 
Richard némán bólintott. 
- Jól van - mondta Dirk. - Mi ez? - tette hozzá, Richard tányérjára mutatva. 
- Ecetes hering. Kérsz? 
- Nem, köszönöm - mondta Dirk. Fölállt, és becsatolta az övet a kabátján. 
- Az én szótáramból - tette hozzá az ajtó felé indulva, Richardot maga előtt kormányozva - hiányzik az a szó, hogy hering. Viszlát, Miss Way, kívánjon nekünk jó utat.   

25. Fejezet

Dübörgött a mennydörgés, és északkelet felől szüntelenül szitált az eső, amely a világ legjelentősebb eseményeit kisérni szokta. Dirk felhajtotta bőrkabátja gallérját, de semmi sem tudta lelohasztani démoni kitöréseit, miközben ő és Richard közeledtek a hatalmas, XII. századi kapuk felé. 
- St. Cedd’s kollégiuma, Cambridge! - kiáltott fel, most, hogy nyolc év óta először viszontlátta az épületet. - Ebben, és ebben az évben alapította valaki, akinek a nevét elfelejtettem, valakinek a tiszteletére, akinek a neve pillanatnyilag nem jut az eszembe! 
- Talán Szent Cedd? - vetette fel Richard. 
- Tudod mit, szerintem valószínű, hogy ő volt az. Valamelyik unalmasabb northumbriai szent. Az öccse, Chad még unalmasabb volt. Birminghamben emeltek neki katedrálist, ha ez mond valamit. Á, Bill, milyen nagyszerű, hogy újra láthatom! - tette hozzá a portáshoz fordulva, aki épp ugyanakkor lépett be a kollégium kapuján. A portás körülnézett. 
- Mr. Cjelli, örülök, hogy viszontláthatom! Nagyon sajnáltam annak idején azt a kis kellemetlenséget, remélem, túl van rajta. 
- Igen, Bill. Élek és virulok. Na és Mrs. Roberts? Még mindig szokott fájni a lába? 
- Mióta amputálták, nem, uram, köszönöm kérdését. Köztünk legyen mondva, én jobban örültem volna, ha az asszonyt amputálják, és a lába marad meg. Remek helye lett volna a kandallópárkányon, de hát a dolgokat úgy kell elfogadni, ahogy vannak. Mr. MacDuff, uram - tette hozzá, és  biccentett Richard felé. - Ó, jut eszembe, azt a lovat, amit a múltkor említett, uram, attól tartok, el kellett távolítani az épületből. Zavarta Ghronotis professzort. 
- Csak úgy kérdeztem, ööööö... Bill - mondta Richard. - Remélem, nem okozott magának sok gondot. 
- Nekem soha semmi nem okoz gondot, uram, ameddig nem visel női ruhát. Nem bírom, ha a fiatalemberek női ruhában mászkálnak. 
- Ha az a ló megint alkalmatlankodna. Bill - szakította félbe Dirk, és megveregette a portás vílllát, - akkor küldje csak fel hozzám, majd én beszélek a fejével. Említette a jó öreg Ghronotis professzort. Itthon van? Fontos ügyben keressük. 
- Azt hiszem, igen, uram. Nem tudom ellenőrizni, mert nem jó a telefonja. Azt ajánlom, menjenek föl és nézzék meg. A belső udvar bal oldali sarka. 
- Ismerem a járást, Bill, köszönöm, és adja át jókívánságaimat Mrs. Roberts maradékának. 
Átszáguldottak a külső udvaron, Dirk legalábbis száguldott, Richard pedig szokásos szürkegémlépteivel követte, hunyorogva a szemerkélő esőben. Dirk szemmel láthatóan összetévesztette magát egy idegenvezetővel. 
- St. Cedd - jelentette be. - Coleridge és Sir Isaac Newton kollégiuma, a recés szélű pénzérme és a macskabejáró nevezetes feltalálójáé! 
- Hogy mié? 
- A macskabejáróé!  A lehető legravaszabb, legnyilvánvalóbb és leginvenciózusabb találmány. Tudod, a nagy ajtóba vágnak egy kis ajtócskát, és... 
- Tudom - mondta Richard. - Aztán volt még az az apróság is a gravitációval. 
- A gravitáció - mondta Dirk megvető vállvonogatással - igen, persze, az is. Habár az puszta felfedezés volt. Már megvolt, csak fel kellett fedezni. 
Kivett a zsebéből egy pennyt, és lezserül a kövezett járda melletti kavicsokra ejtette. 
- Látod? Még hétvégén is működik. Előbb vagy utóbb valaki úgyis felfedezte volna. Na de a macskaajtó... ó, az valami egészen más. Invenció, tiszta invenció. 
- Szerintem teljesen magától értetődő. Bárki kitalálhatta volna. 
- Ó - mondta Dirk, - ritka elme az olyan, amely képes az addig nemlétezőt vakítóan nyilvánvalóvá tenni. Az “ezt én is kitalálhattam volna” felkiáltás nagyon gyakori és nagyon félrevezető, mert épphogy arról van szó hogy mégsem találták ki, ami igen jelentős és figyelemre méltó tény. Ha nem tévedek ezt a lépcsőházat keressük. Felmegyünk? 
A választ meg sem várva nekiiramodott a lépcsőnek. Richard bizonytalanul követte, és mire utolérte, Dirk már a belső ajtón kopogott. A külső nyitva volt. 
- Jöjjön be. - kiáltotta ki bentről egy hang. Dirk benyitott, és ahogy beléptek, épp meglátták, ahogy Reg ősz feje eltűnik a konyhában. 
- Ép teát csinálok - szólt ki. - Kér maga is? Üljön le, üljon le, bárkihez is van szerencsém. 
- Nagyon kedves lenne - felelte Dirk. - Ketten vagyunk. 
Leült, Richard pedig követte a példáját. 
- Indiait vagy kínait? - kiabált be Reg. 
- Indiait kérek. 
Csészék és csészealjak csörgése. Richard közben körülnézett a szobában. Hirtelen unalmasan köznapinak tűnt neki. A tűz csendesen lobogott magában, de a fény szürke délutáni fény volt. Habár minden ugyanúgy volt, a régi dívány, a könyvekkel telepakolt asztal, úgy látszott, az egésznek semmi köze az előző este zavaros furcsaságokhoz. A szoba ott ült, felvonta a szemöldokét, és ártatlan képpel azt mondta : 
- Igen? 
- Tejet? - szólt ki Reg a konyhából. 
- Kérek - felelte Dirk. Az elfojtott izgatottságtól félőrültnek ható mosolyt villantott Richardra. 
- Egy kockacukor vagy kettő? - kiáltott be megint Reg. 
- Eggyel kérem - mondta Dirk. - És még két kiskanalat, ha lehet. 
A konyhában elhallgatott a zörgés. Egy pillanat múlva Reg kikukkantott az ajtón. 
- Svlad Cjelli! - kiáltott fel. - Uramisten! Ez gyors munka volt, MacDuff, jól csinálta. Kedves fiam, milyen nagyszerű, hogy láthatom, de jó, hogy eljött! 
Megtörölte a kezét egy konyharuhába, és odasietett, hogy kezet rázzon velük. 
- Kedvés Svlad! 
- Dirk, ha szabad kérnem - mondta Dirk, és melegen megragadta a professzor kezét. - Jobban szeretem így. 
- Szerintem ez inkább úgy hangzik, mint egy skót tőrdöfés. 
- Pillanatnyilag Dirk Gently néven működöm. Attól tartok, történtek bizonyos dolgok a múltamban, melyeket jobb szeretnék elfelejteni. 
- Igaza, van, tudom, mit érez. A XIV. század nagy része például meglehetősen pocsék volt. 
Dirk éppen helyesbíteni akarta a félreértést, de úgy gondolta, az túl hosszadalmas lenne, és inkább annyiban hagyta a dolgot. 
- Hogy van mostanában, professzor úr? - kérdezte inkább, kalapját és sálját jólnevelten a dívány karfájára helyezve. 
- Hát - mondta Reg, - az utóbbi időben elég érdekesen folytak itt a dolgok, vagyishogy inkább unalmasan. De érdekes okokból kifolyólag unalmasan. Na de üljenek le, melegedjenek meg a tűznél, hozom a teát, és megpróbálom elmagyarázni a dolgot. 
Ismét kisietett, dudorászva sürgött-forgott, őket meg magukra hagyta, hogy elhelyezkedjenek a tűz előtt. Richand odahajolt Dirkhez. 
- Nem is tudtam, hogy ilyen jóban vagytok - mondta, fejével a konyha irányába bökve. 
- Nem vagyunk - mondta Dirk rögtön. - Egyszer találkoztunk véletlenül valami vacsorán, de azonnal nagy rokonszenv és egyetértés alakult ki közöttünk. 
- Akkor hogy lehet, hogy többet nem találkoztatok? 
- Természetesen gondosan elkerült engem. Ha az embernek valami rejtegetni való titka van, nem ajánlatos senkivel közelebbi kapcsolatba kerülnie. És úgy sejtem, hogy itt valami nagy titok bujkál. Ha bárhol a világban rejlik ennél nagyobb titok, nagyon tudna érdekelni - mondta halkan Dirk - hogy mi az. 
Jelentőségteljesen Richardra nézett, és a tűz fölé nyújtotta a kezét. Mivel Richard már korábban is sikertelenül próbálta kiszedni belőle, mi az a titok, most nem volt hajlandó ráharapni a csalira, inkább hátradőlt a karosszékében, és körbenézett. 
- Kérdeztem már - szólalt meg Reg, aki ebben a pillanatban jött be, - hogy kérnek-e teát? 
- Ááá... igen - mondta Richard, - hosszasan megtárgyaltuk a dolgot. És azt hiszem, abban maradtunk, hogy kérünk, nem? 
- Remek - mondta Reg bizonytalanul. - Valami szerencsés véletlennek köszönhetően éppen van tea készen a konyhában. Bocsássanak meg. Olyan a memóriám, mint a... mint a... hogy is hívják azt az izét, amin olyan sok apró lyuk van? Miről is beszéltem? 
Zavart tekintettel sarkon fordult, és újból eltűnt a konyhában. 
- Nagyon érdekes - mondta Dirk halkan. - Gondolkoztam is rajta, hogy vajon jó-e a memóriája. 
Hirtelen fölállt, és körbesétált a szobában. A szeme megakadt az abakuszon, amely a hatalmas mahagóniasztal egyetlen tiszta helyén állt. 
- Ezen az asztalon találtad a cédulát a sótartóról szóló feljegyzéssel? -kérdezte Richardtól suttogva. 
- Igen - mondta Richard, felállt, és odament. - Ebbe a könyvbe volt belecsúsztatva. 
Felvette a görög szigetvilág útikalauzát, és belelapozott. 
- Igen, igen, persze - mondta Dirk türelmetlenül. - Ezt tudjuk. Csak azt szeretném tudni, hogy ezen az asztalon volt-e. 
Kíváncsian végigsimította ujjaival az asztal szélét. 
- Ha arra gondolsz, hogy Reg és a kislány előzőleg öszszebeszéltek -mondta Richard, - akkor azt kell mondanom, hogy szerintem ez nem túl valószínű. 
- Hát persze hogy nem - mondta Dirk ingerülten, - ez tökéletesen nyilvánvaló. 
Richard vállat vont, így próbálta visszafojtani a dühét, és letette a könyvet. 
- Mindenesetre különös egybeesés, hogy a könyv éppen a... 
- Különös egybeesés! - horkant fel Dirk. - Hát! Majd meglátjuk, mennyire volt egybeesés. Majd nagyon is meglátjuk, mennyire volt különös! Richard, szeretném, ha megkérdeznéd a barátodat, hogy csinálta a bűvésztrükköt. 
- Mintha azt mondtad volna, hogy már tudod. 
- Tudom is - mondta Dirk könnyedén. - Csak szeretnék megbizonyosodni róla. 
- Á, értem - mondta Richard. - Igen, így könnyű, nem? Elmesélteted vele, aztán azt mondod én is épp így gondoltam! Nagyon jó, Dirk. Ezért jöttünk el idáig, hogy elmagyaráztassunk vele egy bűvésztrükköt? Hát én nem vagyok normális. 
Dirk próbált uralkodni magán. 
- Kérlek, tedd, amit mondtam - vetette oda dühösen. - Te Iáttad a mutatványt, neked kell megkérdezned, hogy csinálta. Higgy nekem, egy döbbenetes titok rejlik mögötte. Én tudom, mi az, de azt akarom, hogy te is halljad. 
Dirk megfordult, amikor Reg belépett a szobába egy tálcával, amivel megkerülte a díványt, aztán lerakta az alacson dohányzóasztalkára, amely a tűz előtt állt. 
- Chronotis professzor... - kezdte Dirk. 
- Reg - mondta Reg. - Ha kérhetem. 
- Igen, persze - mondta Dirk. – Reg... 
- Szita!! - kiáltott fel Reg. 
- Tessék? 
- Az a lyukacsos izé. Szita. Ezt a szót kerestem az előbb, habár hogy miért, azt elfelejtettem. Dirk, kedves fiam, úgy néz ki, mintha fel akarna robbanni valami miatt. Üljön le, tegye magát kényelembe. 
- Köszönöm, nem, jobban esik, ha idegesen fel-alá járkálhatok Reg... 
Szembefordult a professzorral, és felemelte a mutatóujját. 
- Meg kell mondanom - folytatta, - hogy én ismerem a titkait. 
- Á, igen... ööö... tényleg? - motyogta Reg, zavartan lesütötte a szemét, és a csészékkel meg a teáskanállal matatott. - Értem. 
A csészék vadul csörögtek, ahogy hozzájuk nyúlt. 
- Igen, ettől féltem. 
- És szeretnék feltenni egy-két kérdést. Meg kell mondanom, a lehető legnagyobb aggodalommal várom rájuk a válaszokat. 
- Bizony, bizony - mormogta Reg. - Hát, talán ez az utolsó alkalom. Én magam sem tudom igazán, mire véljem az utóbbi időben lejátszódott eseményeket, és... magam is félek. Hát jó. Kérdezzen, amit csak akar. 
Éles tekintettel felnézett, a szeme csillogott. Dirk kurtán Richard felé biccentett, megfordult és a padlóra szegezett tekintettel járkálni kezdett. 
- Öööö... - mondta Richard. - Hát... szeretném tudni, hogy csinálta a tegnap esti bűvésztrükköt a sótartóval. 
Reg meglepettnek látszott a kérdéstől, és meglehetősen zavartnak. 
- A bűvésztrükkök? - kérdezte. 
- Igen - mondta Richard. - A bűvésztrükköt. 
- Ó - mondta Reg csodálkozva, - hát, a bűvészet részét nem hiszem, hogy szabad... tudják a bűvész-szabályzat nagyon szigorúan rendelkezik a titkok felfedéséről. Nagyon szigorúan. Látványos trükk, nem gondolja? - tette hozzá huncut hangon. 
- De igen - mondta Richard. - Akkor és ott nagyon természetesnek hatott, de most hogy... elgondolkoztam róla, be kell ismernem, hogy eléggé megdöbbentő. 
- Hát igen - mondta Reg. - Kézügyesség, tudja? Gyakorlás. A természetesség látszatát kell kelteni. 
- Nagyon természetesen hatott - folytatta Richard tapogatózva. - Rám nagy hatással volt. 
- Tetszett? 
- Nagyon látványos volt. 
Dirk kezdett türelmetlenné válni. llyen értelmű tekintetet vetett Richardra. 
- És nem értem igazán - mondta Richard határozottan, - hogy miért Ienne lehetetlen, hogy elmesélje nekem. Csak érdekel, ennyi az egész. Elnézést, hogy megkérdeztem. 
- Nos - mondta Reg, akit hirtelen megingatott a kétely, - gondolom... amennyiben nagyon megígéri, hogy nem mondja el senkinek folytatta, gondolom, arra magától is rájött, hogy két sótartót használtam. Senki nem tudja megkülönböztetni őket. A gyors kézmozdulatok becsapják a szemet, különösen az olyan szemeket, mint amilyen egyik-másik volt ott az asztalnál. Miközben a kötött sapkáva bíbelődtem, az ügyetlenség és az esetlenség látszatát keltve, egyszerűen belecsúsztattam a sótartót a ruhaujjamba Érti? 
Korábbi nyugtalanságát teljesen elsöpörte az öröm, hogy az ügyességével dicsekedhet. 
- Ami azt illeti, ez a legősibb trükk a világon - folytatta. - Ennek ellenére sok ügyességet és nagy gyorsaságot kíván. Aztán kicsivel később persze visszatettem a sótartót az asztalra, mintha csak odanyujtottam volna valakinek. Persze több évnyi gyakorlás kell hozzá, de ezt a megoldást jobban szeretem, mint egyszerűen lecsúsztatni a földre. Amatőr dolog. Az ember nem tudja fölvenni, a takarítónők meg legalább két hétig nem veszik észre. Egyszer egy hónapon át egy döglött rigó volt a székem alatt. Na persze nem bűvészmutatvány áldozata Iett, hanem egy macskáé. 
Reg sugárzóan mosolygott. Richard úgy érezte, ő a maga részéről elvégezte a feladatát, de halvány fogalma sem volt, hogy ebből most mi derült ki. Dirkre pislantott, aki azonban nem sietett a segítségére, úgyhogy Richard vakon fejest ugrott a folytatásba. 
- Igen - mondta, - igen, ezt értem, egy kis kézügyességgel meg lehet csinálni. Azt nem értem, hogy hogyan került a sótartó a korsó belsejébe. 
Reg megint zavartnak látszott, mintha mind a ketten másról beszélnének. Dirkre nézett, aki megállt, és csillogó, várakozó szemekkel nézett rá. 
- Hát ez... teljesen egyszerű - mondta Reg. - Nem kell hozza semmiféle bűvészkedés. A sapkámból kaptam elő, emlékszik? 
- Igen - mondta Richard kétkedő hangon. 
- Nohát - mondta Reg. - Miközben távol voltam a teremből, megkerestem azt a mestert, aki a korsót készítette. Ez persze némi időbe telt. Mintegy három hét nyomozás, amíg megtaláltam még pár nap, amíg megvártam, hogy kijózanodjon, aztán kisebb nehézségek árán sikerült rávennem, hogy égesse bele a korsó belsejébe a sótartót. Ezután rövid időre megálltam valahol, hogy egy kis púdert szerezzek, amivel eltüntethetem annak a nyomát, hogy időközben lebarnultam, és persze nagyon gondosan kellett időízíteni a visszatérésemet, hogy az egész természetesen hasson. Az előkamrában összeütköztem saját magammal, amitől mindig zavarba jövök egy kicsit. Soha nem tudom, hová nézzek, de... hát így volt. 
Meglehetősen halovány és ideges mosolyt produkált. Richard igyekezett bólogatni, de aztán feladta. 
- Mi a fenéről beszél? - kérdezte. Reg meglepetten nézett rá. 
- Mintha azt mondta volna, ismeri a titkomat - mondta. 
- Én ismerem - mondta Dirk diadalmasan ragyogva. - Richard még nem tudja, habár el van látva minden szükséges információval, ami nekem kellett ahhoz, hogy rájöjjek. Had színezzek ki néhány fehér foltot - tette hozzá. - Ahhoz, hogy álcázza azt a tényt, hogy valójában hetekig volt távol, miközben az asztalnál mindenki más azt hitte, hogy csak pár másodpercre ugrott ki, le kellett írnia magának egy cédulára az utolsó mondatát, hogy amikor visszatér, a lehető legtermészetesebben fel tudja venni a beszélgetés fonalát. Fontos adalék, hogy a memóriája már nem a régi. Így van? 
- Bizony, már nem a régi - mondta Reg, és lassan csóválta ősz fejét. - Már arra is alig emlékszem, hogy milyen volt. 
- De valóban, nagyon éles észre vall, hogy észrevette ezt az apróságot. És ott van még az az apróság is - folytatta Dirk, - hogy III. György milyen kérdéseket tett fel. 
Ez úgy látszott, meglepi Reget. 
- Azt kérdezte magától - folytatta Dirk egy kis noteszbe pillantva, - hogy van-e valami határozott oka annak, hogy egyik dolog a másik után történik, és hogy meg lehet-e ezt akadályozni. De nem kérdezte meg azt is, hogy lehetségese visszafelé haladni az időben, vagy valami hasonlót? 
Reg hosszan és elismerően nézett Dirkre. 
- Jól sejtettem - mondta, - maga rendkívül figyelemre méltó koponya, fiatalember. 
Lassan az ablakhoz ment, amely a belső udvarra nyílt. Elnézte a különös figurákat, melyek a szemerkélő esőben arra siettek, vagy meg megállva mutogattak. 
- Igen - mondta Reg visszafojtott hangon. - Pontosan így történt. 
- Helyes - mondta Dirk, és becsukta a noteszét egy feszes kis mosollyal, amely azt mutatta, hogy egész életében erre a dicséretre várt. 
- Akkor ez megmagyarázza, miért voltak a válaszok a következők: igen, nem, és talán ebben a sorrendben. Tehát akkor. Hol van? 
- Mi hol van? 
- Az időgép. 
-	Benne áll - mondta Reg.     

26. Fejezet

Bishop Stratford állomáson egy zajos társaság özönlött fel a vonatra. Egyesek az egész napos ünnepléstől kissé megviselt szmokingot viseltek, a gomblyukukban fehér szegfűvel. A nőkön elegáns ruha volt és kalap, és izgatottan fecsegtek arról, hogy Julia milyen csinos volt abban a selyemtafotában, hogy Ralph még így kinyalva is mennyire úgy fest, mint egy öntelt fajankó, és hogy szerintük ez a házasság úgysem fog két hétnél tovább tartani. Az egyik férfi kidugta a fejét az ablakon, és odakiabált egy arra járó vasutasnak, hogy ez a jó vonat-e, és ugye megáll Camibridge-ben. A hordár azt felelte, hogy még jó. A fiatalember azt mondta, hogy mert ugye nagyon nem szeretnének rossz irányban kikötni, és olyan hangot adott, mintha egy hal vakkantani próbálna, ami azt kívánta jelezni, hogy a fenti megjegyzést hihetetlenül viccesnek szánta, aztán behúzta a fejét, és közben beverte az ablak keretébe. 
A fülke légterének alkoholszintje azonnal jelentősen megemelkedett. A fülkében az az általános felfogás uralkodott, hogy az esküvő utáni ünnepélyes hangulat elérésének az a legjobb módja, ha mindenki a büfékocsiba rohan, ahol aztán a társaság azon tagjai, akik még nem teljesen részegek, sürgősen leisszák magukat a sárga földig. Az ötletet zavaros, hangos felkiáltásokkal díjazták, majd egy rándulással a vonat is elindult, és akik még álltak, mind egymás hegyére-hátára zuhantak. 
Az egyik asztalnál három fiatalember zöttyent le három üres székre, a negyediket már elfoglalta egy kissé kövérkés, régimódian öltözött férfi. Az arckifejezése gyászos volt, óriási, nedves, tehénszerű szemei valami titokzatos távolba bámultak. Tekintete lassan visszafókuszált a végtelenségről közvetlen környezetére, újonnan odatolakodott asztaltársaira. Hirtelen valami jól ismert késztetést érzett. A három fiatalember hangosan vitatkozott arról, hogy mind a hárman odamenjenek-e a bárpulthoz, vagy csak egyikük menjen oda, és hozzon innivalót mindnyájuknak, és hogy vajon az, aki odamegy, nem fog-e úgy fellelkesedni az italok közelségétől, hogy ottragad, és elfelejt a többinek is hozni, akik nyugtalanul várják a visszatértét, és ha még eszébe jut is az illetőnek visszajönni, képes lesz-e elhozni idáig az italokat, vagy szépen végigönti velük a többi utast útközben. Végül úgy tűnt, kiatakult a közmegegyezés, de szinte azonnal el is felejtették, mi volt az. 
Ketten felálltak, majd megint leültek, aztán felállt a harmadik. Ö is leült. A másik kettő megint felállt, és annak a nézetüknek adtak hangot, hogy az lenne a legegyszerűbb, ha az egész bárt idehoznák. A harmadik épp ismét fel akart állni, hogy kövesse őket, amikor a tehénszemű férfi, aki vele szemben ült, lassan, de határozottan odahajolt, és keményen megragadta a karját. A szmokingos fiatalember olyan éles tekintetet vetett rá, ami csak kitelt kissé bugyborékoló agyától, és ijedten azt mondta: 
- Mit akar? 
Michael Wenton Weakes borzalmas intenzitással a szemébe nézett, és halkan azt mondta: 
- Egy hajón jöttem... 
- Mi van? 
- Egy hajón... 
- Milyen hajón, miről beszél? Szálljon le rólam. Eresszen el! 
- Szörnyű messziről jöttünk - folytatta Michael csendes, szinte alig hallható, mégis magával ragadó hangon. - Azért jöttünk, hogy megteremtsük magunknak a paradicsomot. A paradicsomot. Itt. 
Röviden körbepillantott a fülkében, aztán röviden kibámult az esőcseppektől pettyezett ablakon a lassan sötétbe burkolózó, esős kelet-angliai estébe. Szemmel látható utálat tükröződött az arcán. Még erősebben szorította a másik karját. 
- Nézze, italért megyek - mondta az esküvői vendég, kissé bizonytalanul, mert elég nyilvánvaló volt, hogy nem megy. 
- Hátrahagytuk azokat, akik el akarták pusztitani önmagukat a háborúskodással - mormogta Michael. - Mi a béke világát akartuk, a zene, a művészetek, a felvilágosodás világát. Minden, ami kicsinyes, minden, ami világias, minden, ami megvetendő, kívül maradt volna a mi világunkon. 
Az elcsendesedett iszákos tűnődve nézte Michaelt. Nem úgy festett, mint valami kiöregedett hippi. Persze az ember soha nem tudhatja. Egyszer az ő bátyja is pár évig egy druida kommunában élt, LSD-t szedett, és fának képzelte magát, aztán később mégis egy kereskedelmi bank igazgatója lett. Azóta persze jóval ritkábban képzeli fának magát, és megtanulta, hogy nagy ívben elkerülje azt a bizonyos vörösborfajtát, amely időnként kisebb visszaesést idézett elő nála ezen a téren. 
- Persze voltak, akik azt mondták, nem fog sikerülni - folytatta Michael halk hangon, amely tisztán kiszólt a kupét megtöltő duhaj hangzavarból, - akik azt jósolták, hogy mi is magunkban hordozzuk a háborúság magvait, de a mi célunk az volt, hogy csak a művészet és a szépség virágozzék, a legmagasabb művészet, a legmagasabb szépség a zene. Csak azokat vittük magunkkal, akik hittek ebben, akik valóra is akarták váltani. 
– De hát miről beszél? - kérdezte az esküvői vendég, de már nem kihívóan, mert megbabonázta Michael varázsa. - Mikor történt ez? És hol? 
Michael mély levegőt vett. 
- Mielőtt még ti a világra jöttetek volna - mondta végül. - Hallgass, és elmondom neked.

27. Fejezet

Hosszú, ideig csend állt be, közben odakinn érezhetően sötétedett az esti homály, és lassult markába kerítette az egész szobát. Dirk kirobbanó szóáradatokban töltött életének egyik olyan ritka pillanatát élte át, amikor nem tudott szóhoz jutni. Tekintetében egy gyermek csodálkozása fénylett, ahogy újból végigfuttatta az unalmas és kopott bútorokon, a faborítású falakon, az elkoptatott szőnyegeken. A keze megremegett. Richárd egy pillanatra összevonta a szemöldökét, mintha fejben próbálná kiszámolni valaminek a négyzetgyökét, aztán visszanézett Regre. 
- Ki maga? - kérdezte. 
- A leghalványabb fogalmam sincs - mondta Reg vidáman. - A memóriám nagy része teljesen odavan. Tudja, nagyon öreg vagyok. Megdöbbentően öreg. Azt hiszem, joggal feltételezhetem, hogy ha megmondanám, mennyire öreg vagyok, meg lennének döbbenve. Nagy az esélye, hogy jómagam is meg lennék döbbenve, mivel én sem emlékszem rá. Szörnyen sok dolgot láttam, tudja. Hála istennek nagy részüket elfelejtettem. A baj az, hogy mire az ember olyan öreg lesz, mint én, ami ahogy ma az előbb is emlitettem, megdöbbentő... ezt mondtam már? 
- Igen, említette. 
- Helyes. Nem emlékeztem, hogy mondtam-e már, vagy sem. Szóval az ember memóriája nem lesz tágasabb, és így egy csomó dolog egyszerűen kihullik belőle. Tehát a legfőbb különbség egy maguk korabeli és egy magunk korabeli ember között nem az, hogy mennyit tud, hanem hogy mennyit felejtett. És egy idő után az ember már azt is elfelejti, hogy mi az, amit elfelejtett, aztán azt is, hogy egyáltalán emlékezni kellene valamire. Aztán folyton elfelejti, hogy ööö... miről is beszél tulajdonképpen. 
Elveszetten meredt a teáskannára. 
- A dolgok, amikre emlékszik... - súgta Richard tapintatosan. 
- A szagok meg a fülbevalók... 
- Tessék?! 
- Valamilyen okból kifolyólag ezek maradnak meg a leginkább - mondta Reg, és zavartan csóválta a fejét. Hirtelen leült. 
- A fülbevaló például, amit Viktória királynő viselt, az ezüstjubileumán. Meglepő egy darab volt. A korhű festményeken kisebbnek ábrázolták. Nehéz lenne eldönteni, hogy melyik a szörnyűbb. Na, persze ezért maradt meg olyan élesen az emlékezetemben Kleopátra. Fülbevalók és szagok elsöprő kombinációja. Azt hiszem, ez lesz az utolsó, ami megmarad, ha majd minden más eltűnt. Egyedül fogok üldögélni a besötétített szobában, fogak nélkül, látás nélkül, ízlelés nélkül, minden nélkül, csak egy kis szürke koponya, és ebben a kis szürke koponyában egy furcsa kép valami himbálózó kék és arany valamiről, amin megcsillan a fény, és izzadság, macskaeledel és halál szaga. Kíváncsi vagyok, hogy tudni fogom-e, mi az... 
Dirk aig mert levegőt venni, miközben lassan körbejárta a szobát, gyengéden megmegérintve ujjai hegyével a falakat, a díványt, az asztalt. 
- Mióta van ez... - kérdezte. 
- Itt? - mondta Reg. - Csak úgy kétszáz éve. Mióta visszavonultam. 
- Mitől vonult vissza? 
- Fogalmam sincs! De valami jó dolog lehetett, az biztos, nem gondolja? 
- Úgy érti, itt él ugyanebben a szobában... kétszáz éve? - mormogta Richard. 
- Az ember azt hinné, hogy valakinek feltűnik, vagy furcsának találja. Ó, ez a régebbi Cambridgei kollégiumok egyik szépsége - mondta Reg. - Itt mindenki olyan diszkrét. Ha arról kezdenénk társalogni, hogy kiben mi a furcsa, akkor itt ülhetnénk karácsonyig. Svlad... ööö... Dirk, kedves fiam, ha megkérhetem, ahhoz ne nyúljon hozzá. 
Dirk épp kinyújtott a a kezét, hogy megérintse az asztal egyetlen tiszta helyén álló abakuszt. 
- Mi ez? - kérdezte Dirk élesen. 
- Csak aminek látszik, egy régi fagolyós abakusz - mondta Reg. - Egy pillanat, és megmutatom, de előbb gratulálnom kell éles felfogásához. Megkérdezhetem, miből jött rá a megoldásra? 
- Be kell ismernem - mondta Dirk rá nem igazán jellemző szerénységgel, -  hogy nem én jöttem rá. Végül megkérdeztem egy gyereket. Elmeséltem neki a trükköt, és megkérdeztem, szerinte hogy csinálták, mire ő azt mondta, idézem: “A francba, hát volt neki egy flancos időgépe, nem?” Megköszöntem a kis gézengúznak a segítséget, és adtam neki egy shillinget a fáradozásáért. Mire ő alaposra sípcsonton rúgott, és továbbállt. De ő oldotta meg. Az én hozzájárulásom mildössze annyi volt, hogy beláttam, igaza kell hogy legyen. Még azt is megspórolta nekem, hogy én rúgjak magamba, amiért nem jöttem rá. 
- De, volt olyan éleselméjű, hogy egy gyermekhez forduljon - mondta Reg. -  Akkor hadd gratuláljak ehhez. 
Dirk még mindig az abakuszt méregette gyanakodva. 
- Hogy működik? - kérdezte, és igyekezett könnyedséget erőltetni a hangjára. 
- Ó, rettenetesen egyszerű - mondta Reg. - Úgy működik, ahogy az ember akarja. Tudja, egy meglehetősen fejlett típusú komputer irányítja. Valójában nagyobb kapacitású, mint a Földön található összes komputer együttvéve és most jön az érdekes dolog, önmagát is beleértve. Ezt a részét soha nem értettem, hogy őszinte legyek. De kapacításának több mint 95%-át arra használja fel, hogy megértse, mit akarnak tőle. Én egyszerűen csak leteszem ide az abakuszomat, és ő ebből megérti, hogy mit akarok. Azt hiszem, én még abakuszon tanultam számolni, amikor... hát, gondolom, amikor gyerek voltam. Richard például valószínűleg a saját személyi számítógépét használná ha azt letetnénk ide, ahol az abakusz van, az időgép komputere egyszerűen összekapcsolódna vele, és remek felhasználóbarát időutazómenüket produkálna. Csak beállítjuk például 1066-ot, és az ajtó előtt máris ott folyik a hastingsi csata, már ha valakit az efféle dolgok érdekelnek. 
Reg hanglejtése azt sugallta, hogy az ő érdeklődése egészen másfelé irányul. 
- Meglehetősen... ööö... szórakoztató a maga módján - fejezte be. - Jobb, mint a tévé, és sokkal egyszerűbb használni, mint egy videómagnót. Ha elfelejtek megnézni egy műsort, akkor csak visszaugrom az időben, és megnézem. Reménytelen eset vagyok, soha nem fogok eligazodni azon a sok gombon. 
Dirk kissé döbbenten reagált erre a megnyilatkozásra. 
- Van egy időgépe, és arra használja... hogy tévét nézzen vele?! 
- Ha meg tudnám tanulni a videó kezelését, egyáltalán nem is használnám. Tudja, az időutazás nagyon zűrös dolog. Csupa veszély és csapda, ha az ember valami rossz dolgot változtat meg a múltban, akkor teljesen összeomlaszthatja a történelem folyamatát. Ráadásul a telefonomat is állandóan tönkreteszi. Nagyon sajnálom - mondta szégyenkezve Richardnak, - hogy tegnap este nem tudta felhívni a kis barátnőjét. Van valami alapvetően rejtélyes a brit telefonhálózat működésében, amivel az időgépem nem fér össze. A vízvezetékkel vagy a villannyal vagy a gázzal soha nincs semmi probléma. Az érintkezési pontokra valahogy kvantumszinten ügyelnek, amit nem értek igazán, de ezekkel soha nem volt probléma. A telefon viszont nagyon is problémás. Ahányszor használom az időgépet, ami persze szinte soha nem fordul elő, részben épp e miatt a telefonzűr miatt, a telefonom megbolondul, és akkor ki kell hívatnom valami fajankót a távközlési vállalattól, hogy megjavítsa, az meg elkezd ostoba kérdéseket feltenni, pedig semmi reménye, hogy valaha is megértse a választ. Szóval, a lényeg az hogy szigorú szabályt állítottam fel önmagam számara, hogy soha ne változtassak meg semmit a múltban, - Reg felsóhajtott - bármekkora legyen is a kísértés. 
- Miféle kísértés? - kérdezte Dirk élesen. 
- Ó, csak van valami apróság, ami nagyon érdekel - mondta Reg bizonytalankodva. - Teljesen ártalmatlan a dolog, mert nagyon szigorúan betartom a szabályt. Habár elég szomorú vagyok miatta. 
- De megszegte a saját szabályát! - mondta Dirk. - Tegnap este! Megváltoztatott valamit a múltban. 
- Na igen - mondta Reg feszengve, - de az más. Teljesen más. Látnia kellett volna annak a szegény kislánynak az arcát. Olyan szomorú volt. Ö azt hitte, a világ csodálatos hely, az a sok ijesztő vén professzor meg csak károgott körülötte, mert az ő számukra már rég nem csodálatos. Úgy értem - tette hozzá Richardhoz fordulva - Gondoljon csak Cawleyra. Micsoda vén kecske! Ráférne, hogy valaki beleverjen egy kis emberséget, még ha féltéglával is. Nem, teljes joggal tettem, amit tettem. Egyébként szigorúan betartom a szabalyt, hogy... 
Richard ránézett, és az arcán valami felismerés kezdett derengeni. 
- Reg - mondta udvariasan, - megengedi, hogy adjak egy tanácsot? 
- Hát persze, kedves fiam, nagy örömmel fogadnám - mondta Reg. 
- Ha az itt jelenlevő közös barátunk egy kis sétára hívná a Cam folyó partjára, ne menjen vele. 
- Ezt meg hogy érti? 
- Úgy érti - mondta Dirk komolyan, - hogy szerinte van némi aránytalanság valós cselekedetei és az állítólagos indítékai között. 
- lgen? Elég furcsán fejezi ki magát. 
- Ő már csak ilyen furcsa fickó. Arról van szó, hogy lehettek más indítékai is, melyeknek esetleg nincs is tudatában. Mint például amikor hipnózisban cselekszik valaki, vagy ha egy szellem szállja meg... 
Reg falfehér lett. 
- Egy szellem... - mondta. 
- Professzor... Reg... én azt hiszem, volt valami oka annak, hogy látni akart engem. Mi volt a valódi ok?  

- Cambridge! Cambridge állomás! - vartyogta a pályaudvar hangosbemondója. Duhaj társaság hangoskodása ömlött ki a peronra. 
- Hol van Rodney? - kérdezte a társaság egyik tagja, miután nagy nehezen kikászálódott abból a kocsiból, ahol a bár volt. Ő és a társa tántorogva végignéztek a peronon. Michael Wenton Weakes hatalmas alakja surrant el mellettük csendben a kijárat felé. Végigbotladoztak a vonat mellett, belestek a fülkék piszkos ablakain. Hirtelen megpillantották hiányzó társukat, aki mintegy transzban még mindig ott ült a helyén, a már majdnem kiürült kupéban. Bekopogtak neki az ablakon, és rákiabáltak. Egykét pillanatig nem reagált, aztán hirtelen zavartan magához tért, mintha nem tudná, hol van. 
- Be van csiccsentve! - bömbölték boldogan a többiek, felnyomakodtak a vonatra, aztán Rodneyval együtt lenyomakodtak. Rodney szédelegve megállt a peronon, és a fejét rázta. Aztán felnézett, és a kerítésen át meglátta Michael Wenton Weakes nagydarab alakját, amint épp bepréseli magát és hatalmas, nehéz táskáját egy taxiba, és egy percig úgy állt ott, mintha odaszögezték volna. 
- Különös volt ez a pasas - mondta. - Egy hosszú mesét adott elő nekem valami hajótöresről. 
- Hmmm - gurgulázott az egyik társa, - és mennyi pénzt szedett ki belőled? 
- Mi? - kérdezte Rodney csodálkozva. - Nem. Nem, nem azt akart. Csak valami hajótörés érte, vagyis inkább baleset, valami robbanás...? És úgy látszik, azt hiszi, valamiképpen ő okozta. Vagyishogy volt ez a baleset, és amikor ő segíteni próbált, akkor okozta a robbanást, ami midenkit megölt. Aztán azt is mesélte, hogy hosszú éveken át nem volt semmi, csak rothadó mocsár, aztán valami soklábú, nyálkás puhányok... Az egész nagyon fura volt. 
- Bízzátok csak Rodneyra! Ő aztán mindig kifogja az őrülteket! 
- Biztos hogy őrült volt. Aztán teljesen váratlanul valami madárról kezdett szövegelni. Azt mondta, a madárról szóló rész tiszta hülyeség. Jobban örülne, ha nem lenne benne a madárról szóló rész. De aztán azt is mondta, majd rendbe hozza a dolgot. Mindent rendbe fog hozni. Valahogy nem tetszett nekem, ahogy ezt mondta Magunkkal kellett volna vinni a pasast a bárba. Nagyon vicces, mi... És az sem tetszett, ahogy elköszönt. Egy cseppet sem tetszett.   

28. Fejezet

- Emlékszik - mondta Reg, - amikor megérkeztek ma délután, azt mondtam, az utóbbi időben elég unalmas volt itt, de... érdekes okokból kifolyólag? 
- Élénken emlékszem - mondta Dirk, - mivel mindössze tíz perccel ezelőtt történt. Úgy emlékszem, pontosan ugyanazon a helyen állt. És ugyanezeket a ruhákat viselte, amiket pillanatnyilag is, és... 
- Hallgass már, Dirk – szóld közbe Richard. - Nem hagynád szóhoz jutni szegényt? 
Dirk bocsánatkéröen meghajolt kissé. 
- Úgy van - mondta Reg. - Az az igazság, hogy több hete, sőt hónapja nem használtam az időgépet, mert az a furcsa érzésem volt, hogy valaki vagy valami próbál rávenni, hogy tegyem meg. Először csak egészen halvány késztelést éreztem rá, aztán egyre erősebb és erősebb lett ez az érzés. Rendkívül zavaró volt. Nagyon keményen ellen kellett állnom, mert olyasvalamire próbált rávenni, amit magam is meg akartam tenni. Nem hiszem, hogy rájöttem volna, hogy ez a késztetés kívűlről jön, és nemcsak a saját vágyaim ösztökélnek, ha nem vagyok olyan óvatos. Attól kezdve, hogy észrevettem, hogy valami a hatalmába kerített, a helyzet egyre rosszabb és rosszabb lett, és egyszer csak röpködni kezdtek a szobában a bútoraim. A kis Györgykorabeli íróasztal meg is sérült. Nézzék a nyomokat a... 
- Emiatt volt úgy megijedve a múlt este, mert azt hitte, megint ez folyik odafenn? - kérdezte Richard. 
- Igen - mondta Reg visszafojtott hangon. - Borzasztóan féltem. De szerencsére csak egy kedves kis ló volt ott. Azt hiszem, akkor surranhatott be, amikor elugrottam egy kis púderért, hogy álcázzam a barnaságomat. 
- Úgy? - mondta Dirk. - És hová ugrott el érte? - kérdezte. - Nem hiszem, hogy a ló az illatszerboltban lett volna! 
- Ó, van egy bolygó, abban a csillagképben, amit Plejádoknak neveznek, ahol a por pontosan olyan színű... 
- Elment egy másik bolygóra? - suttogta Dirk. - Púderért?! 
- Ó, nincs olyan messze - mondta Reg vidáman. - Tudja, a valós távolság a téridő kontinuum két pontja között szinte végtelenül kisebb, mint egy elektron egymás melletti pályáinak látszólagos távolsága. Ami azt illeti, sokkal közelebb van, mint az illatszerbolt, és még a pénztárnál sem kell várakozni. Soha nincs nálam pont annyi apró, mint amennyi kellene, maga hogy van ezzel? Akkor már inkább a kvantumugrást választom. A baj csak az, hogy ilyenkor aztán zűr van a telefonommal. De hát az életben semmi sem egyszerű. 
Látszott, hogy bosszantja a dolog. 
- De azért azt hiszem, igaza van, hogy azt gondolja, amit szerintem gondol -  tette hozzá csendesen. 
- Miért? 
- Hogy kissé túl bonyolult módszereket vetettem be egy meglehetősen csekélyke eredmény elérése érdekében. Felvidítani egy kislányt, bármilyen bájos, kedves és szomorú is, ez most hogy így belegondolok, valóban nem tűnik elégséges magyarázatnak... nos, egy igen jelentős időmanipulációra. Kétségtelenül egyszerübb lett volna egy bókot mondani a ruhájára. Talán a... szellem, mert ugye egy szellemről beszélünk? 
- Azt hiszem arról, igen - mondta Dirk lassan. 
- Egy szellem? - kérdezte Richard. - Ugyan már, ez… 
- Várj! - vágott közbe Dirk. - Kérem, folytassa - mondta Regnek. 
- Lehetséges, hogy a... szellem játszotta ki az éberségemet. Olyan keményen küzdöttem az ellen, hogy megtegyek egy bizonyos dolgot, hogy könnyedén rá tudott venni egy másik dologra... 
- És most? 
- Ő már eltávozott. A szellem tegnap este itthagyott. 
- És vajon - mondta Dirk Richardra tekintve - hová mehetett? 
- Nem - mondta Richard. - Kérlek, csak ezt ne. Még abban sem vagyok biztos, hogy sikerült megemésztenem, hogy egy időgépről társalgunk, és akkor most egyszer csak szellemek? 
- Tehát mi is volt az - sziszegte Dirk, - ami arra kényszerített, hogy fölmássz a falon? 
- Hát, te mondtad, hogy valami poszthipnotikus hatás... 
- Én ezt nem mondtam! Csak bemutattam a hipnotikus szuggesztió lehetséges hatásait. De azt hiszem, hogy a hipnózis és egy szellemtől való megszállottság nagyon sokban hasonlít egymásra. Az embert rá lehet venni a legabszurdabb dolgok elkövetésére, aztán vidáman kitalálja rá a legátlátszóbb raconalizációt, hogy megmagyarázza a dolgot önmagának. De olyasmire, ami jelleme legalapvetőbb vonásainak mond ellent, nem lehet rávenni. Küzdeni fog. Ellen fog állni. 
Richardnak eszébe jutott, milyen megkönnyebbülést érzett, amikor ösztönösen kicserélte a kazettát Susan üzenetrögzítőjében. Mintha egy küzdelem ért volna véget, melyben váratlanul ő győzött. Most megint úgy érezte, hogy egy küzdelem folyik, melyben éppen veszített. Felsóhajtott, és elmondta a gondolatait a többieknek is. 
- Erről van szó! - kiáltott fel Dirk. - Te nem tetted volna meg! Közeledünk valamihez. A hipnózis akkor a leghatékonyabb, ha az alany lényegében egyetért azzal, amit tennie kell. Meg kell találni az adott feladathoz a legmegfelelőbb alanyt, és akkor a hipnózis nagyon mélyreható lehet. És azt hiszem, ez a megszállottságra is igaz. Tehát. Mit tudunk eddig? Van egy szellemünk, aki valamit meg akar tenni és keresi a megfelelő személyt, hogy megszállja, és elvégeztesse vele a feladatot. Professzor... 
- Reg... - mondta Reg. 
- Reg, kérdezhetek valami borzasztóan személyeset? Tökéletesen meg fogom érteni, ha esetleg nem akar válaszolni, de akkor addig fogom nyaggatni, amíg nem felel. A szokásos kis módszereim... Azt mondta, van valami, ami nagy kísértést jelent a maga számára. Hogy van valami, amit nagyon szeretne megtenni, de nem engedi meg magának, és erre a szellem is probálta rávenni. Kérem. Lehet, hogy ez nem könnyű, de azt hiszem, sokat segítene, ha elmondaná, 
- Nem mondom el. 
- Meg kell értenie, mennyire fontos... 
- Inkább megmutatom - mondta Reg. 

A St. Cedd’s kapujának keretében kirajzolódtak egy hatalmas alak körvonalai, amely egy óriási, súlyos, fekete nejlonszatyrot cipelt. Az alak Michael Wenton Weakes alakja volt, a hang, amely megkérdezte a portást, hogy Chronotis professzor a szobájában tartózkodik-e, Michael Wenton Weakes hangja volt, a fülek, melyek meghallották a portás válaszát, nevezetesen hogy tudja a nyavalya, mert a telefonja már megint vacakol, Michael Wenton Weakes fülei voltak, de a szellem, amely a szemein át a világba nézett, nem az övé volt. Tökéletesen megadta magát. Megszűnt benne minden kétség, nyugtalanság és zürzavar. Elméjét teljesen megszállta egy idegen elme. A szellem, amely nem Michael Wenton Weaksé volt, szemügyre vette az egyetemet, mely már ismerős volt az elmúlt néhány boszantó és dühítő hétről. Hetek! Mikroszekundumnyi pillanatok. A szellem, amely most Michael Wenton Weakes testében lakozott, átélt már szinte teljes feledésben töltött időszakokat is, amikor néha évszázadokon át esőben bolyongott a Földön úgy tűnt neki, csak néhány perc telt el azóta, hogy ezek a lények, akik ezeket a falakat emelték, felbukkantak. Személyes örökkévalóságának nagy része ami nem volt igazán örökkévalóság, de pár billió évet azért elég könnyű annak érezni, azzal telt, hogy magányosan vándorolt a végeérhetetlen mocsarakban, átgázolt a határtalan óceánokon, és döbbent ámulattal bámulta, amikor egyszer csak soklábú, nyálkás puhányok másztak elő a rothadó tengerből és most itt vannak ezeknek a lényeknek a leszármazottai, és úgy viselkednek, mintha az övék lenne az egész bolygó, és folyton a telefonról nyavalyognak. 
Lelkének sötét és csendes mélyén jól tudta, hogy megőrült, szinte azonnal megőrjítette a baleset után az a tudat, hogy mit tett, és hogy milyen létezés vár most rá, társainak emléke, akik meghaltak, és akik egy ideig úgy kísértették őt, ahogy most ő kísért a Földön. Tudta, hogy amit most tenni készül, az ellen felháborodottan tiltakozna lényének az a része, amelyre már csak alig emlékszik, de ez az egyetlen módja annak, hogy véget vessen az állandó lidárcnyomásnak, melyben az elmúlt évbilliók minden percét töltötte. Fogta a szatyrot, és elindult.    

29. Fejezet
     
Valahol az esőerdő mélyén éppen az történt ami az esőerdőben általában történni szokott, esett. Ezért hívják esőerdőnek. Lágyan permetező, makacs eső volt, nem az a súlyosan lezúduló áradat, amely az év későbbi szakaszára, a forró évszakra jellemző. Az esőcseppek finom köddé álltak össze, melyet át meg átsüt egy-egy napsugárdárda, a fény meglágyult, és továbbhaladt útján egy kálváriafa nedves kérgéig, ahol megtelepedett, és csillogni kezdett. Néha épp egy pillangó vagy egy apró, mozdulatlanul ragyogó gyíkocska mellé télepedett le, és ilyenkor a hatás szinte az elviselhetetlenségig fokozódott. 
Odafenn, a fák magas lombkoronája között hirtelen egy rendkívül figyelemre méltó gondolat ötlött egy madár eszébe, vadul csapkodva röpködni kezdett a lombok között, aztán végül megült egy ágon, ahol nyugodtan végiggondolhatja a dolgokat, míg végül ismét kilyukadt ugyanoda, hogy ideje lenne ebédelni. A levegő illatoktól volt terhes a virágok könnyű illata keveredett az erdő alját bontó átázott avar súlyos szagával. Az avarréteget gubancos gyökércsomók szőtték át, moha nőtt és bogarak mászkáltak rajtuk. 
Egy tisztáson, az ágaskodó fák között tátongó üres, nedves földdarabkán csendben és minden feltűnés nélkül megjelent egy egyszerű fehér ajtó. Néhány másodperc múlva halk nyikorgással résnyire nyílt. Egy hórihorgas, sovány férfi lesett ki rajta, meglepetten pislogott, aztán megint becsukta az ajtót. Néhány másodperc múlva újból kinyílt, és Reg nézett ki rajta. 
- Valódi - mondta. - Higgyenek nekem. Jöjjenek, és nézzék még a saját szemükkel. 
Kisétált az erdőbe, visszafordult, és intett a másik kettőnek, hogy kövessék. Dirk bátran kilépett, éppen csak kettőt pislogott, aztán kijelentette, hogy pontosan érti, hogy műkődik, és hogy nyilvánvalóan az irreális számok alapján, melyek a minimális kvantumtávolságok között helyezkednek el, és meghatározzák a redőzött Univerzum fraktálközvonalait, és csak azt találja megdöbbentőnek, hogy neki ez eddig nem jutott eszébe.  
- Mint a macskabejáró - jegyezte meg Richard a háta mögül, az ajtóban állva 
- Igen, pontosan! - mondta Dirk, levette a szemüvegét, és egy fának támaszkodva törölgetni kezdte. - Természetesen rájöttél, hogy hazudtam. De ez az adott körülmények között teljesen természetes reflex, gondolom, ebben mindnyájan egyetértünk. Teljesen természetes.
Kicsit hunyorgott, és visszatette a szemüvegét. Az üveg szinte azonnal bepárásodott. 
- Döbbenet - ismerte be Dirk. Richard bizonytalanabbul lépett ki, és egy pillanatra ingadozva megállt, egyik lába még mindig Reg szobájának padlóján, a másik az erdő nedves talaján. Aztán megadta magát, és mindkét lábával előrelépett. Tüdeje azonnal megtelt a sűrű kipárolgásokkal, elméje a hely szépségével. Visszafordult, ás megnézte az ajtót, melyen átlépett. Továbbra is egy teljesen átlagos, kitárt ajtó volt, csak éppen az erdő közepén álldogált egymagában és tisztán be lehetett látni rajta a szobába, ahonnan épp kilépett. Tűnődve megkerülte az ajtót, óvatosan tett meg minden lépést a sáros talajon, nem azért, mert attól félt, hogy elcsúszik, hanem inkább attól, hogy egyszer csak eltűnhet a lába alól a föld. Az ajtó hátulról nézve is teljesen átlagos ajtó volt, amire az ember nemigen számítana egy esőerdő kellős kézepén. Richard átlépett az ajtón hátulról, és visszanézve megint úgy látta, mintha most lépett volna ki Urban Chronotis professzor Cambridge-i, a St. Cedd’s kollégiumban levő szobájából, amely több ezer kilométerre kellett hogy legyen. Több ezer kilométer? De hát hol vannak? Bebámult a fák közé, és a távolban megpillantott valami halvány csillogást. 
- A tenger az? - kérdezte. 
- Innen föntről kicsit jobban látni - kiáltotta Reg, aki fölmászott egy csúszós lejtőn, és most egy fának támaszkodva lihegett. A távolba mutatott. A másik kettő is utánamászott, zajosan csörtettek át az ágak között, amire a magasban láthatatlan madarak károgó panaszkodással reagáltak. 
- A Csendes-óceán? - kérdezte Dirk. 
- Nem, az Indiai - mondta Reg. Dirk megtörölte a szemüvegét, és jobban megnézte. 
- Á, igen, persze - mondta. 
- Nem Madagaszkár ez? -kérdezte Richard. - Én egyszer voltam... 
- Tényleg? - kérdezte Reg. - Az egyik legszebb és legfantasztikusabb hely az egész földkerekségen, és számomra tele van a legijesztőbb... kísértésekkel. De nem. 
A hangja kissé megremegett, és megköszörülte a  torkát. 
- Nem - folytatta. - Madagaszkár lássuk csak, melyik irányban is... hol van a nap? Igen, arra. Nyugat felé. Madagaszkár körülbelül 800 kilométerre van innen, nagyjából nyugati irányba. 
- A Réunion sziget pedig úgy félúton van köztünk. Ööö... hogy is hívják -mondta Dirk hirtelen, és ujjaival dobolni kezdett egy fa kérgén, amivel elijesztett egy gyíkot, - azt a helyet, ahol azt a bélyeget adták ki... ööö... Mauritius! 
- Bélyeget? - kérdezte Reg. 
- Igen, biztos hallott róla - mondta Dirk. - Nagyon híres bélyeg. Nem jut eszembe róla más, de itt adták ki. Mauritiuson. Erről a bélyegről híres. Megbarnult, foltos kis vacak, és az árából meg lehetne venni a Blenheimpalotát. Vagy az a British Guiana, amire gondolok? 
- Azt csak te tudod, hogy mire gondolsz - mondta Richard. 
- Mauritiuson vagyunk? 
- Igen - mondta Reg - … Ez Mauritius. 
- Maga nem gyűjt bélyeget? 
- Nem. 
- Ez meg mi a fene?! - kérdezte hirtelen Richard, de Dirk tovább beszélt Reghez. 
- Nagy kár, remek elsőnapi kibocsátású sorozatokat tudna szerezni, nem? 
Reg vállat vont. 
- Nem érdekel túlságosan - mondta. Richard a hátuk mögött visszacsúszkált a lejtőn. 
- Szóval, mi az a nagy látnivaló itt? - kérdezte Dirk. - Be kell vallanom, nem erre számítottam. A maga módján nagyon szép, persze, a természet meg minden, de attól tartok, én már csak városi gyerek vagyok. 
Megint megtörölgette a szemüvegét, és visszahelyezte az orrára. Amit látott, attól hirtelen hátrahőkölt, Reg pedig furcsa kis csukló hangot hallatott. A Reg szobájába vezető ajtó előtt egy rendkívüli találkozás zajlott le. Egy óriási, ingerült madár nézte Richardot, Richard pedig egy óriási, ingerült madarat nézett. Richard úgy meredt a madárra, mintha egész életében nem látott volna ilyen rendkívüli dolgot, a madár pedig úgy meredt Richardra, hogy lehetőleg elvegye a kedvét attól, hogy a csőrét csak egy kicsit is nevetségesnek merje találni. Amikor megbizonyosodott róla, hogy Richardnak nem áll szándékában kinevetni, a madár kissé morcos és bosszankodó elnézéssel kezdte kezelni Richardot, és azon tűnődött, vajon mindig csak ott fog állni, vagy hasznossá is teszi magát, és ad neki valami ennivalót. Pár lépésnyit hátrábbtotyogott hatalmas, sárga lábain, aztán pár lépést oldalra, aztán egy lépést megint előre. Majd megint Richardra nézett és türelmetlen, gurgulázó hangot adott. Aztán előrehajolt, és hatalmas, abszurd csőrét végighúzta a földön, mintha azt akarná sugallni Richardnak, hogy esetleg jó ötlet lenne, ha ezen a területen keresgélne valami ennivaló, amit nekiadhat. 
- A kálváriafa diótermését eszi - kiáltotta oda Reg Richardnak. A hatalmas madár bosszankodó, éles tekintetet vetett Regre, mintha azt akarná mondani, hogy minden idióta tökéletesen tisztában van vele, hogy ő mit eszik. Aztán visszanézett Richardra, és a fejét kicsit oldalra billentette, mintha hirtelen az jutott volna eszébe, hogy talán tényleg egy idiótával van dolga, és ez esetben ennek megfelelően kell átalakítani a stratégiáját. 
- Van pár szem a háta mögött a földön - kiáltotta Reg visszafojtott hangon. Richard a megdöbbenéstől szinte transzban esetlenül megfordult, és meglátott egy-két szem diót a földön. Lehajolt és felvett egyet, aztán felnézett Regre, aki biztatóan bólintott. Richard óvatosan kinyújtotta a madár felé a diót, az előrehajolt, és kikapta a kezéből. Aztán mivel Richard továbbra is kinyújtva tartotta a kezét, bosszankodva félrelökta a csőrével. Amint Richard tiszteletteljes távolságba vonult vissza, a madár kinyújtotta a nyakát, lehunyta nagy, sárga szemeit, és úgy látszott, mintha kecsesen gargarizálna, ahogy a nyelőcsövében végiggurult a dió a begyéig. Ezután legalább részben elégedettnek tűnt. Addig egy ingerült dodó volt, most pedig legalább egy ingerült, de jóllakott dodó, és ennél többet nemigen remélhetett az élettől. Lassan, totyogva, helyben megfordult, és visszakacsázott az erdőbe, ahonnan jött, olyan léptekkel, mintha el akarná venni Richard kedvét attól, hogy a fenekén meredező tollcsomót kicsit is nevetségesnek találja. 
- Csak azért szoktam idejárni, hogy elnézegessem egy kicsit - mondta Reg vékony hangon, és ahogy Dirk ránézett, feszengve vette észre, hogy az öregúr szeméből egy könnycsepp csordul ki, amit gyorsan letörölt. 
- Nem avatkozhatok közbe... 
Richard kifulladva rohant oda hozzájuk. 
- Ez egy dodó volt? - kiáltott fel. 
- Igen - mondta Reg. - Egyike annak a három példánynak, amely még életben van. 1676-ban vagyunk. Négy éven belül mind el fog pusztulni, és azután soha többé senki nem fog látni egyet sem. Jöjjenek - mondta. - Induljunk. 

A St. Cedd’s kollégium belső udvarának sarkából nyíló lépcsőházban a masszívan zárt külső ajtó mögött, ahonnan néhány pillanattal korábban egy kis rezzenéssel eltűnt a belső ajtó, most egy újabb rezzenés volt észlelhető, ahogy az ajtó visszatért. A sötét estében Michael Wenton Weakes alakja közeledett az ajtó felé, közben megállt, és felnézett a sarokablakokra. Ha látható lett volna is a kis rezzenés, a tűz kiszűrődő, táncoló fényénél akkor is észrevehetetlen marad. Az alak ezután felnézett a fekete égre, nézte azt, amiről tudta, hogy ott kell lennie, habár a legkisebb esélye sem volt arra, hogy tényleg meglássa, még egy tiszta éjszakán sem, és a mostani nem az volt. 
A Föld körül már annyi szemét és törmelék kering, hogy egy darabbal több még ha ilyen óriási is soha senkinek nem fog feltűnni. Nem is vették észre soha, habár időről időre kifejtett bizonyos hatást. Amikor a hullámok felerősödtek. Vagy kétszáz éve nem voltak olyan erősek, mint most. És végre kezdett minden összeállni. Megtalálta a tökéletes alanyt a feladat végrehajtásához. A tökéletes alany léptei áthaladtak az udvaron. Először úgy tűnt, a professzor lesz a legmegfelelőbb, de a kísérlet sikertelenségbe és dührohamba fulladt, és aztán jött az ötlet! Hozzunk a Földre egy Szerzetest! Azokat egyenesen azért tervezték, hogy mindent elhiggyenek, hogy teljes mértékben hiszékenyek legyenek. Egy Szerzetest könnyen rá lehetne bírni, hogy végrehajtsa a feladatot. Sajnálatos módon azonban ez a példány teljesen reménytelennek bizonyult. Nagyon könnyen rá lehetett venni, hogy elhiggyen bármit. Az azonban, hogy öt percnél tovább elhitessen vele valamit, lehetetlenebb feladat volt, mint a professzort rávenni arra, hogy tegye meg, amit alapvetően maga is szeretett volna megtenni, csak nem engedte meg magának. 
Azután még egy kudarc, és aztán, csodával határos módon végre ráakadt a tökéletes alanyra. A tőkéletes alany már bebizonyította, hogy minden lelkiismeretfurdalás nélkül képes megtenni, amit meg kell tennie. A párába és ködbe burkolózó hold küszködve próbált feljebb emelkedni az égbolt sarkán. Az ablakban megmozdult egy árnyék.   

30. Fejezet

Dirk a belső udvarra nyíló ablakból nézte a holdat. 
- Már nem kell sokáig várnunk - mondta. 
- Mire? - kérdezte Richard. 
Dirk megfordult. 
- A szellemre - mondta, - hogy visszatérjen. - Professzor... - fordult Reghez, aki idegesen üldögélt a tűz mellett - van egy kis brandyje vagy francia cigarettája vagy valami türelemjátéka? 
- Nincs - mondta Reg. 
- Akkor sajnos kénytelen leszek segédeszközök nélkül izgulni - mondta Dirk, és visszament az ablakhoz, hogy tovább bámuljon kifelé. 
- Én még nem vagyok teljesen meggyőzve - mondta Richard, - hogy nincs más magyarázat, mint... szellemek, akik... 
- Ahogy az időgépet is működés közben kellett látnod, hogy elhidd - jött vissza Dirk. - Richard, én nagyon tisztelem a szkepticizmusodat, de még egy szkeptikusnak is el kell fogadnia az elfogadhatatlant, ha nincs más választása. Ha valami ránézésre úgy fest, mint egy vadkacsa, és úgy hápog, mint egy vadkacsa, akkor legalábbis fontolóra kell vennünk azt a lehetőséget, hogy az Anatidae családba tartozó kisebbfajta vízimadárral van dolgunk. 
- De hát mi az, hogy szellem? 
- Szerintem a szellem... - mondta Dirk - olyanvalaki, aki vagy erőszakos halállal, vagy váratlanul halt meg, és maradt valami elintézetlen ügye. És nem nyugodhat, amíg el nem intézi, vagy jóvá nem teszi a dolgot. 
Megint szembefordult velük. 
- És ezért érdekelheti annyira az időgép – mondta, - ha tudomást szerzett a létezéséről. Az időgép módot ad arra, hogy jóvátegye azt, ami szerinte helytelenül történt a múltban. Hogy így megnyugvást találjon. Ezért fog visszajönni. Először Reget próbálta megszállni, de ő ellenállt. Aztán jött az a dolog a bűvésztrükkel, a púderrel meg a lóval a fürdőszobában, amit... 
Dirk kis szünetet tartott.
- ... amit még én sem értek egészen, de rá fogok jönni, ha beledöglök is. És aztán megjelentél a színen te, Richard! A szellem elhagyta Reget, és inkább rád összpontosított. Szinte azonnal történt egy jelentéktelen, de különös kis incidens. Teszel valamit, amiről úgy érzed, jobb lenne, ha nem tetted volna meg. Természetesen a telefonüzenetre gondolok, amit Susan üzenetrögzítőjén hagytál. A szellem megragadja az alkalmat, és megpróbál rávenni, hogy tedd meg nem történtté a dolgot. Hogy mintegy menj vissza a múltba, és töröld le az üzenetet tedd jóvá a hibát, amit elkövettél. Csak hogy lássa, megteszede. Hogy kipróbálja, te vagye az ő embere. Ha így lett volna, teljesen a befolyása alá kerülsz. De az utolsó pillanatban a természeted fellázadt, és nem tetted meg. Így a szellem lemondott rólad, és belőled is eltávozott. Valaki mást kellett keresnie. Hogy mióta csinálja ezt? Nem tudom. Szerinted van valami értelme annak, amit mit elmondtam? Érzed, hogy igazam van?  
Richard ereiben megfagyott a vér. 
- Igen - mondta. - Azt hiszem, teljesen igazad van. 
- És mely pillanatban hagyott el a szellem? - kérdezte Dirk. 
Richard nyelt egyet. 
- Amikor Michael Wenton Weakes kiment Susan szobájából - mondta. 
- Azon tűnődöm - mondta Dirk halkan, - hogy milyen lehetőséget látott benne a szellem. Vajon ez alkalommal megtalálta-e, amit keresett? Azt hiszem, nem kell sokáig várnunk. 
Ekkor kopogtattak az ajtón. Amikor kinyitották, Michael Wenton Weakes állt ott. Csak ennyit mondott: 
- Szükségem van a segítségükre. 
Reg és Richard Dirkre bámultak, aztán Michaelre. 
- Letehetném ezt valahova? - kérdezte Michael. - Elég nehéz. Egy könnyűbúvárfelszerelés van benne.       

- Ó, értem - mondta Susan. - Hát jó, kösz szépen, Nicola. Majd megpróbálom ezzel az ujjrenddel. Biztos vagyok benne, hogy csak azért rakta bele ide azt az Eszt, hogy idegesítsen vele. Igen, egész álló délután megállás nélkül gyakoroltam. A második tétel egyik-másik tizenhatodfutama egészen rémes. Igen, segített elterelni a gondolataimat. Nem, nincs semmi újság. Csak ködösítenek, szörnyú az egész. Nem is akarok... figyelj, később esetleg visszahívlak, hogy hogy érzed magad, jó? Tudom, persze, az ember soha nem tudja, mi a rosszabb, maga a betegség, vagy az antibiotikumok, vagy az orvosok modora. Vigyázz magadra, vagy legalábbis mondd meg Simonnak, hogy vigyázzon rád. És csináljon neked egy nagy kanna forró limonádét. Oké. Jó, később még beszélünk. Jól takarózz be. Szia. 
Susan letette a kagylót, és visszatért a csellójához. Épp csak belekezdett a birkózásba a bosszantó Esz hanggal, amikor megint megszólalt a telefon. Egész délután mellétette, de most a beszélgetés után elfelejtette. Egy sóhajjal megtámasztotta a csellót, és megint a telefonhoz ment. 
- Halló? - szólt bele. Ismét nem hallatszott semmi, csak a távoli szélsüvítés. Susan dühösen lecsapta a kagylót. Várt pár másodpercet, aztán éppen megint mellé akarta tenni, amikor eszébe jutott, hogy esetleg Richard keresheti. Habozott. Magában beismerte, hogy azért nem használja az üzenetrögzítőt, mert többnyire csak Gordon kedvéért kapcsolta be, és most nem akarja, hogy bármi is rá emlékeztesse. Aztán mégiscsak bekapcsolta, lehalkította, és visszatért az Eszhez, amit Mozart kizárólag azért tett oda, hogy idegesítse vele a csellistákat. 

Gordon Way ügyetlenül tapogatózótt a telefonkagyló körül Dirk Gently holisztikus detektívirodájának sötétjében, próbálta visszarakni a helyére, de aztán a legmélyebb csüggedésbe zuhanva lerogyott a székre. Már nem is igyekezett ellenállni, szépen átcsúszott a széken, és kényelmesen elhelyezkedett a padlón. Miss Pierce már az első alkalommal elrohant, amikor észrevette, hogy a telefon mintegy saját magát kezdi használni, mert végképp elfogyott a türelme, úgyhogy most Gordoné volt az egész iroda. 
A kísérletek azonban, hogy valakivel kapcsolatba lépjen, teljes kudarcba fulladtak. Vagyis pontosabban hogy kapcsolatba lépjen Susannal, mert ezt szerette volna. Susanhoz beszélt, amikor meghalt és tudta, hogy valahogy muszáj még beszélnie vele. De Susan egész délután mellétette a kagylót, és amikor fölvette, akkor sem hallotta őt. 
Gordon feladta. Felemelkedett a padlóról, kisuhant az irodából, le a sötétedő utcára. Céltalanul sodródott egy darabig, sétált egyet a csatoma partján, de ezt nagyon hamar megunta, aztán újból visszasétált az utcán. A házak, melyekből fény és élet áradt ki, felzaklatták, különösen mert vendégszeretetük rá nem vonatkozott. Eltűnődött, hogy vajon zokon vennék-e az emberek, ha besurranna a házukba egy kis esti tévézésre. Nem zavarna senkit. Vagy ha bemenne egy moziba. Ez már jobb ötlet, igazán elmehetne egy moziba. Most már határozottabb, bár továbbra is testetlen léptekkel befordult a Noel Roadra, és elindult rajta. 
- A Noel Road, - gondolta. Halványan derengett neki valami. Az volt az érzése, az utóbbi időben volt valami dolga valakivel a Noel Roadon. De ki volt az? Gondolatait félbeszakította egy rettenetes, rémült sikoly, amely végigfutott az utcán. Gordon dermedtem megállt. Pár másodperccel később néhány méterrel tőle kivágódott az ajtó, és egy eszelős tekintetű, sikoltozó nő rontott ki rajta.     

31. Fejezet

Richard soha nem szerette Michael Wenton Weakeset, és most, hogy egy szellem bújt belé, valahogy még kevésbé szívelte. Nem tudta megmondani, hogy miért, személy szerint nem volt semmi baja a szellemekkel, és nem gondolta úgy, hogy bárkit is negatívan kellene megítélni, csak azért, mert halott de azért valahogy nem tetszett neki a dolog. Mindazonáltal az is nehezére esett, hogy ne sajnálja egy kicsit. 
Michael elveszetten üldögélt egy széken, az asztalra könyökölve a kezével megtámasztotta a fejét. Betegnek és megviseltnek látszott. És nagyon fáradtnak. És szánalmasnak. Története szívet tépő volt, és azzal ért véget, hogy megpróbálta megszállni először Reget, aztán Richardot. 
- Magának igaza volt - fejezte. - Tökéletesen. 
Ez utóbbit Dirknek címezte, aki erre olyan képet vágott, mintha úgy érezné, hogy aznap már épp elégszer ragyogott diadalittasan. A hang Michaelé volt, és mégsem Michaelé. Ami félelem és magány belesűrűsödhet egy hangba négybillió év alatt, az benne szólt, és aki hallotta, azt szédítő borzongás fogta el, mint ami olyankor szorítja össze az ember gyomrát és agyát, ha éjszaka megáll egy sziklacsúcson. Szemeit Regre és Richardra fordította, és tekintete is sajnálatot és rettegést keltett. Richard kénytelen volt félrenézni. 
- Elnézést kell kérnem mindkettőjüktől - mondta a Michaelben lakozó szellem, - szívem mélyéből. És csak remélni tudom, hogy meg fogják érteni, milyen kétségbeejtő helyzetben vagyok, és hogy milyen sokat jelent nekem ez a gép, és azt is meg fogják érteni, miért tettem azt, amit tettem, és akkor meg fognak bocsátani nekem. Ha segítenek. Könyörgök. 
- Adjon neki egy kis whiskyt - mondta Dirk mogorván. 
- Nincs whiskym - mondta Reg. - portóit? Van egykét üveg Margaux is, kinyithatom. Nagyon finom. Egy óraig állnia kell szobahőmérségleten, de persze meg lehet csinalni, egyszerű, csak... 
- Segítenek nekem? - szakította félbe a szellem. Reg kisietett, hogy hozza a portóit és a poharakat. 
- Miért szállta meg ennek az embernek a testét? - kérdezte Dirk. 
- Szükségem van egy hangra, amellyel beszélhetek és egy testre, amellyel cselekedhetek. Nem lesz semmi baja, a világon semmi. 
- Hadd tegyem fel még egyszer a kérdést. Miért ennek az embernek a testét szállta meg? - makacskodott Dirk. A szellem megvonta Michael vállát. 
- Engedékeny volt. Ez a két úr itt érthető módon ellenállt annak, hogy... nos, a hipnózisnak az analógiája nagyon pontos volt. Ö pedig? Azt hiszem, az éntudata éppen mélyponton volt, és így beleegyezett a dologba. Nagyon hálás vagyok neki, és nem fogok semmi kárt tenni benne. 
- Az éntudata - ismételte meg Dirk elgondolkozva, - mélyponton volt. 
- Azt hiszem, ez tényleg így van - mondta Richard halkan Dirknek. - Nagyon depressziós volt tegnap este. Elvették tőle az egyetlen dolgot, ami számított neki, mert nem csinálta igazán jól. Bármilyen büszke is, gondolom, örült a gondolatnak, hogy most végre szükség van rá. 
- Hmm - mondta Dirk, aztán még egyszer elmondta. Harmadszorra érzéssel mondta. Aztán sarkon fordult, és ráförmedt a széken kuporgó figurára. 
- Michael Wenton Weakes! 
Michael feje hátracsuklott, és hunyorogni kezdett. 
- Igen? - mondta a megszokott, gyászos hangján. Szemei követték Dirk mozgását. 
- Hall engem - kérdezte Dirk, - és tud válaszolni a saját nevében? 
- Ó, igen - mondta Michael. - Természetesen tudok. 
- Ez a... lény, ez a szellem... Tudja, hogy magában van? Elfogadja a jelenlétét? Hajlandó önként azt tenni, amit ő akar? 
- Úgy van. Nagyon megindított a története, és szeretnék segíteni rajta. Sőt, azt hiszem, helyes, ha így cselekszem. 
- Jól van - mondta Dirk, és csettintett az ujjaival. - Ennyi. 
Michael feje hirtelen előrebukott, aztán ismét lassan felemelkedett, mintha belülről pumpálnák, akár egy autógumit. A szellem visszaszállt belé. Dirk fogott egy széket, megfordította, lovaglóütésben szembeült a Michaelben lakozó szellemmel, és keményen a szemébe nézett. 
- Még egyszer - mondta. - Mondja el még egyszer. Csak röviden. 
Michael teste kicsit megfeszült. Dirk karja után nyúlt. 
- Ne nyúljon hozzám! - szólt rá Dirk. - Csak a tényeket akarom hallani. Ha megpróbálja sajnáltatni magát, orrba vágom. Már legalábbis a kölcsönvett orrába. Úgyhogy hagyjuk csak azokat a részeket, amik úgy hangzanak, mint... ööö... 
- Coleridge - szólalt meg Richard hirtelen - pontosan úgy hangzott, mint Coleridge. Mint a “Rege a vén tengerészről”. Egyes részei legalábbis. 
Dirk összevonta a szemöldökét. 
- Coleridge? - kérdezte. 
- Neki is megpróbáltam annak idején elmondani a történetemet - ismerte be a szellem, - de... 
- Bocsánat - mondta Dirk. - Elnézést, egy pillanatra... még soha nem tettem fel keresztkérdéseket egy négybillió éves szellemnek. Samuel Taylorról van szó? Azt akarja mondani, hogy elmesélte e történetét Samuel Taylor Coleridgenek? 
- Igen, be tudtam lépni a gondolataiba... egyes időszakokban. Amikor befolyásolható állapotban volt. 
- Úgy érti, amikor ópiumot szedett? - kérdezte Richard. 
- Igen. Olyankor jobban ellazult. 
- Nem mondom - horkant fel Reg, - időnként volt szerencsém meglehetősen ellazult állapotban találkozni vele. Na, csinálok egy kis kávét. 
Eltűnt a konyhában, de behallatszott, ahogy nevetgél magában. 
- Egy másik világba kerültem - motyogta magában Richard, leült, és a fejét csóválgatta. 
- De sajnos, máskor ő teljesen összeszedett állapotban volt, akkor én, hogy úgy mondjam, nem - mondta a szellem. - Úgyhogy nem jött össze a dolog. És amit aztán leírt, az teljesen zavaros volt. 
- Fejtse ki a fenti tételt esszéformában! - mondta Richard magának, és felhúzta a szemöldökét. 
- Professzor! - kiabált ki Dirk. - Ez a kérdés lehet, hogy kissé abszurdan fog hangzani. De próbálta-e Coleridge valaha is ööö... használni az időgépét? Válaszoljon nyugodtan olyan formában, ahogy gondolja. 
- Hát, tudja - mondta Reg, bekukkantva az ajtón - egyszer tényleg idejött körbeszimatolni, de azt hiszem, épp túlságosan is el volt lazulva ahhoz, hogy bármit tegyen. 
- Értem - mondta Dirk. - De miért? - tette hozzá, visszafordulva Michael különös, összeroskadt figurájához, - de miért tartott ilyen sokáig, hogy találjon valaki mást? 
- Hosszú-hosszú időszakokon át nagyon gyenge vagyok, szinte nem is létezem, ilyenkor senkire nem tudok befolyást gyakorolni. Aztán persze régebben nem létezett ez az időgép, és... semmi reményem nem volt, hogy... 
- Talán a szellemek is úgy léteznek, mint a hullámok - vetette fel Richard. -  A valós és a lehetséges interferenciájaként. Rendszertelen hullámvölgyek és csúcspontok váltogatják egymást, mint a zenei hullámokban. 
A szellem Richardra fordította a tekintetét. 
- Maga... - mondta - maga írta azt a cikket? 
- Ööö... igen. 
- Nagyon nagy hatást tett rám - mondta a szellem, hangjában hirtelen szomorú vágyakozással, amely mintha őt magát is ugyanúgy meglepte volna, mint hallgatóságát. 
- Á, értem - mondta Richard. - Köszönöm. Amikor legutóbb említetted, nem voltál ennyire elragadtatva tőle. Jó jó, tudom, hogy az valójában nem te voltál... 
Richard hátradőlt, és összeráncolta a szemöldökét. 
- Tehát - mondta Dirk. - Visszatérve az elejéhez... 
A szellem összeszedte Michael lélegzetét, és újból rákezdte. 
- Egy hajón jöttünk... - mondta. - Egy űrhajón. Igen. A Salaxaláról, ami egy bolygó a... innen nagyon messze. Vad és zűrzavaros hely. Mi vagy kilenc tucatan elindultunk, ahogy sokan teszik, hogy keressünk magunknak egy új bolygót. Ebben a naprendszerben minden bolygó teljesen alkalmatlan volt a céljainkra, de itt, ezen a bolygón meg kellett állnunk, hogy néhány szükséges ásványi anyagot vegyünk fel. Sajnos a leszállóhajónk megrongálódott az atmoszférán való áthatolás közben. Elég csúnyán megrongálódott, de nem helyrehozhatatlanul. Én voltam a fedélzeti mérnök, és az én feladatom volt, hogy megjavítsam a hajót, és felkészítsem az anyahajóra való visszatéresre. Ahhoz, hogy megértsék, mi történt ezután, tudniuk kell egyet-mást arról, hogyan működik egy magasan automatizált társadalom. Nincs olyan feladat, amit ne lehetne könnyebben elvégezni a fejlett komputerizáció segítségével. Vannak bizonyos specifikus problémák egy ilyen célú útnál, mint a miénk. 
- És mi volt az a cél? - kérdezte Dirk élesen. A szellem úgy pislogott Michaelben, mintha a válasz nyilvánvaló lenne. 
- Nos, természetesen hogy találjunk magunknak egy új és jobb bolygót, ahol mindnyájan szabadságban, békében és harmóniában élhetünk mindörökké - mondta. Dirk felvonta a szemöldökét. 
- Á, szóval ez - mondta. - Feltételezem, jól kigondoltak mindent. 
- Magunknak gondoltuk ki. Voltak velünk bizonyos rendkívül specializált szerkezetek, melyek abban segítettek, hogy mindvégig hinni tudjunk utunk céljában, akkor is, ha a dolgok nehezen mennek. Általában nagyon jól működtek ezek a gépek, de azt hiszem, talán kicsit túlságosan is rájuk bíztuk magunkat. 
- És mi a fene volt ez a szerkezet? - kérdezte Dirk. 
- Talán nehezen érthető a maguk számára, hogy milyen biztonságot jelentettek. És ez volt az oka a végzetes balesetnek is, amit okoztam. Amikor azt kellett volna megvizsgálnom, hogy biztonságos lesz-e a felszállás, egyszerűen nem akarom tudni, hogy esetleg nem biztonságos. Csak arról akartam megbizonyosodni, hogy biztonságos. Ezért aztán ahelyett, hogy magam ellenőriztem volna a hajót, egy Elektromos Szerzetest küldtem ki.    

32. Fejezet
     
Perkender utcai piros ajtón meg-megcsillant a réztábla, ahogy visszaverődött rajta az utcai lámpa sárga fénye. Egy pillanatra élesen felragyogott, amikor egy arra haladó rendőrségi autó vadul villogó lámpája tükröződött benne. Aztán kicsit elhalványodott, ahogy egy nagyon sápadt kísértet lebegette el előtte. Elhalványodott, de azért tovább csillogott, mert a kísértet rettenetesen reszketett. 
Gordon Way kísértete megállt a sötét előcsarnokban. Szüksége lett volna valami támaszra, de persze nem talált semmit. Megpróbált saját magába kapaszkodni, de nem volt semmije, amibe belekapaszkodhatott volna. Öklendezni kezdett, mikor eszébe jutott, hogy mit látott, de nem volt a gyomrában semmi. Félig bukdácsolva, félig a levegőben úszva felment a lépcsőn, ahogy a fuldokló próbál a vízben valami kapaszkodót találni. Átbukdácsolt a falon, aztán Dirk irodájában az íróaszta előtt megpróbálta kicsit összeszedni magát, és lecsillapodni. Ha pár perccel később valaki betévedt volna az irodába, talán egy éjszakai takarítónő, ha Dirk Gently valaha is alkalmazott volná efféle személyt, amit nem tett, azzal az indoklással, hogy akkor fizetést követelne, neki viszont nem áll szándékában fizetni vagy esetleg egy betörő, ha lett volna az irodában bármi, amit érdemes ellopni, de nem volt, akkor a következő megdöbbentő látvány tárult volna a az illető szeme elé. A nagy piros telefon kagylója hirtelen megmozdult, és leugrott az asztal lapjára. A tárcsahang búgni kezdett. Aztán egymás után magától lenyomódott hét gomb a telefonon, aztán egy igen hosszú szünet után, amit a brit távközlési vállalat azért alkalmaz, hogy az ember közben össze tudja szedni a gondolatait, és el tudja felejteni, hogy kit is hív tulajdonképpen, felharsant a csöngés a vonal másik végén. Néhány csöngetés után kis kattanás, surrogás, és mintha egy gépezet levegőt venne. Aztán egy hang azt mondta:
- Helló, itt Susan, pillanatnyilag nem tudok a telefonhoz jönni, mert egy Eszt kell gyakorolnom, de legyen szíves meghagyni a nevét és...       

- Szóval egy ilyen, alig tudom rávenni magam, hogy kimondjam Elektromos Szerzetes puszta elmondása alapján - mondta Dirk gúnyosan - megkísérelte elindítani a hajót, ami a legnagyobb meglepetésére felrobbant. És az óta? 
- És azóta - mondta a szellem gyászosan - itt vagyok egyes-egyedül ezen a bolygón. Egyedül, azzal a tudattal, hogy mit tettem a hajón tartózkodó társaimmal. Teljesen, teljesen egyedül... 
- Igen, ezt hagyjuk, már mondtam - csattant fel Dirk dühösen. - És mi lett az anyahajóval? 
- Gondolom, továbbment, és tovább kutatott egy... Nem. 
- Akkor mi történt vele? 
- Semmi. Még mindig itt van. 
- Még mindig itt van? - Dirk talpraugrott, és dühödten összevont szemöldökkel száguldozni kezdett fel-alá a szobában. 
- Igen - Michael feje kicsit lecsüggedt, aztán szánalmat keltően nézett fel Regre és Richardra. - Mindnyájan a leszállóhajó fedélzetén voltunk. Eleinte úgy éreztem, kísért a többiek szelleme, de ezt csak képzeltem. Évmilliókig, évbilliókig egymagam tapostam a mocsarat. El sem tudják képzelni a legcsekélyebb részét sem ennek az örökké való kínnak. Aztán, - tette hozzá - most az utóbbi időben megjelent az élet a bolygón. Élet. Vegetáció, mindenféle dolgok a tengerben, aztán legvégül maguk. Az intelligens élet. És most magukhoz fordulok, hogy mentsenek meg ettől a kíntól. 
Michael feje szánalmasan a mellére bukott. Aztán lassan, imbolyogva felemelkedett, és megint rájuk nézett, szemében még sötétebb lángokkal. 
- Vigyenek vissza - mondta. - Könyörgök, vigyenek vissza a leszállóhajóhoz. Hadd tegyem meg nem történtté, ami történt. Csak egy szavamba kerül, és meg nem történtté tehetem, el lehet végezni a javítást, aztán visszatérhetünk az anyahajóra, véget érnek a kínjaim, és magukat sem fogom tovább terhelni. Könyörgök. 
Rövid ideig csend volt, a kérés ott függött a levegőben. 
- De ezt nem lehet megcsinálni, nem? - kérdezte Richard. - Ha megtesszük, akkor ez az egész nem történne meg. Nem hozunk így létre egy sor paradoxont? 
Reg felrezzent a gondolataiból. 
- Nem vészesebbeket, mint amilyen már sok létezik - mondta. - Ha vége lenne a világnak, ahányszor valami homály van a benne történő dolgok körül, akkor már az első picoszekundumot sem élte volna túl. És sok univerzum valóban nem éli túl. Olyan ez, mint az emberi test. Egykét vágás vagy horzsolás ittott nem átt neki. Még egy nagyobb operáció sem, ha jól csinálják. A paradoxonok csak a legfelső hámréteget sértik meg. Az idő és a tér beheged körülöttük, és az emberek aztán egyszerűen arra az eseményverzióra emlékeznek vissza, amelyiknek van annyi értelme, amennyit elvárnak a világtól. Ez persze nem jelenti azt, hogy ha az ember egy paradoxonba keveredik, akkor ne találna néhány dolgot nagyon is furcsának, de ha maga eddig úgy élte le az életét, hogy soha nem történt magával ilyesmi, akkor nem tudom, melyik univerzumban élt, mert hogy nem ebben, az biztos. 
- Ha így áll a dolog - mondta Richard, - akkor miért ellenkezett olyan hevesen, hogy bármit is tegyen a dodó megmentése érdekében? 
Reg felsóhajtott. 
- Nem ért semmit. A dodó nem halt volna ki, ha én nem próbáltam volna megmenteni a tüskéshalat. 
- Tüskéshal? Az a prehisztorikus halfajta? De hogy függ össze ez a két dolog? 
- Hát, jó kérdés. Az ok és az okozat  összefüggésének bonyolultságai ellenállnak minden elemzésnek. A téridő kontinuum nemcsak az emberi testhez hasonlatos, de egy rosszul felragasztott tapétához is. Ha egy helyen elsimítunk rajta egy buborékot, akkor valahol máshol előbukkan egy másik. Az én beavatkozásom miatt nem létezik többé a dodó. Úgyhogy végül szigorú szabályt állítottam fel önmagam számára, mert nem bírtam elviselni a dolgot. Ha megpróbálunk megváltoztatni valamit az időben, csak önmagunkat sebezhetjük meg. 
Halványan elmosolyodott, és elfordította a tekintetét. Aztán egy hosszú percnyi tűnődés után hozzátette:
- Nem, meg lehet csinálni. Csak azért vagyok cinikus, mert már annyiszor rossz vége lett. Ennek a szerencsétlennek a története nagyon szánalmat keltő, és nem lehet belőle semmi baj, ha véget vetünk a nyomorúságának. Olyan nagyon régen történt az egész, egy halott bolygón. Ha megtesszük, később majd mindegyikünk a maga módján fog visszaemlékezni arra, ami történt. Nagy kár persze, hogy a világ nem passzol az elképzeléseinkhez. Na de nem ez lesz az első eset. 
Michael feje megbiccent. 
- Nagyon hallgatsz, Dirk - mondta Richard. Dirk dühös pillantást vetett rá. 
- Látni akarom azt a hajót - jelentette ki.       

A piros telefonkagyló a sötétben megmozdult, és ugrándozva ide-oda csúszkált az asztallapon. Ha valaki is ott lett volna, halványan épp ki tudta volna venni az alakot, amely mozgatta. Csak egészen halványan derengett, még annyira sem, mint egy óra világító mutatói. Inkább csak úgy látszott, mintha körülötte kicsit sötétebb lenne a sötétség, olyan volt a kísértet, mint egy heg az éjszaka bőrén. 
Gordon utoljára birkózott a csökönyös telefonkagylóval. Hosszas küzdelem után sikerült megragadnia, és visszacsúsztatta a készülék tetejére. A kagyló a helyére kattanva megnyugodott, és megszakította a vonalat. Ugyanabban a pillanatban utolsó hívását befejezve végre Gordon Way kísértete is megnyugodott, és eltűnt.     

33. Fejezet
     
Föld árnyékában lassan keringő törmelékdarabok között, melyek immárom örökre ott lebegnek a Föld körüli pályájukon a magasban, volt egy sötét tárgy, amely nagyobb és szabályosabb formájú volt a többinél. Négybillió éven át folyamatosan gyűjtötte az adatokat az alatta levő bolygóról, megvizsgálta, analizálta, és feldolgozta őket. Olykor-olykor egyes adatokat visszaküldött a Földre, ha úgy ítélte, hogy hasznos lehet, ha valaki fogja őket. De egyébként csak figyelt, hallgatózott, és mindent rögzített. Egyetlen hullámverés, egyetlen szívdobbanás sem kerülte el a figyelmét. Ettől eltekintve semmi nem mozdult a belsejében négybillió éve, csak a csendben cirkuláló levegő és a porszemcsék, melyek egyre csak táncoltak és táncoltak és táncoltak és táncoltak... és táncoltak. 
Most is csak egy egészen apró kis kavarodás történt. Csendben, ahogy egy harmatcsepp csapódik ki a levegőből egy falevélre, a falban, amely négybillió éve üresen és szürkén állt, megjelent egy ajtó. Egy egyszerű, hétköznapi, fehér ajtó, behorpadt réz gömbfogantyúval. Ezt a csendes eseményt is rögzítették, és bevették a folyamatos adatfeldolgozásba, amit a hajó szünet nélkül végzett. Nemcsak az ajtó megjelenését, de azokét is, akik az ajtó mögül kiléptek, a külsejüket, a mozgásukat, a közérzetüket. A hajó mindent feldolgozott, mindent rögzített, mindent transzformált. 
Eltelt egykét pillanat, aztán kinyílt az ajtó. Mögötte egy szobába lehetett belátni, amely egyáltalán nem olyan volt, mint az űrhajóban levő szobák. Fapadlós szoba volt, kopott kárpitozású bútorokkal, és tűz fénye táncolt benne. És ahogy a láng táncolt, úgy táncoltak adatai is a hajó komputereiben, és a porszemek a levegőben együtt táncoltak vele. Egy alak állt meg az ajtóban hatalmas, komor figura, szemeiben most különös fény táncolt. Átlépett a küszöbön az űrhajóba, arcát hirtelen nyugalom öntötte el, amire annyira vágyott, és amiről azt hitte, már soha nem fogja érezni. Utána egy alacsonyabb, öregebb, fehér és bozontos hajú ember lépett ki. Megállt, és csodálkozva pislogott, ahogy szobája birodalmából átlépett az űrhajó birodalmába. A nyomában a kilépett egy harmadik, türelmetlen és ideges figura, óriási, lebegő bőrkabátban. Ö is megállt, és egy pillanatra megzavarta valami, amit nem értett. Arcán a legmélyebb zavar kifejezésével előrelépett, és körülnézett az ősöreg hajó szürke és poros falain. Végül kilépett egy negyedik ember, aki hórihorgas volt és sovány. Le kellett hajtania a fejét, hogy kiférjen az ajtón, aztán azonnal megtorpant, mintha egy falba ütközött volna. Tudniillik tényleg egy falba ütközött. Dermedten állt. Ha valaki látta volna az arcát abban a pillanatban, teljesen nyilvánvaló lett volna a számára, hogy ezzel az emberrel éppen élete leghajmeresztőbb eseménye történik. Amikor lassan megmozdult, kíváncsian lépkedett, mintha úszna. Fejének minden apró mozdulata mintha újabb félelem és döbbenetáradatot keltett volna az arcán. Szeme könnybe lábadt, és a lélegzete is elakadt a nagy csodálkozástól. Dirk megfordult, és ránézett, miközben elsietett mellette. 
- Mi baj van? - kiáltott oda neki a nagy zajban. 
- A... zene... - suttogta Richard. A levegő telistele volt zenével. Annyira tele volt, hogy szinte úgy tűnt, másnak nem is maradt hely a teremben. Mintha minden levegőrészecske a saját zenéjét játszotta volna. Ha Richard csak kicsit is elfordította a fejét, mindig új és más zenét hallott, de minden újabb zene tökéletesen harmonizált a levegőben mellette úszóval. Tökéletes volt a moduláció egyikből a másikba egyetlen kis fejmozdulattal a legbonyolultabb hangnemváltásokat tudta könnyedén előidézni. Új témák és új dallamok, mind megdöbbentően tökéletes arányokban, folyamatosan egybeszövődtek egyetlen összefüggő hálóvá. Hatalmas, lassan hullámzó tételek, rajtuk át meg áttrillázó gyorsabb futamok, apró, csilingelő szökellések, melyek továbbtrillázták a trillákat, hosszú, bonyolult dallamvonalak, melyeknek a vége pont olyan volt, mint az eleje, visszakanyarodtak önmagukba, kifordultak, befordultak, aztán továbbiramodtak egy újabb arra táncoló melódia hátán a hajó távolabbi sarkaiba. Richard a falnak tántorodott. Dirk odarohant, és megragadta. 
- Hé! - szólt rá nyersen. - Mi baj van? Nem bírod a zenét? Kicsit hangos, mi? Az ég szerelmére, szedd össze magad. Van itt valami, amit még mindig nem értek. Nem áll össze. Gyere... 
Maga után vonszolta Richardot, de úgy kellett tapogatnia, mert Richard agyát újból és újból elárasztotta a mindent elsöprő zene. Agyában kavarogtak a képek, ahogy átömlött rajta a millió és millió hátborzongató futam. Egyre növekvő viharzó káosz volt minden, de minél inkább fokozódott ez a káosz, annál jobban összeillett a többi káosszal, aztán a még nagyobb káosszal, míg végül az egész egyetlen hatalmas, szétrobbanó harmóniagömbbé állt össze, mely olyan gyorsasággal növekedett az agyában, hogy azt emberi agy nem viselheti el. 
Aztán hirtelen minden sokkal egyszerübb lett. Agyán egyetlen kis dallam táncolt át, minden figyelmét arra összpontosította. Ez a dallam zubogott át a mágikus zenefolyamon, ez alakította, formálta, ez éltette egészében és legapróbb részleteiben, ez volt az esszenciája. Szökellt és trillázott, először apró és könnyed dallamocska volt, aztán lelassult, aztán megint táncra perdült, de már nehézkesebben, mintha a kétely örvényeibe kerüIt volna, aztán hirtelen kiderült, hogy az örvények csak első fodrai voltak egy újabb hatalmas energia hullámnak, amely örvendezve tört elő a mélyből. 
Richard lassan, nagyon lassan elvesztette az eszméletét. Csendben feküdt. Úgy érezte magát, mint egy petróleumba áztatott ócska szivacs, amit kint hagytak a napon száradni. Úgy érezte magát, mintha egy gőzölgő testtel a napon ácsorgó öreg ló lenne. Olajról álmodott, lágy és illatos, sötéten hullámzó tengerekről. Egy fehér fövenyű tengerparton hevert, megrészegítette a sós halszag, elkábította a homok, kiszívta az erejét, elszenderedett, belefulladt a verőfénybe, süllyedt lefelé, felbecsülte egy távoli csillagködben a felhők páratartalmát, tehetetlenül pörgött önmaga körül a gyönyárűségtől. 
Feltörő édesvízi forrás volt tavasszal, illatozó, frissen nyírt fűben kanyargott. Alig hallható hangok haltak el, mint egy távoli álomban. Futott, és elesett. A kikötő fényei belevesztek az éjszakába. A tenger, mint egy sötét kísértet, végeérhetetlenül ostromolta a homokos partot, csillogva és öntudatlanul. Odakinn, ahol mélyebb és hidegebb volt a víz, belesüllyedt, fülei körül olajként hullámzott a súlyos tenger, és nem zavarta semmi, csak egy távoli brrbrrr hang, mintha egy telefon csöngött volna. Tudta, hogy magának az életnek a zenéjét hallotta. A széltől és az árapálytól borzolt vízen táncoló fény zenéjét, a vizeket pezsdítő élet zenéjét, a napfény melengette földet átható élet zenéjét. 
Csendben feküdt. De továbbra is zavarta az a távoli berregés, mintha egy telefon csöngött volna. Lassan rájött, hogy a távoli berregés, ami olyan, mintha egy telefon csörgése lenne, tényleg egy telefon csörgése. Hirtelen felült. Egy gyűrött, keskeny ágyon feküdt egy rendetlen, faboritású kis szobában, amit azonnal megismert, mégsem tudta hová tenni. A szoba tele volt zsúfolva könyvekkel és cipőkkel. Hunyorogva, némán körülnézett. Az ágy mellett csöngött a telefon. Felvette. 
- Halló? - szólt bele. 
- Richard! - Susan hangja volt, és nagyon zaklatottnak hangzott. Richard megrázta a fejét, de nem jutott eszébe semmi hasznavehető. 
- Halló? - mondta megint. 
- Richard, te vagy az? Hol vagy? 
- Ööö... várj egy kicsit. Megyek és megnézem. 
Letette a gyűrött lepedőre a kagylót, amiből tovább bugyborékoltak a hangok, szédelegve lemászott az ágyról, az ajtóhoz botorkált, és kinyitotta. Egy fürdőszoba. Gyanakodva bámulta. Ez is ismerős volt, de az volt az érzése, hogy valami hiányzik belőle. Ja, persze. Egy ló szokott lenni benne, legalábbis amikor legutóbb itt járt, egy ló is volt itt. Átment a fürdőszobán, és kilépett a másik ajtón. Szédelegve lekecmergett a lépcsőn, és belépett Reg nappalijába. Nagyon meglepte, amit ott látott.    

34. Fejezet

Tegnapi és tegnapelőtti viharok, a múlt heti áradások már lecsendesedtek. A fellegek még mindig esőtől dagadtak, de a sűrűsödő esti félhomályban már csak búsan szemerkélő cseppek hullottak az égből. Szél süvített át az elsötétedő síkságon, keringett kicsit az alacsony dombok felett, aztán átsöpört egy szűk völgyön, ahol egy szerkezet állt, egy toronyféleség, magányosan és ferdén emelkedett a lidérces savtenger közepén. 
Megfeketedett csonk volt csupán, úgy ült ott, mint a pokol legdögletesebb bugyrából kilövellő magmakitörés, és egészen különös szögben dőlt meg, mintha nem önnön jelentékeny súlya taszítaná féloldalra, hanem valami annál sokkal borzalmasabb dolog. Halottnak látszott, időtlen idők óta halottnak. Nem mozdult semmi más, csak a sárfolyam, amely lomhán hömpölygött el a torony mellett a völgyben. Úgy egy kilométerrel arrébb a folyam egy hasadékba ömlött, és eltűnt a föld gyomrában. De ahogy leszállt az est, kiderült, hogy a torony mégsem teljesen élettelen. Valahol a mélyén egy halvány piros fény pislákolt. A meglepett Richard elé ez a jelenet tárult, amikor kinyitotta a kis fehér ajtót, amely egy völgy fiába nyílt, párszáz méterre a toronytól. 
- Ki ne lépj! - szólt rá Dirk, és felemelte a karját. - Mérgező a levegő. Nem tudom, mi van benne, de azt hiszem, remekül lehetne szőnyegtisztításra használni. 
Dirk az ajtóban álldogált, és mélységes bizalmatlansággal szemlélte a völgyet. 
- Hol vagyunk? - kérdezte Richard. 
- Bermudán - mondta Dirk. - De egy kicsit bonyolult a dolog. 
- Kösz - mondta Richard, és támolyogva visszament a szobába. 
- Elnézést - mondta Regnek, aki Michael Wenton Weakes körül sürgölődött, ellenőrizte, hogy a búvárfelszerelés mindenhol jól szigetel-e, hogy a maszk biztonságos-e, és hogy jó-e a levegőadagoló. 
- Bocsánat, szabad lesz egy kicsit? - mondta Richard. -Köszönöm. 
Felmászott a lépcsőn, visszament Reg halószobájába, szédelegve leült az ágy szélére és megint felemelte a kagylót. 
- Bermudán - mondta. - De egy kicsit bonyolult a dolog. 
Odalenn Reg bekente vazelinnel a búvárruha réseit meg a maszk mellett kilátszó kisebb bőrfelületet, és bejelentette, hogy minden készen van. Dirk gyorsan elhúzódott az ajtóból, és vonakodva félreállt. 
- Hát akkor - mondta, - tűnjön el. Örülök, hogy nem látjuk többet. Én mosom kezeimet. Azt hiszem, megvárjuk itt, amíg visszaküldi üresen a testet, valamire azért jó lesz még. 
Dühösen megkerülte a díványt. Valahogy nem tetszett neki az egész. Semmi nem tetszett benne. Különösképpen az nem tetszett, hogy Reg többet tud a téridőről, mint ő. Feldühítette, hogy nem tudja, miért nem tetszik az egész. 
- Kedves fiam - mondta Reg békítő hangon, - vegye figyelembe, hogy milyen kevés erőfeszítésünkbe kerül, hogy segítsünk ennek a szegény párának. Sajnálom, ha magának úgy tűnik, hogy ez nem túl fényes fejlemény a bravúros nyomozás után. Tudom, úgy érzi, hogy egy ilyen egyszerű jócselekedet nem elégíti ki, de legyen irgalmasabb. 
- Irgalmas, hah - kiáltott fel Dirk. - Rendesen befizetem az adómat, mi mást akar még tőlem? 
Rávetette magát a díványra, kezével a hajába túrt, és duzzogott. Michael szellemtől megszállt teste kezet rázott Reggel, és köszönetet mondott. Aztán mereven az ajtóhoz lépkedett, megfordult, és meghajolt kettejük felé. Dirk hátrafordította a fejét, és ránézett, szeme villámlott a szemüvege mögött, a haja vadul libegett. A szellem Dirkre nézett, és egy pillanatra átborzongott rajta egy rossz előérzet. Valami babonás ösztöntöl vezettetve Michael kezével hármas kört rajzolt Dirk köré, aztán egyetlen szót mondott: 
- Viszlát. 
Azzal megint megfordult, megkapaszkodott az ajtófélfában, és elszántan kilépett a mocsárba, az ocsmány, mérgező anyagokkal teli szélbe. Egy pillanatra megállt, hogy ellenőrizze, biztos talaj van-e a lába alatt, aztán anélkül, hogy visszanézett volna, elindult a hajó felé, hátrahagyva a soklábú, nyálkás puhányok világát. 
- Ez meg mi a fenét akart jelenteni? - kérdezte Dirk bosszankodva, és utánozta a különös hármas köröző mozdulatot. Richard dübörögve rohant le a lépcsőn, és vad tekintettel berontott a szobába. 
- Rosst meggyilkolták! - üvöltötte. 
- Ki a fene az a Ross? - üvöltött vissza Dirk. 
- Az ég szerelmére, hát Ross hogyishívják - kiáltotta Richard, - a Mérce új főszerkesztője! 
- Milyen Mérce? - üvöltött megint Dirk. 
- Michael nyavalyás magazinja! Emlékszel? Gordon kirúgta Michaelt a magazintól, és átadta ennek a Rossnak. Michael gyűlölte emiatt. Na, és tegnap éjjel odament, és szépen meggyilkolta. 
Zihálva elhallgatott. 
- Valaki legalábbis – mondta - meggyilkolta. És Michael volt az egyetlen, akinek volt rá indítéka. 
- Vissza fog jönni? - kérdezte Richard. Dirk felugrott, és egy pillanatig pislogva megállt. 
- Ez az... - mondta  - ezért volt Michael a tökéletes alany. Erre kellett volna rájönnöm. Erre vette rá a szellem, hogy átvehesse fölötte az uralmat, olyasmire, amit alapjában véve maga is szeretett volna megtenni, ami megfelelt a saját céljainak is. Azt hiszi, hogy mi elvettük előlük a helyet a Földön, és ezt akarja most a múltban visszacsinálni! Azt hiszi, ez az ő bolygójuk, nem a mienk. Itt akartak letelepedni és felépíteni az átkozott paradicsomukat. Így már mindjárt összeáll a kép! Érti, hogy mit tettünk? - fordult Reghez. - Nem lennék meglepve, ha kiderülne, hogy az a szegény pára azt az eseményt akarja visszacsinálni, ami elindította a földi életet! Hirtelen - elfordította a tekintetét a sápadt és remegő Regről, és Richardra nézett. 
- Mikor hallottad ezt? - kérdezte meglepetten. 
- Épp most - mondta Richard, - a... a telefonon. Odafenn Susannal beszéltem, és nem tudom hogy, de azt mondta, hogy egy üzenet volt az üzenetrögzítőjén, onnan tudja. Azt mondta, hogy az üzenetet... azt mondta, Gordon hagyta, de szerintem hisztérikus rohama lehetett. Dirk, mi a fene folyik itt? Hol vagyunk? 
- A múltban, négybillió évvel ezelőtt - mondta Reg remegő hangon, - de azt ne kérdezzék, hogy lehet, hogy mégis működik a telefonom, amikor valahol egészen máshol vagyunk az univerzumban, mint ahová be van kötve, ezt a brit távközlési vállalattal kellene tisztázni, de... 
- A francba a brit távközlési válalattal! - ordította Dirk, mely szavak a megszokás könnyedségével jöttek a szájára. Az ajtóhoz rohant, és megint kilesett a halvány, árnyékszerű figura után, amely a mocsarat taposva haladt a salaxalai űrhajó felé, és olyan messze járt, hogy már nem érhették el. 
- Mit gondol - kérdezte Dirk aránylag nyugodtan, - mennyi ideig tart, amíg ez a hájas, önámító marha eléri az űrhajót? Mert annyi időnk van. Jöjjenek. Üljünk le. Gondolkozzunk. Két percünk van, hogy eldöntsük, mit tegyünk. Azután úgy sejtem, hogy mindhárman, és minden, amit valaha is ismertünk, beleértve a tüskéshalat és a dodót is, drága professzor, megszűnik létezni. 
Dirk lerogyott a díványra, aztán ismét fölállt, és kirángatta maga alól Michael otthagyott zakóját. A zsebéből egy könyv esett ki. 

- Azt hiszem, felháborító szentségtörés, amit művelünk - mondta Richard Regnek, miközben a sövény mögött elbújva üldögéltek. Az éjszaka megtelt a kis házikó kertjéből szállongó nyári illatokkal, a bristoli csatorna partján játszadozó könnyű szellő néha az óceán leheletét hozta magával. A távolban a tenger fölött fényesen ragyogott a hold, fényénél még valameddig a tőlük délre elnyúló Exmooron is el lehetett látni. Reg felsóhajtott. 
- Igen, lehet - mondta, - de attól tartok, igaza van neki, meg kell tennünk. Ez az egyetlen biztos megoldás. Minden utasítás világosan benne volt a versben, ha az ember tudta, hogy mit keressen. El kell tüntetni. A szellem mindig itt lesz. Sőt, most már kettő is. Már ha ez most sikerül. Szegény ördög. De azt hiszem, maga kereste a bajt. 
Richard idegesen letépett néhány fűszálat, és az ujjai közt pörgette őket. Feltartotta a holdfény felé, és nézte, ahogy a fény játszik rajtuk. 
- Micsoda zene - mondta. - Nem vagyok hívő, de ha az volnék, azt mondanám, olyan volt, mintha az Isten elméjébe pillantottunk volna bele. Talán tényleg így volt, és hívőnek kellene lennem. Állandóan emlékeztetnem kell magam, hogy nem ők alkották azt a zenét, ők csak a szerkezetet hozták létre, amely le tudta olvasni a kottát. És a kotta maga az élet. És ott fenn kering az egész... 
Felnézett az égre. Önkéntelenül idézni kezdte a verset: 
- “Zendülne csak szívemben még egyszer a dala, oly vad gyönyör gyúlna ki bennem, hogy felépíteném csupa muzsikából azt a szép fénydómot! a jégtermeket!” 
- Hmmm - mondta Reg magában. - Vajon idejében odaért? 
- Mit mondott? 
- Ó, semmi. Csak gondolkodom. 
- Te jó isten, beszélni azt tud, mi? - kiáItott fel Richard hirtelen. - Már több mint egy órája bent van. Vajon mi folyik odabenn? 
Felállt, és belesett a sövény fölött a kis házra, amely ott fürdött a holdfényben. Körülbelül egy órával korábban Dirk bátran az ajtóhoz sétált, és bekopogott. Amikor az ajtó némiképp kelletlenül kinyílt, és egy kissé bódult arc kukkantott ki rajta. Dirk megbiccentette abszurd kalapját, és hangosan azt mondta: 
- Mr. Samuel Coleridge? Csak éppen erre jártam, Porlockból jövet, tudja, és azon tűnődtem, zavarhatnám-e egy interjú erejéig. Egy kis egyházközségi értesítő szerkesztője vagyok. Nem fog sokáig tartani, ezt megígérhetem, gondolom, biztos nagyon elfoglalt, egy ilyen híres költő, mint ön, de annyira csodálom a munkáit, és... 
A többit nem hallották, mert Dirknek közben sikerült benyomakodnia. 
- Nem haragszik, ha egy pillanatra távozom? - mondta Reg. 
- Tessék? Ó, persze - mondta Richard. - Addig én megyek, és megnézem, hogy mi folyik odabenn. 
Miközben Reg egy fa mögé vonult, Richard benyitott a kis kapun, és épp el akart indulni az ösvényen, amikor meghallotta, hogy odabentről hangok közelednek az ajtó felé. A bejárati ajtó nyílni kezdett, mire ő gyorsan visszarohant a sövény mögé. 
- Hát akkor, nagyon szépen köszönöm, Mr. Coleridge - mondta Dirk a kalapjával babrálva és hajlongva, ahogy felbukkant az ajtóban. - Végtelenül kedves és nagylelkű volt öntől, hogy áldozott rám a drága idejéből, és én nagyon hálás vagyok ezért, ahogyan bizonyára olvasóim is azok lesznek. Meg vagyok róla győződve, hogy remek cikk lesz, legyen nyugodt, önnek is fogok küldeni egy példányt, hogy ha ideje engedi, áttanulmányozhassa. Ha bármiféle megjegyzése lenne a stílusról, ötletek, javaslatok, ilyesmi, szívesen fogadom. Hát, köszönöm még egyszer, hogy időt áldozott rám, remélem, nem tartottam fel semmi fontos dologban... 
Az ajtó vadul becsapódott. Dirk ismételten diadalmas képet vágott, és végigsietett az ösvényen Richardhoz. 
- Na, ezt elintéztem - mondta, kezeit dörzsölve. - Azt hiszem, már kezdte leírni, de most már egy szóra sem fog emlékezni, annyi szent. Hol van a kiváló professzorunk? Á, itt van? Te jó ég, nem gondoltam, hogy ilyen sokáig távol voltam. Egészen nagyszerű és elbűvölő fickó ez a Mr. CoIeridge, vagy legalábbis az lett volna, ha adtam volna neki lehetőséget, de sajnos túlságosan el voltam foglalva azzal, hogy én magam elbűvölő legyek. Amit kértél, Richard, azt megtettem, a végén megkérdeztem tőle, hogy mi van az albatrosszal, mire ő azt mondta, milyen albatrosszal? Erre én azt mondtam, ó, nem fontos, az albatrosz nem számít. Ö azt kérdezte, milyen albatrosz nem számít, én meg mondtam, hogy hagyjuk az albatroszt, nem lényeges, mire ő azt mondta, igenis lényeges valaki beállít hozzá az éjszaka közepén, és albatroszokról kezd fecsegni, akkor  legalább szeretné tudni, miért. Én azt mondtam, a fenébe azzal a nyavalyás albatrosszal, mire ő azt mondta, ezzel ő is egyetért, de van egy olyan érzése, hogy most adtam neki egy nagyon jó öttletet egy éppen készülő verséhez. Ez sokkal jobb, mint az aszteroidával való összeütközés, mert az egy kicsit hihetetlenül hangzott volna. És aztán eljöttem. Na. Hát akkor, most hogy megmentettem az emberiséget a teljes pusztulástól, rám férne egy pizza. Hogy viszonyulsz az ötlethez? 
Richard nem nyilatkozott. Ehelyett némileg zavartan bámult Regre. 
- Valami baj van? - kérdezte Reg csodálkozva. 
- Jó kis trükk - mondta Richard. - Meg mernék esküdni, hogy mielőtt bement a fa mögé, még nem volt szakálla. 
- Ó... - Reg végigsimított a dús, tízcentis szőrzeten. - Igen - mondta, - egy kis figyelmetlenség - mondta, - kis figyelmetlenség. 
- Miben mesterkedett már megint? 
- Ó, csak néhány elintéznivalóm volt. Kisebb beavatkozás. Semmi drasztikus. 
Pár perccel később, miközben odavezette őket egy ajtóhoz, amely titokzatos módon egy közeli tehénistálló falában jelent meg, visszanézett az égre, épp idejében, hogy megpillantson egy felragyogó, majd eltűnő apró fényt. 
- Sajnálom, Richard - mormogta, és belépett az ajtón a többiek után.     

36. Fejezet
       
- Köszönöm, Dirk, de nem - mondta Richard határozottan. - Bármennyire csábít is a lehetőség, hogy pizzát vegyek neked, és végignézzem, ahogy felfalod, én inkább egyenesen hazamennék. Látnom kell Susant. Lehetséges lenne, Reg? Egyenesen a lakásomba? Majd a jövő héten lejövök Cambridge-be a kocsimért. 
- Már ott is vagyunk - mondta Reg. - Egyszerűen csak lépjen ki az ajtón, és ott lesz a saját lakásában. Péntek kora reggel van, maga előtt az egész hétvége. 
- Köszönöm. Ööö... figyelj, Dirk... majd megkereslek, oké? Tartozom valamivel? 
- Nem is tudom... 
Dirk könnyed intéssel elintézte az ügyet. 
- Majd hallani fogsz a titkárnőmtől - mondta. 
- Jó, rendben, akkor majd találkozunk. Nagyon... váratlanul jött ez az egész. 
Az ajtóhoz ment, kinyitotta, és ott találta magát a saját lépcsőházában, melynek falában az ajtó materializálódott. Épp fel akart indulni a lépcsőn, de visszafordult, mert eszébe jutott valami. Visszalépett, és becsukta maga mögött az ajtót. 
- Reg, tehetnénk még egy kis kitérőt? Azt hiszem, jól venné ki magát, ha elvinném ma este vacsorázni Susant, csak az a baj, hogy ahová menni szeretnék, ott három héttel előbb kell asztalt foglalni. Visszaugorhatnánk három hetet? 
- Mi sem egyszerűbb - mondta Reg, és valami bonyolult műveletet végzett az abakusz golyócskáin. - Tessék - mondta. - Három hetet visszamentünk az időben. Tudja, hol a telefon. 
Richard a belső lépcsőn felsietett Reg hálószobájába, és felhívta a L’ Esprit d’Escaliert. A maitre d’, el volt bűvölve, és örömmel vette az asztalfoglalást. Richard megint lement, és csodálkozva csóválta a fejét. 
- Nagy szükségem lesz egy hét szilárd realitásra mondta. - Ki volt az, aki épp most ment ki az ajtón? 
- A díványodat szállítják - mondta Dirk. - A pasas megkérdezte, nem bánnánk-e, ha kinyitják közben ezt az ajtót, mert úgy meg tudnának fordulni a dívánnyal, én meg mondtam, hogy csak tessék. 
Pár perc múlva Richard Susan lépcsőházában találta magát. Ahogy odaért a lakás ajtaja elé, örömmel hallotta meg mint mindig Susan csellójának mély hangját odabentről. Halkan bement, aztán odasétált a zeneszoba ajtajához, és hirtelen megdermedt. Egy kis trillázó dallamot hallott, mely lelassult, és kicsit nehézkesebben táncolt tovább... Richard arca olyan döbbent volt, hogy Susan ahogy meglátta, abbahagyta a játékot. 
- Mi a baj? - kérdezte ijedten. 
- Honnan van ez a zene? - kérdezte Richard suttogva. Susan vállat vont. 
- A kottaboltból - mondta. Nem szellemeskedni akart, egyszerűen nem értette a kérdést. 
- Mi ez? 
- Abból a kantátából van, amit hetek óta gyakorlok - mondta Susan. - Bach, a hatos számú. 
- Ki írta? 
- Hát feltételezem, Bach. Ha jól meggondolom. 
- Kicsoda?
- Figyeld jól a számat. Bach. BACH. Dereng már valami? 
- Nem, soha nem hallottam róla. Ki az? Mást is írt? 
Susan letette a vonót, felállt, és odament Richardhoz. 
- Jól vagy? - kérdezte. 
- Ööö... ezt nehéz lenne megmondani. Mi a... 
Megpillantott egy halom kottát a szoba sarkában, a legfelsőn ugyanaz a név állt: BACH. Rávetette magát a kottákra, és kezdte átböngészni őket. Kottáról kottára. J. S. Bach. Csellószonáták. Brandenburgi versenyek. H-moll mise. Néma értetlenséggel nézett fel Susanra. 
- Még soha nem láttam ezeket - mondta. 
- Richard, édesem - mondta Susan, és megsimogatta az arcát. - Mi van veled? Csak Bach kottái. 
- De hát nem érted? - kérdezte Richard egy maroknyi kottát rázogatva. - Én még soha, de soha nem láttam ezeket! 
- Hát! - mondta Susan gúnyos komolysággal, - talán ha nem a komputerzenéddel töltenéd minden időd... 
Richard vad meglepetéssel nézett rá, aztán a falnak támaszkodva lassan leült a földre, és hisztérikus nevetésben tört ki. 

Hétfőn délután Richard felhívta Reget. 
- Reg! - mondta - Csak nem müködik a telefonja? Gratulálok! 
- Bizony, kedves fiam - mondta Reg. 
- Milyen remek, hogy hallom a hangját. 
- Igen. Volt itt az előbb egy rendkívül hozzáértő fiatalember és megjavította. Nem hiszem, hogy még egyszer el fog romlani. Jó hír, nem gondolja? 
- Nagyon jó. Ezek szerint szerencsésen megérkezett. 
- Ó, igen, köszönöm. Bár volt még részünk itt egy kis izgalomban, miután elment. Emlékszik a lóra? Hát újból felbukkant, a gazdájával együtt. Volt valami szerencsétlen ügyük a rendőrséggel. Már nagyon szerettek volna hazamenni. Jobb is így. Veszélyes, ha egy ilyen figura szabadon kószál. Nos tehát. Maga hogy van? 
- Reg... a zene... 
- Á, igen, gondoltam, örülni fog neki. Egy kis munkánkba került, meg kell mondanom. Persze csak a legkisebb foszlányút tudtam elhozni, de így is van egy kis csalás a dologban. Még így is sokkal több, mint amennyit egy ember alkothat egy élet során, de nem hiszem, hogy ennek bárki is komolyabban utánajárna. 
- Reg, nem lehetne még szerezni belőle? 
- Nemigen. A hajó elment, ezenkívül... 
- Visszamehetnénk az időben... 
- Nem, mondtam már. Megjavították a telefont, és többet nem fog elromlani. 
- Na és? 
- Hát így az időgép sem működik. Kiégett. Halott, mint a dodó. Attól tartok, vége. De talán jobb is így, nem gondolja? 

Hétfőn Mrs. Sauskind felhívta Dirk Gently holisztikus detektívirodáját, hogy panaszt tegyen a számla miatt. 
- Nem értem, mi ez az egész - mondta, - tiszta őrültség. Mit jelentsen ez? 
- Drága Mrs. Sauskind - kezdte Dirk. - Alig tudom elmondani, mennyire vágytam már rá, hogy újból lefolytathassuk ezt a beszélgetést! Ma hol kezdjük? Pontosan melyik tételt szeretné megvitatni? 
- Egyiket sem, nagyon köszönöm, Mr. Gently. Nem tudom, ki maga, és miből gondolja, hogy elveszett a macskám. Az én kis Roderickein két évvel ezelőtt a karjaimban múlt ki, és eszembe sem jutott, hogy másikkal pótoljam. 
- Nos, Mrs. Sauskind, valószínűleg elfelejti figyelembe venni, hogy erőfeszítéseimnek köszön... Szeretném elmondani, hogy a dolgok összefüggenek egymással... 
Elhallgatott. 
- Semmi értelme. 
Lassan visszacsúsztatta a telefonkagylót a helyére. 
- Miss Pierce! - kiáltott ki. - Legyen olyan szíves elküldeni egy módosított számlát a drága Mrs. Sauskindnek. A következő szöveggel: Az emberiség megmentése a teljes pusztulástól díjmentesen. 
Feltette a kalapját, és aznapra távozott az irodából.

*** Vége ***

Fordítás: Gieler Gyöngyi 

*A Coleridge versrészleteket Szabó Lőrinc fordította.