Doris Egan: Ivory kapuja
1. fejezet 
A piactéren ültem és a Tarót kártyámból jósoltam, amikor váratlanul állásajánlatot kaptam.
- Pénz áll a házhoz! - szólt a mellettem áruló Irsa, és félreállt, hogy el ne riassza a közeledő férfit. A férfi megállt, én pedig a szokásos semmitmondó szöveget olvastam ki a kártyából. Türelmesen végighallgatott, majd előállt ajánlatával. Egészen meglepett, hogy egy előkelően öltözött nemesember ajánlatot tesz nekem. Ráadásul azt sem közölte, milyen természetű munkáról lenne szó. De úgy gondoltam, elég tapasztalatot szereztem már a piactéren ahhoz, hogy tudjam, mit akarhat.
- Lehet, hogy alkalmazom - ismételte meg arra gondolva, hogy egy magamfajta értetlen idegennek erre szüksége lehet.
- A jövendőjét már tudja. Mit akar még?! Röviden válaszoltam, és összeszedtem a kártyáimat.
- Komolyan gondoltam - erősködött az ismeretlen férfi.
- Hagyjon engem, nagyuram! Jól tudom, hogy akiket a Gold-Coin utcai kerítők felhajtanak, azokat soha többé nem látják viszont. Csak nem háziszolgának akar felvenni valamelyik Nemesi Családhoz? - kérdeztem szemérmetlenül, mivel tudtam, hogy ez a lehetőség szóba sem jöhet. Az ivoryak szemével nézve nem vagyok valami vonzó. Az itteniek csaknem tíz centiméterrel magasabbak nálam, s a hajam is vörösesbarna, nem olyan gyönyörű fekete, mint az övék. Ilyen külsővel aligha vennének fel. Nem mintha prostitúcióra alkalmasabb lettem volna.
- Semmi közöm a Gold-Coin utcai kanzákhoz. - A férfi módfelett megdöbbentett ezzel a közönséges kifejezéssel. A kanza szó ivoryi nyelven ugyanis állati ürüléket, utolsó söpredéket jelent.
- Tetszik, ahogy a kártyáidból jósolsz.
- Köszönöm, nagyuram! - Valójában ugyanolyan szélhámos voltam, mint bármelyik piactéri jövendőmondó.
- Nem vagyok nemes, hogy nagyuramozz! Szólíts egyszerűen kegyes uramnak! Az is megteszi.
Nyilvánvalóvá vált, hogy előkelő öltözete ellenére sem tartozik az ivoryi nemesség kasztjához. Egyre jobban érdekelt ez a titokzatos férfi. Már a jósláskor nehézségeim támadtak vele. A kuncsaft apró mozdulatai, arckifejezései általában eligazítanak, hogy mit mondjak.
- Baleset érte valamelyik rokonomat? Biztosan Hobar nagybátyámról van szó.
A férfi azonban zavarba ejtően hallgatott, míg a kártyafigurák jelentését fejtegettem neki.
- Ugye nem vagy idevalósi? Hogy kerültél ide? - kérdezte.
- Ha tényleg tudni akarja, fizessen! - vetettem oda. Legnagyobb meglepetésemre pénzt vett elő és ledobta elém a földre. Elhelyezkedtem a szőnyegen, és belefogtam a történetbe.
- Tudja, kegyes uram, a messzi Pyrenén születtem...
- Hagyjuk a formaságokat! Nem azért fizettem, hogy az egész életedet elmeséld.
Egy újabb nagy levegőt vettem, és folytattam:
- Pyrenét akkor hagytam el, amikor Athenára mentem tanulni. Az egyik iskolatársam apja a Queen Julián volt első tiszt. Ez az óriási luxushajó Tellysből Athénán keresztül közlekedett Ivoryra. A hajó egyik tehetős utasa egészen Ivoryig kifizetett egy lakosztályt, de Athénán kiszállt. A barátomnak sikerült rávennie az apját, hogy elfoglalhassuk az üresen maradt lakosztályt.
- Soha vissza nem térő alkalom volt. Bizonyára ön is tudja, hogy mennyibe kerül egy bolygóközi utazás. Ha nem kaptam volna ösztöndíjat Athénára, nagy a valószínűsége, hogy még oda se jutok el. így hát én is csatlakoztam a többiekhez. Ennek már két éve.
Amikor elhallgattam, így szólt:
- De te még mindig itt vagy!
- Az úr csak annyit kérdezett, hogy kerültem ide. Nem pedig azt, hogy miért maradtam.
Egy újabb pénzt dobott elém. Felvettem és az erszényembe tettem a többi mellé.
- Egy csodálatos hónapot töltöttem szépséges bolygójukon a Queen Júlia visszatéréséig. Voltunk a Lantern Gardensben, a Lavender Palotában és a Nagy Obeliszknél. Hallottam az ivoryi boszorkánymesterekről és mágusokról is, s habár tudtam, hogy közönséges csalók, mégis érdekeltek. Ennél jobb alkalom nem is kínálkozhatott volna a velük való találkozásra. A barátaimat viszont nem érdekelte e szélhámosok társasága. Ők az utolsó éjszakát is a Lanterns Gardensben akarták tölteni, annyira vonzotta őket az ottani éjszakai program. Nálunk Athénán nincsenek ilyen szórakozóhelyek, így hát különváltunk, és egyedül vágtam neki a Gold-Coin utcai kalandnak.
- Miért éppen oda mentél?
- Az igazság az, hogy nem tudtam, hol keressem őket. És azt hallottam, hogy ott pénzért bármit megkaphatok.
A férfi beleegyezően bólintott, és intett, hogy folytassam.
- Hiszen, ha olyan egyszerű lenne! Sajnos a továbbiakra alig emlékszem. Azt se tudom pontosan, melyik házba mentem be. Halványan dereng, hogy egy hosszú fekete hajú, alacsony nő nyitott ajtót. - Zavaromban lassan megkevertem a kártyát, mert a történet legkellemetlenebb pontjához érkeztem. - Másnap délután egy sétányon ébredtem. Eltűnt minden pénzem.
- Úgy érted, kifosztottak - nevette el magát.
- Igen, kifosztottak - hagytam rá. Nem tudom, mi ezen olyan mulatságos, hiszen bárkivel megeshet. - Mire magamhoz tértem, a Queen Júliának már nyoma sem volt. Itt álltam egyedül, annyi pénzzel, amennyit a barátaim a szállodában a nevemen hagytak. Az elmúlt két évet azzal töltöttem, hogy összeszedjem a visszaútra való pénzt. De az igazat megvallva, amit kerestem, a napi megélhetésre is alig futotta. S ha nem hittem volna rendületlenül, hogy egy napon még visszatérek Athénára, valószínűleg ott helyben beleőrülök.
- Vannak itt barátaid?
- Nem hinném, kegyes uram, hogy ez magára tartozik! - Újabb pénzt vett elő. Ilyen napom még nem volt!
- Nincsenek se barátaim, se rokonaim, se ismerőseim. Senki, akit érdekelne, mi lesz velem. Pedig veszélyben forgott az életem, amikor a vöröses fényt kibocsátó turistajelvényem lejárt.
Ivoryn, a birodalmi törvények szerint, a turisták saját érdekükben jól látható jelvényt viselnek. Amikor az enyém végleg lemerült, már nem érezhettem magam biztonságban. Különösen nem egy olyan bolygón, ahol a nemesek körében a gyilkolás megszokott dolog volt. Útban hazafelé, a Tanácsban eltöltött fárasztó nap után, akár ártatlan embereket is lelőttek, csak hogy ne essenek ki a gyakorlatból.
- Alkalmazom - erősítette meg ajánlatát.
- Tulajdonképpen milyen munkáról van szó?
- Kártyából kell olvasnod - szólt, s amikor látta, hogy az előttem heverő Tarot kártyára pillantok, hozzátette: - De nem ezekből - mondta és egy megvető mozdulattal félresöpörte az egészet. - Gyere velem, majd meglátjuk, mire mész az én kártyáimmal!
A helyzet egyre forróbbá vált.
- Uram, jobb ha már most megtudja, hogy én sem vagyok különb a többi szélhámosnál, akik úgy tesznek, mintha értenének a kártyavetéshez. Én is csak kitalálok mindenfélét.
- Szóval, szerinted a mi boszorkánymestereink ócska szélhámosok - vigyorodott el. - Már két éve, hogy itt élsz, és a legalapvetőbb dolgokat sem tudod. Ne aggódj, az én kártyáimnak nincs szükségük a te tehetségedre! A mágikus erő a kártyalapokban van, nem pedig a személyben, aki használja őket.
Felém nyújtotta a kezét, és felsegített a földről. Így ismerkedtem meg Ran Cormallonnal. Az irodája a város egyik csendes kerületében egy olyan utcában volt, ahol azelőtt még sohase jártam. A ház és annak berendezése a tulajdonos gazdagságáról árulkodott. De már az öltözete is ezt sugallta. Az épületben hat szépen berendezett szoba volt, a falakon hímzett szőnyegek, festmények. Minden helyiségben számítógépek álltak egy intarziás, márványerezetű, fából készült keretben. Mélyvörös, kusza mintás, hímzett szőnyegeken lépkedtünk. Sehol egyetlen ember.
A legfelső emelet legbelső szobájában egy óriási márványlapú asztal állt.
Mögötte egyetlen szék. Azt hittem, Cormallon ül majd a székbe, ehelyett engem vezetett oda.
- Húzd ki a fiókot!
Szépen lassan kihúztam. Egy aranyból készült doboz sarkát pillantottam meg. Csak nem ebben tartja a kártyát? - képedtem el.
Ezt látva Cormallon odajött, előhúzta a dobozt, és az asztalra tette. Kinyitotta, és elém bontotta a kártyacsomagot.
*
- Keverd meg! Keverd meg úgy, ahogy szoktad! - Amikor megkevertem és szépen elrendeztem őket a márványlapon, rám nézett és így szólt:
- Most pedig próbálj meg olvasni belőlük!
Felfordítottam a legfelső lapot. Egy sötétben ülő, megkötözött férfit ábrázolt. A fényhatások olyan valóságosak voltak, amilyet kártyán még sose láttam.
- Honnan tudhatnám, hogy ez mit jelent? - fakadtam ki.
- Mihelyt megszokod a lapokat, meg tudod majd fejteni a jelentésüket. A lap, amit éppen a kezedben tartasz, a Rab. Folytasd csak! Sokkal jobban csinálod, mintsem gondolnád.
Kezembe vettem a következő lapot. Egy nagyon régi gőzhajó volt rajta.
Amint letettem, egy modern luxushajó képe villant át az agyamon. Ismét megérintettem a kártyát, s ekkor egy kerek hajóablakon keresztül egy kabinba láttam. Ran Cormallon elnyújtózva feküdt az ágyon, egy jegyzetfüzetet olvasott.
A szőnyegen egy fiatal nő ült törökülésben. Hosszú fekete haját egy rubinköves hajtűvel tűzte fel. Nem láttam jól, mit csinál. Leraktam a kártyát, és Cormallonra néztem.
- Azt hiszem, mostanában tengeren utazott. Elmosolyodott.
- Folytasd csak! Nagyon figyelj, tudsz-e valami újat mondani!
- Egy nővel - kezdtem lassan -, aki vörös ékszertűt visel a hajában.
- Folytasd! Lássuk a következő lapot!
Felfordítottam a soron következő kártyát, de villámgyorsan el is dobtam, annyira forró volt. Megnéztem. A képen egy fehér kövekből épült ház volt. Az egész lángokban állt.
Cormallon közelebb lépett, és figyelt.
- Annyira éget, hogy nem bírom a kezemben tartani! - kiáltottam.
- Próbálkozz a következővel!
Megérintettem a kártyacsomagot, de abban a pillanatban vissza is rántottam a kezemet az égető fájdalomtól.
- Mindegyik tűzforró, kegyes uram!
Cormallon bólintott. Minden nehézség nélkül visszahelyezte a kártyákat a pakliba, majd az egészet a helyére tette.
- Hagyjuk a “kegyes uramozást!”. Mostantól fogva az alkalmazottam vagy.
- Miért olyan biztos abban, hogy elfogadom az ajánlatát?! - kérdeztem, holott meg se fordult a fejemben, hogy visszautasítsam. Már csak a pénz miatt sem.
Nem is szólva arról, micsoda hatással voltak rám az iménti események.
- Semmit se mondtak volna a kártyák, ha te másképp állsz hozzá.
- De hiszen semmire sem jutottam! Egyáltalán, miért voltak tüzesek a lapok? Mi köze van magának az égő házhoz?...
Cormallon felém fordult, és így szólt:
- Ez a helyzet valószínűleg csak átmeneti. A tűz az elődöddel függhet össze, aki baleset áldozata lett.
Már éppen újabb kérdéseket akartam feltenni, amikor Cormallon kezembe nyomta az előleget. Több volt, mint amit az utóbbi fél évben kerestem.
- Köszönöm, ke... azaz Ran.
- Egyezzünk meg az “Uram” megszólításban! Tudom, Athenán nem lelkesednek a formaságokért, nálunk sem kell túlzásba vinni.
- Értem, uram - mondtam, és gyorsan elraktam a pénzt.
A piac felé vettem az utam. Kavarogtak bennem az élmények. Hirtelen tiszta lett a kép: a fiatal nő a kabinban kártyát vetett.
Ivory mindig is a legnyüzsgőbb és legveszélyesebb bolygók közé tartozott.
A főváros legforgalmasabb terén, a Trade Square piacon, a törvények megszegése mindennapos dolognak számított. A piac világában azonban csak látszólag uralkodott zűrzavar. Akik itt dolgoztak tudták, hogy legalább olyan jól irányított, mint egy pyrenei hadművelet. Az egyetlen olyan hely volt a városban, ahol egy idegen munkát találhatott. Hetente egy bizonyos összeget fizettem a Kereskedők Szövetségének - a piac nem hivatalos védelmi szervezetének -, minek fejében megvédtek a tolvajok, a közönséges gyilkosok és a rendőrök zaklatásaitól. Az összeget valójában nem is én, hanem Irsa fizette. Ő volt az egyetlen ember, akivel itt összebarátkoztam. Ran Cormallontól egyenesen hozzá siettem a piacra, ahol gyümölcsöt árult.
- A Cormallonok - szólt jelentőségteljesen - azok bizony nagykutyák! Nem tartoznak ugyan a hat legbefolyásosabb család közé, de minden esélyük megvan arra, hogy a hetedikek legyenek. Azt beszélik, hogy feketemágiával, és egyéb titokzatos dolgokkal foglalkoznak. Rendkívül gazdag család. Ezt nem említettem, amikor felbukkant?
- De mégis, mit gondolsz, milyen hasznom lesz nekem ebből? Mennyire lehetek nyugodt afelől, hogy nem tesz el láb alól, amint a megbízatásom lejár? Elvégre egy temetés jóval kevesebb pénzbe kerül. Gyanús, ahogy... - itt elhallgattam.
Hirtelen eszembe jutott az a pillanat, amikor úgy döntött, hogy alkalmaz. Ha családom lenne, lehet, hogy nem is kellenek neki. Igaza volt, hogy sokat kell még tanulnom, de azt azért én is láttam, hogy aznap én voltam a legvédtelenebb ember a piacon.
- Ha a véleményemre vagy kíváncsi, a Cormallonok elég gazdagok ahhoz, hogy vigyázzanak a jó hírükre. Nem szokták megszegni a megkötött szerződést. Ha nekem ajánlanának munkát egy percig se haboznék. Különösen, ha egy ilyen jóvágású fickó lenne a munkaadóm. - Az ötvennyolc éves asszony, akinek kilenc gyereke volt, és körülbelül ugyanennyi foga, kacéran rám vigyorgott. - Vagyok olyan tapintatos, és nem kérdezek rá, de ha kaptál előleget, az már jelent valamit.
Irsa tapasztalataiban megbízhattam, ezért bátran megkérdeztem:
- Mit gondolsz, ha most itt hagyom a piacot, visszajöhetek még? Irsa vállat vont.
- Ezt előre nem tudhatjuk. Ha...
A mellettünk levő árusnál egy idős, barnaruhás férfi a bronzserlegeket nézegette. Hirtelen egy hímzett vörös köntöst viselő alak ugrott rá. Mindketten elestek, csaknem felborították Irsa gyümölcsös kordéját. Amint a két férfi a földön hevesen birkózni kezdett, Irsa hátrébb tolta a kocsit, majd mozdulatlanul megállt és csak a szemével követte az elguruló gránátalmákat. A vörös ruhás előrántott egy hőpengét, és egy gyors mozdulattal ellenfele halántékába döfte. Az áldozat arca eltorzult.
- Ez aljas dolog - hörögte. - Ez... így... nem...
- Túl közel merészkedtél! - sziszegte a vörös ruhás. A másik holtan rogyott össze. Irsa kelletlenül odament, és a holttest mellől felszedte a gránátalmákat.
- Ezek az arisztokraták mind egyformák! - morogta, amikor kezében a két gyümölccsel visszatért. - Feldúltnak látszol! Ne is törődj velük, kicsim! Tudom, nem ilyen dolgokhoz szoktál, de hát mit csináljunk, ha két ilyen kötöznivaló bolond mások szeme láttára ugrik egymásnak. Sose lesz ez már másképp. - “Ishin na'telleth”. Körülnézett, hogy mivel vidíthatna fel. S mivel egyebe nem volt, egy gránátalmát nyomott a kezembe.
Mikor hazaértem, kifizettem a múlt heti számlámat, és megkérdeztem szállásadómtól, hogy melyik a legjobb fürdő a városban. Általában az udvaron levő kútból hordtam fel vizet a mosakodáshoz, de most az egyszer úgy éreztem, megérdemlek egy jó fürdőt.
- Talán az Asuka a legjobb - válaszolt és elcsodálkozott, honnan van rá pénzem.
- Jó napom volt a Téren - mosolyogtam rá. Elképzeltem, hogy elképedt volna, ha hirtelenjében három hónapot előre kifizetek. De nem akartam még nagyobb feltűnést kelteni. Mivel nem voltam rajta a Nyilvántartó Listán, egyetlen bankban se helyezhettem el a Cormallontól kapott rengeteg pénzt, így az övembe rejtettem, és mindig magammal hordtam.
- Maga legalább kárpótol a fuvolásért. Az a piszkos Kanz fizetés nélkül lelépett. Tegnap annyit mondott, hogy hamarosan dolgozni megy északra, ma reggelre pedig eltűnt. “Ishin na'telleth!” Most már a fene se törődik vele! Legyintett, és az asztalon levő fémcsészébe köpött, aztán újra belemerült a vendégkönyvbe. Elindultam, s még hallottam, hogy utánam kiált:
- Próbálja meg az Asukát! Jó nevű család.
A magántulajdonban lévő Asuka drága hely volt, de megérte. A főváros egyik legmagasabb épületében helyezkedett el. Foncsorozott üvegfalakkal körbezárt udvarában pompás madarak tanyáztak. A bejáratnál két szürke egyenruhás őr állított meg. Gépiesen megmotoztak, majd egy szívélyes mozdulattal a belső személyzet gondjaira bíztak.
- Parancsol arcpakolást, masszázst, manikűrt vagy valamilyen egyéb szolgáltatást? - kérdezték tőlem.
- Csak egy fürdőt kérek - válaszoltam. A fogadópultnál álló férfi törülközőket nyújtott át, majd egy másik alkalmazottal felrepültünk a tizedik emeletre.
Előttem haladt a kihalt folyosón, kezében fegyverrel. Az egyik fordulónál megállt, és a falba süllyesztett biztonsági zárba beütötte á nyitókódot. A fémajtók halkan szétnyíltak.
- A fal és a padló fém - mondta, miközben beléptünk. Az ablaküveg golyóálló, de így is szép kilátás van a parkra. A szappant és a többi törülközőt itt találja! Ez a hőmérsékletet szabályozza! A szomszédos szobák üresek. Felhívom a figyelmét arra, hogy a személyzet szürke ruhát visel. Ha közülük bárkit bármilyen sérelem ér, a vendégeket vonjuk felelősségre. Ha egyéb óhaja van, ezen keresztül léphet kapcsolatba a fogadópulttal. - Lehajolt, hogy ellenőrizze a csapokat, majd felegyenesedett és rám nézett. - Mindennel elégedett?
- Igen, köszönöm.
- Mennyi ideig kíván a szobában tartózkodni?
- Körülbelül két óráig.
- Jelentkezzünk, ha az idő letelik, vagy szól, ha végzett?
- Nyugodtan jöjjenek fel. - Bólintott és kilépett a szobából.
- Érezze jól magát!
A falak hangtalanul összecsukódtak a háta mögött. A törülközőket ledobtam a földre, és beléptem a fürdőmedencébe. A kád csaknem két méter hosszú, és kellőképpen mély volt. Ha teletölteném, a víz teljesen ellepne. Kinéztem az ablakon és hagytam, hogy a meleg víz a lábamra folyjon.
Ó, micsoda érzés volt! Athéna óta nem volt ilyenben részem. Sőt, még soha ezelőtt.
Odalenn a parkban tavaszodott, rügyeztek a fák, minden csupa zöld és vakítóan fehér volt. Ez a forró tavaszi nap eszembe jutatta, milyen szörnyen elviselhetetlen a fővárosban a nyár. Azon tűnődtem, vajon hány nyarat kell még itt töltenem, míg összegyűlik a pénz a visszaútra. Már majdnem lemondtam róla, amikor megjelent a színen ez a Ran Cormallon, és újra felébresztette bennem a reményt. Ráadásul itt van ez a csodálatos fürdő! A vízben lubickoltam és közben magamban beszéltem:
- Vigyázz, veszélyesre is fordulhat a dolog! - A fémfalak visszhangozták szavaimat.
Egyszerű egyetemista voltam, diplomát akartam, s eszembe se jutott, hogy ilyen megpróbáltatásban lehet részem. Az athénaiakra jellemző racionalitással igyekeztem túljutni első kétségbeesésemen. Hm, gondoltam, ezek a fürdők igencsak hiányoznak Athénáról, nem is beszélve Pyrenéről, ahol mind az időt, mind a helyet sajnálják ilyen dolgokra pazarolni. Micsoda szörnyű hely az a Pyrene! Kizártnak tartottam, hogy boldog lehetnék ott. Persze ezzel nem mindenki volt így. Akkor tettek jót velem, amikor tizenkét éves koromban Athénára küldtek tanulni. Nyilvánvalóan arra számítottak, hogy a diploma megszerzése után visszatérek, és a Csatornázási Felügyelőségen, vagy valami hasonló szörnyű helyen lépek munkába. Én azonban mihelyst lehetett felvettem az athénai állampolgárságot, és soha többé nem gondoltam Pyrenére.
Brian Loniival először az athénai légikikötőben találkoztam. Ő fogadta az odaérkező diákokat. Elmondtam neki, mi a szándékom, bár tartottam attól, hogy felhánytorgatja, mennyi hálával tartozom saját bolygómnak. Csodák csodájára csak nevetett rajtam, és felvitt a Scholar's Beacon legtetejére, ahonnan egész North Branch a szemünk elé tárult. Ameddig csak elláttam mindenfelé egyetemi épületek, laboratóriumok és parkok terültek el. Brian lefényképezett, ahogy a védőkorlát előtt állok, háttérben a tiszta kék éggel.
Bárcsak itt lenne az a fénykép!
Egy hét sem telt el, máris Brian baráti köréhez tartoztam, két hét múlva pedig szakot változtattam. Az eredetileg megjelölt technikai ügyintézés helyett kultúrantropológiával kezdtem foglalkozni. Egy évvel később pedig különböző kultúrák legendáit és mítoszait tanulmányoztam. Napjaim felét nyelvtanulással töltöttem. Tudomásom szerint én voltam az egyetlen diák, aki óangolul, kínaiul és héberül is beszélt. Az ivoryi nyelvvel akkoriban egyáltalán nem foglalkoztam, mivel források híján nem volt lehetőségem tanulmányozni e különös bolygó mesevilágát.
Egy napon Brian azzal állt elő, hogy van számunkra egy lakosztály a Queen Julián. Azon nyomban ivoryi beszédórákat vettem, de arra már nem volt időm, hogy írni és olvasni is megtanuljak. Ez azonban korántsem volt ritka Ivoryn. Szerencsére sikerült ellensúlyoznom ezt a hiányosságomat. És most íme, itt állok két hosszú év után, írástudatlan kártyavetőként a nagyvilágban, pontosabban Ran Cormallon alkalmazásában. No de “ishin na'telleth”, ahogyan errefelé mondják. Azt hiszem, ez fejezi ki legjobban azt a lelkiállapotot, amikor az ember már semmi miatt sem izgatja magát. Akadnak olyan emberek Ivoryn, akik egy “ishin na' telleth”-tel búcsút intenek az evilági dolgoknak, és kolostorba vonulnak, hogy elmélkedéssel töltsék hátralévő napjaikat. Én erre nem lennék képes.
A Ran Cormallonnál történteket sehogyan sem tudtam kiverni a fejemből.
2. fejezet
- Isten hozta önöket! - üdvözölte Ran a magas rangú vendégeket. - Hozhatok valami frissítőt?
A kopaszodó férfi válaszképpen megköszörülte a torkát.
Ran irodája egy elég tágas szoba volt, középen egy dobogóval, ahol különböző nagyságú ülőpárnák hevertek szanaszét. Ran hellyel kínálta vendégeit, ő pedig leült a legnagyobb párnára. Szemével elnézett a többiek feje fölött.
Én egy selyemfüggönnyel elválasztott fülkében ültem, ahonnan mindent kitűnően hallottam, mi több, a falba erősített képernyőn mindent figyelemmel kísérhettem. A szobában levők nem is sejtették, hogy a függöny mögött rejtőzöm.
A fülke elég nagy volt ahhoz, hogy kényelmesen elhelyezkedhessek és szétteríthessem a kártyalapokat. Az utóbbi időben egyre ügyesebben dolgoztunk együtt.
Minél jobban beavatott az ügyeibe, annál magabiztosabb lettem a kártyaolvasásban. Már alig voltak nehézségeim a különös kártyacsomaggal. Sőt, egyenesen élveztem ezt a hirtelen elnyert képességet: bensőmet új érzések és tarka képek árasztották el, mióta a kártyákkal foglalkoztam. Be kell valljam, legjobban mégis azt élveztem, hogy bepillanthatok mások életébe, akár egy moziban anélkül, hogy bármit is tehetnének ellene.
A hölgy és a fiatalabb férfi elvették Rantől az ezüstcsészéket, majd csendben, mozdulatlanul üldögéltek és hallgatták a beszélgetést. A kopasz férfi nem törődött a felszolgált itallal. Karjait a hasa felett összefonta, éppen ott, ahol a kabátja szétnyílott.
- Ügy gondolom, uram, ezt az ügyet rövid idő alatt el tudja intézni. Elég világosan elmondtuk, hogy mit akarunk magától! Ilyen esetekben nincs helye a mellébeszélésnek!
- Egyetértek. Csak azt szeretném tudni, pontosan mire gondolnak?
- Mindössze annyit kérek, hogy távolítsa el. És ha már nyíltan beszélünk, kissé sokallom az összeget, amit ezért az apró munkáért kér. Tulajdonképpen mi magunk is el tudnánk végezni.
- Csak tessék, ebben senki sem akadályozza meg önöket! - A kopaszodó férfi nem válaszolt, így hát Ran folytatta: Amit itt meg kell fizetniük, az a titoktartás. Önök közül ketten az egyik Nemesi Házhoz tartoznak, a nevet azt hiszem, felesleges említenem. A maguk érdeke, hogy a Család ne keveredjen bele a dologba. Mindhárman a Vízügyi és Energiagazdálkodási Osztályon dolgoznak. Ha az illetőt eltávolítom, önök előbbre jutnak a ranglétrán, és ha jól sejtem, nem kívánják magukra haragítani az áldozat családját, illetve veszélybe sodorni saját hozzátartozóikat. Nos, ha megegyeztünk, biztosíthatom önöket, hogy a kiszemelt áldozat halála nemcsak természetesnek fog látszani, hanem az is lesz. Agyvérzés, szívinfarktus, vagy amit óhajtanak. Végül is a boszorkányság része a természet dolgainak. És ha valóban magasnak tartanák az árat, most nem lennének itt.
A nő karkötője nekiütődött a csészének. A csengő hang szemmel láthatóan megzavarta. A kopaszodó férfi két társára, majd Ranre nézett.
- Mennyi időre lesz szüksége?
Miután távoztak, Ran elhúzta a fülke függönyét.
- Mit szólsz hozzájuk?
- Nem tetszenek.
- Nekem se volt megnyerő a társaságuk, de tudod jól, hogy engem most nem ez érdekel.
- A kártyának sem tetszenek, Ran - sóhajtottam.
- Uram - javított ki.
- Elnézést, uram. A kártyák valami különös kapcsolatot jeleznek, talán vérrokonságot, de semmi közelebbit nem tudok mondani.
Alig fejeztem be, Ran már nyúlt is a polcon sorakozó kézikönyvekhez, és leemelte az azévi Birodalmi Névjegyzéket.
- Lássuk csak, Hideo... Hideo... megvan! Micsoda lehetetlen alak! Se számottevő családi háttere, se befolyásos pártfogója. Ez megkönnyíti a munkánkat. Figyelmesen végignézted? Nem lehet, hogy a vérrokonság a kiszemelt áldozat és valamelyik megbízónk között van?
Ellenőriztem a kártyákat. Ilyenkor Ran mindig türelmesen, mi több, tiszteletteljesen várt, míg befejezem.
- Semmi mást nem tudok mondani. Akár a megbízónk, akár az áldozat szemszögéből nézem, a végeredmény mindig ugyanaz: befolyásos személy, rokoni kapcsolat. És ha jól látom a figura bal oldalán lévő ábrát, akkor valami törvénytelen dologról van szó.
- Hűha! Ez komoly figyelmeztetés. Egy-két napra félretesszük az ügyet. Addig tájékozódom megbízóink felől.
- Nagyon sajnálom.
- Nincs miért sajnálkoznod. Azért vagy itt, hogy a legapróbbnak tűnő gyanús dologra is figyelmeztess.
Az íróasztal mögötti kicsi, kerek ablakhoz lépett és kinyitotta. A nyári szellővel hervadó cimetfa-virágok illata tódult a szobába. Különös, gondoltam, hogy a szagok milyen mélyen beivódnak az ember emlékezetébe. Szinte újra éreztem a bölcsődei fertőtlenítő-szagot, az athénai egyetem réges-régi könyveinek dohos szagát, a Trade Square-re jellemző örökös ételszagot. A cimetfa virágának nagyon kellemes az illata, s ha egy zárt szobába belopakodik, az embernek olyan érzése támad, mintha leomlanának a falak, s kiszabadulna a természetbe. Nyújtóztam egyet, és elégedetten lóbálni kezdtem a lábam.
- Ez az első eset, hogy veszélyre hívod fel a figyelmemet. Ennek örülök, mert ez azt jelenti, hogy egyre inkább érzed a kártyákat. Ugye, úgy teszel, ahogy mondtam? Éjjel-nappal magadnál tartod?
- Igen. Mindig itt vannak velem - mondtam, és kezemmel megtapogattam a köntösöm alá rejtett erszényt.
- Minél több idői töltesz velük, annál megbízhatóbbak lesznek a látomásaid.
Kinyitotta az asztalfiókot, előhúzott egy zöld gyertyát és egy kis műanyagtasakot, amiben száraz falevelek voltak.
- Elmehetsz. Ma már senkit sem fogadok.
- Azt szeretném kérdezni, hogy használhatom-e a terminált?
- Természetesen. Megnyugtató, hogy megkérdezted, de felesleges az engedélyemet kérned.
- De van egy problémám. Szükségem lenne egy kódra, amivel a hálózatba léphetek.
- Miért nem használod a magadét? - Hangja megváltozott. - Csak nem keveredtél valamibe, amiről eddig nem szóltál?
- Nem, dehogy. Az a helyzet, hogy... nincs saját kódom, mivel nem vagyok rajta a Nyilvántartó Listán.
- Az lehetetlen!
- Márpedig a piactéren rengeteg olyan ember kószál, aki nem akarja, hogy szemmel tartsák. Amikor dolgozni kezdtem a piacon, nekem is azt tanácsolták, hogy ne jelentkezzem be, elvégre nem kötelező.
- Te jószagú atyaúristen! Akkor hogyan fizetsz adót, te nő?
- Sehogy. Az uralkodó időnként végrehajtókat küld a Térre, de azokkal se megy sokra. Láttam egyet, akit alaposan megvertek, és ő még a szerencsésebbek közé tartozott.
Csodálkozása csak lassan múlt el.
- Arról már hallottam, hogy az uralkodó olyan embereket toboroz, akik hajlandóak elutazni az Északnyugati Szektorba, hogy nyilvántartásba vegyék az ott bujkáló törvényen kívülieket, de az meg se fordultja fejemben, hogy a főváros szívében is szükség lehet erre. Úgy látszik, eddig üvegházban éltem.
Miután befejezte, elővett egy darab papírt és ráírt egy számot.
- Tessék, ez a családi kódszámunk. Ezért tudnom kell, mire akarod felhasználni. - Éreztem, hogy elpirulok.
- Szeretnék megtanulni írni és olvasni. - Ran kétkedőén csóválta a fejét.
- Theodora, én már semmin se csodálkozom. Tanuld meg a számot, utána égesd el a papírt! Használd, amire akarod!
Elvettem és bementem a másik szobába. Mióta a barátaim elutaztak Ivoryról, ez volt az első eset, hogy valaki a keresztnevemen szólított.
Közvetlensége melegséggel töltötte el a szívemet.
*
Nem értem, miért örültem ennyire, hogy Ran a keresztnevemen szólított. Egyébként ritkán hallottam a teljes nevemet, ami nem volt különleges, de kellemesen hangzott. Pyrenén csak egy nevet használtunk.
Az óvodai felügyelőm nevezett el Theodorának egy ősi királynőről, akit egy jelentéktelen történelmi színdarabban látott. Athénán általában Teddynek vagy Teddy Bearnek becéztek. Száműzetésem egyetlen előnye az volt, hogy az utóbbit elhagyhattam. (Egyáltalában nem illet rám: nagyobb, komolyabb és szexuálisan is érettebb voltam, mint egy játékmackó.)
Az Ivoryn ért első kellemes élményeim nem akadályoztak meg abban, hogy elkészítsem a szokásos napi egyenlegem. Hazafelé menet számbavettem pénzügyi helyzetemet: egy harmadosztályú jegy Athénára: 520500.
520500 = 140166 Ivory tabal egyheti keresetem = 760 tabal ezek szerint a mai bevételem = 108 tabal eddigi összes megtakarított pénzem = 9120 tabal.
140166 - 9120 = 131046 tabal, ami még mindig hiányzik.
Ha továbbra is ilyen céltudatosan spórolok, három éven belül össze tudom szedni a szükséges pénzt.
Emlékszem, milyen megszállottan rakosgattam félre azt a napi egy-két tabalt, amit a piacon kerestem. De a Ran Cormallontól kapott fizetésem athénai viszonylatban is magas volt. Ott még a legsikeresebb professzor is évekig gyűjt egy bolygóközi utazásra, nekem viszont komoly esélyem volt arra, hogy vágyam rövid időn belül teljesüljön. Ezért úgy éreztem, hogy minden egyes elköltött tabal egyre távolabb visz a célomtól.
Éppen a piacra értem, és megálltam az egyik gyümölcsárusnál. Miközben az almákat válogattam, rögtön számolgatni kezdtem:
9120 tabal
- 63 kamb (az kerekítve egy egész tabal)
9119 tabal
Ez annyit jelent, hogy a még hiányzó tabalok számát eggyel növelem. Első látásra nem is tűnik olyan nagy veszteségnek, de ha napról napra tabalonként pazarlom el a megtakarított pénzemet, az bizony havonta már komoly hiányt eredményez. Ezért gyorsan úgy határoztam, hogy almán kívül mást nem veszek.
Egyre többször azon kaptam magam, hogy ehhez hasonló számítgatásokba merülök.
Éjjelente ébren feküdtem, mert féltettem az övembe rejtett pénzt, vagy mert azon töprengtem, hogy hogyan tudnám elérni valamelyik illegális bankárt.
Ezek a pénzemberek zavartalanul működtek a piacon, s az a hír járta, hogy megbízhatóak és kevés kamatot számítanak fel a rájuk bízott pénz megőrzéséért. Használhattam volna Ran kódját, hogy hivatalos úton nyissak betétszámlát, de ebben az esetben az ő kezelésébe kerül a pénzem. Ennyire azért én sem voltam naiv!
Még Athénán került a kezembe egy ősi, angol nyelvű irodalmi szöveg. Egy nőről szólt, akinek sikerült saját erejéből érvényesülnie egy embertelen, férfiak irányította társadalomban. Azt hiszem, nem véletlenül jutott az eszembe. Moll Flanders - így hívták a nőt - valahányszor elemelt egy ezüstkupát, rögtön számba vette az addig szerzett kis vagyonkáját.
Hazamentem és almát vacsoráztam. Sokkal jobban ízlettek korábban, amikor darabonként ki kellett számolnom, hogy mennyire futja a pénzemből. Persze az is lehet, hogy most egyszerűen éretlenek voltak.
Másnap Ran már az ajtóban várt.
- Bizonyos szempontból, jó híreim vannak. A tegnapi hármasról tett észrevételed igaznak bizonyult. Elfelejtették velünk közölni, hogy kiszemelt áldozatuk a kerületi bíró Őmagasságának törvénytelen fia. Erről szinte mindenki tud. Ez az oka a fickó érvényesülésének és ügyfeleink irigységének. - Jóízűen beleharapott egy szilvába. - Reggeliztél már? Egyél szilvát! - Felém nyújtott egyet. - Már értesítettem a kerületi bírót, aki azon nyomban átutalta a felvilágosításért járó jutalmat. Igaz kevesebb, mint amit az ügyfeleinkről gomboltunk volna le, de úgy gondolom, így se méltánytalan az összeg. Délben már a Központi Börtönintézetben lesznek.
- Jó ötlet volt feladni őket? Nem szerzünk ezzel feleslegesen ellenségeket?
- Nincs okunk aggodalomra. A KBI-ből aligha szabadulnak ki élve. Ez nem a közszolgálati hadtest! - (Tudomásom szerint az utóbbiba a közönséges bűnözők kerülnek Ivoryn.) - Tárgyalás sem igen lesz. - Elégedetten elvigyorodott. - Képzeld... - A szép barna arc kifogástalan harminckét-fogas mosolya, gondoltam magamban bosszankodva. A szép külső annyira gyakori jelenség volt Ivoryn, hogyha időnként nem emlékeztetem magamat arra, hogy ittlétem csak átmeneti, valószínűleg kisebbségi érzésem támad. Ennek ellenére mégis zavarba jöttem.
- Szóval, nem a tegnapi ügy szerencsés kimenetelének örülök... - folytatta.
- Elnézést - vetettem közbe sietősen -, de nem figyeltem. Kikről van szó, és mit akarnak?
- Az egyik főúri Házról. Ki másnak lennének saját prostituáltjai? Csak nem gondolod, hogy elfogadnám valamelyik Gold-Coin utcai lotyóhely megbízását? A Yangs család egyik tanácsosa keresett fel tegnap este. Egy csodálatos ötletről van szó. Valami egészen újról! - Az utolsó mondatokat valósággal énekelte örömében. - El se tudod képzelni, Theodora, mennyire unalmas tud lenni a munkám! Sima rutinfeladatok. És ez így megy napról napra. Úgy látszik, mindenki ugyanarra a két-három problémára keres megoldást: szórjak átkot az ellensége fejére, vagy segítsek rajta varázslattal. Elegem van ezekből! Az emberek nem tudják, mire képes egy boszorkánymester. Senkinek sem kellenek az új ötleteim. Évente legfeljebb két-három, félig-meddig érdekes megbízást kapok.
- És most miről van szó? - Hirtelen elszégyellte magát.
- Ne haragudj! Nem szoktam elragadtatni magam. “Ishin na'telleth”. Arról van szó... Az egyik főúri házban kitalálták, hogy az üzleti életben veszik hasznát a varázslásnak. Az alkalmazásukban álló fiúk és lányok speciális kezelést kaptak. Ezt mi érzet-túladagolásnak neveztük el. A kezelés eredményeképp a fiúk és lányok kettős tapintás érzetét keltették. Ha az ügyfél a lány mellét simogatta, nemcsak a test melegét érezte, hanem ezzel egyidőben valami mást is: például selymet, vagy szarvasbőrt, valami fémeset, vagy virágszirmot.
Rant rendkívüli izgalomba hozta a feladat, de mielőtt a megbízást elfogadná, tudni akarta, mi áll a kártyákban. Tájékoztattam, hogy kisebb nehézségek felmerülhetnek, de ezek inkább a résztvevő személyekkel, nem pedig a megbízással kapcsolatosan várhatóak. Ez megnyugtatta.
A következő hetek lázas munkával teltek: egy tökéletesen kidolgozott tervet kellett megvalósítani. A Ház minden szórakoztatásban dolgozó tagja maga döntötte el, hogy milyen extra képzetet kíván kelteni. S mivel egytől egyig belevaló gőgös emberek voltak, egyikük sem akarta, hogy bárkivel is azonos érzéktöbblete legyen. Az iroda megtelt idegenekkel. A számítógépek és videofonok megállás nélkül működtek. Gyorsfutárok tartották fenn a kapcsolatot az iroda és a Yang Ház között.
Nem egyszerű illúziókeltésről volt szó. Az érzet-többletet az élményt kiváltó személyhez kellett kapcsolni úgy, mint egy jellemző tulajdonságot. Ezért minden egyes embert hosszadalmas varázslatnak vetettek alá. A megbízók nem sajnálták a pénzt az időigényes munkáért, de kisebb tekintélyű varázslókat is alkalmaztak - persze kevesebb fizetségért -, hogy Ran segítségére legyenek az egyszerűbb munkálatokban.
Ekkor történt velem a következő eset. Az olvasást gyakoroltam a számítógépnél az egyik üres szobában, amikor a szemem a képernyőre tévedt. Ran legkisebb dolgozószobájába láttam, ahol éppen az új segédje foglalkozott az egyik Házbeli fiúval. Annyira lekötött a fiú szépsége, hogy csak pillanatokkal később vettem észre magát a nőt. Valahonnan nagyon ismerős volt. Nem tudtam megmondani, miért, de kellemetlen érzéseim támadtak vele kapcsolatban. Aztán hirtelen rájöttem. Úgy elöntött a düh, mint még soha életemben.
Hangkapcsolatba léptem a szobával, ami azért nem kelthetett benne gyanút, mert megfelelt az ivory-i szokásoknak: az itteniek a lehető legkevesebb információval szolgálnak személyüket illetően.
- Ran Cormallonnal szeretnék beszélni.
- A másik szobában dolgozik. Idehívjam? - Felismertem a hangját.
- Igen, legyen szíves. Azt is mondja meg neki, hogy bizalmas hívásról van szó! - Egy percen belül Ran a vonal másik végénél termett.
- Itt Theodora! Magam is alig tudom elhinni, de az új segédjével már volt szerencsém találkozni. Ő az a nő, aki kirabolt. Miatta késtem le a Queen Júliát, miatta rekedtem ezen az átkozott helyen!
- Biztos vagy benne? - Láttam a képernyőn, hogy elővigyázatból az ajtó felé sandít. S habár az ajtó a képernyőn nem látszott, tudtam, hogy zárva van. A “bizalmas” hívásokat itt is tiszteletben tartották. - Feltételezem - szólt hangjában némi izgalommal -, nem te akarsz bosszút állni?
Tudtam, hogy idegeneknek ez nem áll jogában. Ellenben egy itteni jól nevelt arisztokratának nincs izgalmasabb, mint egy jó kis bosszú.
- Hát hogy az ördögbe ne! - robbantam ki. - Két hosszú évet vett el az életemből. Athénán már rég bölcsészdoktor lehetnék!
- Bízd rám a dolgot! Engedd meg, hogy én intézzem el! A munkaadód vagyok, ezért ez nekem legalább olyan sérelem, mint neked.
Szép kis ördögi kör! - gondoltam elkeseredetten. Ha nincs ez a nő, Ran sose lett volna a munkaadóm, és most nem kellene bosszút állnia. Nem volt más választásom: megadtam magam a körülményeknek.
- Türelmetlenül várom az ötleteit.
- Köszönöm, megtisztelsz vele! - Kikapcsolta a mikrofont. A képernyőn tisztán láttam, hogy mosolyog.
A feladat teljesítése még eltartott néhány napig. Ran továbbra is együtt dolgozott új asszisztensével, akit, mint megtudtam, Sinának hívtak.
Egyik délután Ran közölte a Ház képviselőjével, hogy a Cormallon család sürgős üzleti ügyei miatt el kell utaznia, ezért a munkálatok befejezését Sinára bízza.
Amikor pár nap múlva visszatért az irodába, egy hívás várt rá a számítógép üzenetrögzítőjén. A Ház elégedetlen volt az eredménnyel. Valami hiba csúszott a dologba. Az egyik lány mahagóni helyett, rücskös sárkánybőr érzetét keltette a vele kedvét töltő ügyfél legnagyobb felháborodására. A másik problémás esetben a kezelt fiú, aki gyönyörű ősi istenszobrokhoz volt hasonlatos, azt tapasztalta, hogy tüskés érzettöbblettel látták el az általa kért márványos tapintás helyett. Az első partnere ráadásul vérzett is. Óriási botrány lett belőle.
- Igyekezzünk! - szólt Ran. - A Yangok igencsak kíméletlenek, ha valami nem úgy sikerül, ahogy eltervezték. - A család egyik tagja a fogadóteremben várt ránk.
- Haladéktalanul intézkedni kell! Currannak... (az a fiú lehet, akinek tüskéi nőttek)... ma este fel kell lépnie Lord Degrammont születésnapi ünnepségén.
- Ó, a tüskék aligha fogják meggátolni ebben - mondta Ran szemtelen nyugalommal. A férfi elképedt. Felháborodva folytatta:
- Ez itt kicsoda? Tudja, hogy idegen személyeket nem engedünk a házunkba! Kizárólag magát hívtuk!
- A hölgy kivételesen az én Házamhoz tartozik - válaszolt Ran udvariasan. - Theodora, engedd meg, hogy bemutassam neked Tyon Yang urat! Uram, bemutatom önnek az asszisztensemet! Hacsak módomban áll, szeretem magam megválasztani a munkatársaimat.
A férfi idegesen összeszorította a száját.
- Örülök, hogy megismerhetem, hölgyem. Kérem, kövessenek!
Nocsak, micsoda megtiszteltetés! - ismertem el. Remélem, máskor is lesz benne részem.
A Yangoknak volt egy üléstermük, ahol kizárólag fegyelmi ügyeket tárgyaltak. Úgy nézett ki, mint egy óstílusú lépcsős teátrum, de összhatása leginkább egy verem benyomását keltette. Sina a “verem” közepén állt. Rajtunk kívül még négy ember volt jelen: három férfi és egy nő, aki az első sorban ült.
Mindannyian egyforma ruhát viseltek, mellükön egy tenyér nagyságú “Y” betű díszelgett. Mögöttük halomba rakott székek tornyosodtak. Máig sem értem, miért.
Helyet foglaltunk, mire az egyik férfi felállt.
- Sina asszony! Ennek a kihallgatásnak az a célja, hogy eldöntse, vajon az elmúlt napokban tapasztalt sikertelen rontásai hozzá nem értésből fakadtak, vagy pedig e Ház nevének lejáratására irányultak.
Sina körül térdmagasságban lánggyűrű lobbant fel.
- Vallja be az igazságot, különben veszélybe kerül az élete! - Mint a szórakoztatóiparban mindenki, a Yangok is sokat adtak a látványra és a hatásra. Ráadásul, nagyon is értettek hozzá. Én már csak arra voltam kíváncsi, hogy Rannek és nekem milyen szerepet szántak ebben a show-műsorban.
Sina hangja meg se remegett, hogy ártatlanságának hitelt adjon:
- Csakis a színtiszta igazat mondom. Nincs titkolnivalóm. Kérdezzenek, uraim, nyugodtan! - Erre a feleletre a lánggyűrű alig lobbant fel, ami Sinának biztató jel volt.
- Először is, hallgassuk meg Ran Cormallon tanút, akit szintén felelősség terhel ebben az ügyben.
Ó, Platón! Ran lement a félelmetes kínvallatóba. A tűz lecsillapodott, hogy beléphessen a körbe. Rá se nézett Sinára.
- Uraim, mindenben a rendelkezésükre állok!
- Cormallon úr, kérem, mondja el a véleményét Sina asszony képességeit illetően!
- Ezzel kapcsolatban csak azt mondhatom, amit akkor tapasztaltam, amikor nálam dolgozott. A rábízott munkát kielégítően végezte. Pontosabban: tűrhetően. Kevés találékonysággal és stílusérzékkel.
- Ön szerint, elkövethetett ilyen hibát pusztán szakmai hozzá nem értésből? - Ran vállat vont.
- Elképzelhető. De biztosan nem állíthatom. A nő vette át a szót:
- Míg együtt dolgoztak, észlelt-e bármi gyanúsat?
- Nem - válaszolta Ran. - Mikor a munka befejezését ráhagytam, eszembe se jutott, hogy ilyesmi járhat a fejében.
- Köszönöm. Arra kérem, ne hagyja el a termet! Még lehetnek önhöz kérdéseink.
Ran leült mellém.
A négy ember még órákon át faggatta Sinát, aki tagadta, hogy szándékosan kárt okozott volna. Azt mondta, fogalma sincs, hogyan történhetett.
Vetélytársaira gyanakodott, akik - szerinte -, így próbálták bajba keverni.
Kegyelemért könyörgött. A kihallgatás után a Yangok néhány percig tanácskoztak.
- Sina asszony! Elismerjük, hogy nem szándékosan okozott nekünk kárt, de azt önnek is be kell látnia, hogy Házunk jó híre forgott veszélyben. Mint ön is tudja, a mi életünk a közvéleménytől függ. Ezért köteles a jó hírünkön esett foltért megbűnhődni! - Társaira nézett, akik fejbólintással jelezték, hogy egyetértenek, majd visszafordult Sinához. - Az emberek előtt be kell bizonyítanunk, hogy semmi közünk ehhez a botrányos dologhoz. Ügyfeleink zöme igen befolyásos ember, így hát nem engedhetjük meg magunknak, hogy csalódjanak bennünk. Az ítélet a következő: nyilvánosságra hozzuk, hogy maga szakmailag nem megbízható.
Sina elsápadt.
A férfi tovább folytatta:
- Nem áll szándékunkban bosszút állni. A fővároson kívül, erre szavamat adom, nem keltjük rossz hírét. Azt ajánlom, változtasson nevet! Köszönöm, hogy hajlandó volt előttünk megjelenni!
- Könyörgök, csak ezt ne tegyék velem! Hallgassanak meg! Évekig tartott, míg szakmailag elismertek ebben a városban... Nem akarok elmenni innen, akár egy földönfutó! Adjanak még egy lehetőséget! Megszűntetem a rontást, tudom, hogy képes vagyok rá! - Sírni kezdett, amitől igen kényelmetlenül éreztem magam.
Sina siránkozása közben a Yangok elhagyták a termet. Valaki megbökött hátulról. Ran volt az.
- Vége. Induljunk! - Felálltam.
- Várjanak még egy percet! Hallgassanak meg! Honnan tudhattam volna, hogy ez történik? Kérem! Ó, kérem!
A Yang bírák már elmentek. Ran és én az ajtóban álltunk. Még egyszer visszanéztem, és láttam, ahogy Sina magára hagyottan áll a terem közepén.
*
Visszabandukoltunk Ran irodájába. Az utat cimetfák szegélyezték. Váratlanul hűvös szél fodrozta ruhámat, s közben éreztem, hogy izzadságcseppek szaladnak le a hátamon.
- Nem így képzeltem. - Rant meglepte kijelentésem.
- Ennél sokkal rémesebb is lehetett volna! - védekezett hevesen. - De arra gondoltam, hogy az idegenek irtóznak az ilyesmitől. Ti nem érzitek a bosszú ízét.
- Úgy érzem, túl messzire mentünk.
- Túl messzire? - Lemondóan sóhajtott. - Sose leszek képes megérteni, hogyan lehetnek ekkora különbségek az egyes bolygók világszemléletében. Elvégre a ti életetek is küzdés: harcoltok, karmoltok, rúgtok. Csakhogy ti azután felsegítitek a legyőzött ellenfelet a földről, leporoljátok megtépett ruháját, s néhány aranypénzzel, bőséges szerencsekívánatok közepette, útjára engeditek: hadd menjen! Ha Sina nem sír, most nem így viselkednél.
- De sírt, és ettől én rohadtul érzem magam!
- Nem tettünk semmi rosszat. Mindössze annyi változott, hogy ezentúl Sina nem ott éli az életét, ahol akarta. Látsz valami különbséget kettőtök helyzete között? Még most is úgy érzed, hogy mi bántunk el vele, és nem ő veled?
- Akkor nem sejthette, hogy tette milyen következményekkel jár...
- Vedd végre tudomásul, ha egy másik ember életébe beavatkozol, igenis számolnod kell a következményekkel!
-...de az én esetemben ez nem volt végzetes kimenetelű. Én előbb-utóbb hazakerülök.
Ran nem válaszolt. A cimetfákról fehér virágok hulltak az útra. Az egyikre szándékosan rátapostam. Mikor továbbléptem, a virágon nyoma se látszott. Ilyen szívós virágokat még életemben nem láttam! - csodálkoztam magamban. Addig virítanak, míg az őszi eső leveri őket a fákról egyenesen az útszéli árokba.
Ran idegesen megszólalt:
- Fogalmatok sincs, mi az a becsület, nem beszélve az önvédelemről! Azt hiszitek, az ember zokszó nélkül megbocsáthat az ellenségének. Kész öngyilkosság! Egy napon majd arra ébredsz, hogy saját késeddel végeznek veled. És meg is érdemled...
Nem hallottam tisztán, mit motyogott még, de úgy rémlett, hogy egy “ishin na'telleth”-tel zárta le a vitát. Rövid szünet után ismét felém fordult:
- Este vendégségbe megyek. Ha van kedved, tarts velem! Ha nincs, holnap az irodában találkozunk.
- Köszönöm a meghívást, de nagyon elfáradtam, és szeretnék inkább lepihenni.
Elváltunk egymástól: ő az iroda felé folytatta útját, én pedig a Téren át hazasétáltam a fogadóba.
Testileg, lelkileg kimerültén feküdtem az ágyamon. Jólesett kinyújtóztatni a tagjaimat. Szerettem ezt a szegényes kis szobát: a főváros embertelen nyüzsgésében egyedül itt várt rám nyugalom. Tekintetem a gipszből és fából ácsolt mennyezetre tévedt. Az elszíneződött részeket megvilágította az ablakon át beszűrődő alkonyi fény. Körös-körül néma csend honolt. Egyedül voltam a gondolataimmal. Hiányzott a kellemes fuvolahang.
Az egész éjszakát álmatlanul töltöttem. Amikor már harmadszor mentem ki a folyosó végén levő mosdóba, úgy határoztam, hogy egy rövid ideig kinn maradok a friss levegőn. A folyosó ablaka sokkal nagyobb volt, mint a szobámé. Erre azt az egyszerű magyarázatot találtam, hogy az egyik a biztonságos udvarra nyílt, a másik pedig a veszélyeket rejtő utcára.
A hold sápadt fénye rávetődött a kútra. A szemközti ablakokban még égtek a lámpák. Megfordultam és visszaindultam a szobámba. Az ajtóhoz érve valami megmagyarázhatatlan rossz érzésem támadt.
Nem jellemző rám az ösztönös megérzés, de most az egyszer rendkívüli módon a hatalmába kerültem. Habozva nyúltam a kilincshez. Tűzforró volt.
Ijedten hátráltam, s egy pillanatig tanácstalanul álltam. Gyorsan kellett döntenem: lerohantam a lépcsőn, hogy felébresszem a fogadóst.
Minden pénzem odaveszett. Mielőtt kimentem a mosdóba a matrac alá rejtettem az övemet, és bezártam az ajtót. Persze én is tudtam, hogy nem ez a legbiztonságosabb hely, hiszen ha betörnének, ez lenne az első, amit feltúrnának. Helyette egy elszenesedett halmot találtam a víztől nedves hamu között. Ami még menthető volt, azt a szomszédok széthordták. A tűzoltók csaknem egy órán át szaladgáltak le az udvarra, fel a vizesvödörrel. A tűz eloltására Ivoryn is vannak jobb módszerek, de az a biztosítási ügynökség, amelyikhez a fogadó tartozott, azokat túl költségesnek találta, és nem is alkalmazta. Végre úgy határoztam, hogy jobb lesz, ha lelépek, mielőtt jönne a fogadós, és feltartóztatna.
Eszembe jutott, hogy akár felelősségre is vonhat a keletkezett kár miatt.
Ott álltam a sötét utcán egy szál köpenyben, egyetlen tabal nélkül. Kezemben szorongattam a kártyacsomagot, amit mindig magamnál tartottam. Megszállottként vigyáztam rá, egy percre se váltam volna meg tőle. Ha megfogadom egyik athénai tanárom tanácsát (azt tanította, hogy az életben a legapróbb részletekre is érdemes odafigyelni), akkor talán a pénzem sem veszett volna oda.
Különös érzés volt szegényes, de egyben áldásos megmenekülésem. Mivel gyorsan kellett cselekednem, nem volt időm tovább elmélkedni az élet furcsaságairól.
Minél előbb ruhára volt szükségem, és egy biztonságos helyet kellett találnom. Úgy éreztem, ebben a helyzetben egyedül Ranhez fordulhatok segítségért.
Felnéztem a holdra, és meglepődtem, hogy már ilyen későre jár. Gyorsan kerestem egy csendes utcasarkot, hogy kiterítsem a kártyákat, és megtudjam, hol van Ran.
A Lantern Gardens az előkelő helyek közé tartozott. A bejárat előtt egy pillanatra megtorpantam. A portás arcán látszott, milyen szörnyen nézhetek ki. Athénán - bár el se tudtam képzelni, hogy ott valaha is ilyen helyzetbe kerülök - szégyenemben már rég a bokrok közé bújtam volna. De azóta eltelt két év, amit a Trade Square zűrzavaros világában töltöttem, ahol mindenki azt csinált, amit akart. A portás riasztotta az igazgatót, aki a kérdésemre azt felelte, hogy Cormallon úr ma este, sajnos, nem ezt a helyet kereste fel. (A kártyákból tudtam, hogy hazudik. Egyszerűen nem akart ilyen hiányos öltözékben beengedni.) Tettem egy határozott mozdulatot, és közöltem vele, hogy jobban teszi, ha ad rám valamit - legyen az akár egy közönséges asztalterítő - mert én ide most mindenképpen bemegyek. Nem egészen értettem megütközését, hiszen a Lantern Gardens többek között sztriptíz műsorairól volt híres. Talán attól tartott, hogy a nem idevalósi combjaim látványa elveszi vendégei étvágyát. Fölösleges volt, hogy felhívja rá a figyelmemet: én is jól láttam, hogy az itteniek teste tökéletesebb az enyémnél. Egy szögekkel kivert, piros-fekete színátmenetes kabátot adtak rám, amibe legalább háromszor belefértem volna.
Ran egy fiatal nővel ült az egyik asztalnál. Egyáltalán nem lepett meg: nemcsak az üzleti ügyekkel, hanem a magánéletével kapcsolatosan is olvastatott a kártyákból. A nő különlegesen szép volt, még itteni viszonylatban is: szőke, dús haját egy zefírberakásos hajtűvel rakta fel. Ferdevágású szemei ébenfeketék voltak. Ő vett észre először, ahogy feléjük tartottam. Szép szemei tágra nyíltak a csodálkozástól.
Erre már Ran is felfigyelt, és megfordult, hogy lássa, mit bámul asztaltársnője. Nagy csalódásomra, meg se lepte a nem mindennapi bevonulásom.
- Mi történt? - kérdezte röviden. Elmeséltem neki mindent.
- Egyszóval, előlegre van szükségem, hogy ennivalót és ruhákat vásárolhassak.
Ran meg se várta, míg befejezem; felállt, és így szólt a nőhöz:
- Bocsásson meg, kedvesem, de attól tartok, most el kell mennem, hogy elintézzek egy sürgős ügyet. - Néhány pénzdarabot tett elegáns mozdulattal az asztalra. - Kérem, továbbra is érezze magát a vendégemnek! Remélem, hogy hamarosan találkozunk! - Ezután intett nekem, hogy indulhatunk.
- Nem kell velem jönnie. Nem akarom elrontani az estéjét - tiltakoztam. - Csak egy kis pénzre van szükségem. A fogadóba nem megyek vissza, ne aggódjon, nem fognak elkapni.
Ran idegesen dobolt ujjaival az asztalon. Adott pár másodpercet, hogy felfogjam: itt többről van szó, mint amit én tudok, és nem áll szándékában mások előtt magyarázkodni.
- Rendben van - egyeztem bele. - Mehetünk.
Ran a felsőbb körök ízlését semmibe véve, belém karolt. Szorult helyzetemben eddig határozottan tettem, amit az eszem diktált. Egyáltalán nem zavart, milyen ruha van rajtam. Ran mozdulata viszont zavarba ejtett.
- Menjünk inkább arra! - javasoltam, és az étterem egyik félhomályos része felé mutattam.
- Ne hülyéskedj! - válaszolt Ran. Középen indultunk kifelé. Félúton már alig bírtam visszatartani a nevetésem. Az igazgató halálsápadtan bámult ránk. A vendégek között volt olyan, aki szemérmetlenül végignézte kivonulásunkat. A bátortalanabbak buzgón nyúltak borral teli poharuk után, s csak lopva pillantottak felénk. Ran látszólag egyáltalán nem izgatta magát, nyugodtan lépkedett mellettem. Viselkedése csodálattal töltött el. Ráébredtem, hogy ez a férfi tetszik nekem!
Az ajtó közelében felfigyeltem egy ismerős arcra. Biztos voltam benne, hogy valahol már találkoztam vele. Aztán hirtelen beugrott, hogy az athénai nagykövetség embere. Úgy láttam, ő is felismert, ami nem csoda, hiszen hetekig könyörögtem nála kölcsönért, amikor a Queen Júliáról lemaradtam. Még arra sem volt hajlandó, hogy rádióösszeköttetésbe lépjen Athénával, és ellenőrizze, hogy van fedezetem. A piszkos kanz azt hajtogatta, hogy csak akkor tud segíteni, ha felmutatom az azonosító kártyám, amit persze a pénzemmel együtt elloptak.
Amikor az asztaluk mellett elhaladtunk, egy bájos mozdulattal odaintettem neki.
- Mire volt jó ez a páros kivonulás?
- Kétszer nem követem el ugyanazt a hibát - szólt, és intett, hogy majd később folytatja. A bérkocsi csikorogva megállt előttünk. Egy öreg, hatlábú állat húzta. Ran megfeszült az idegességtől, egész úton türelmetlenül sürgette. Az irodánál kiszálltunk, és a lépcsőn felrohantunk a tetőre. Körülnéztem a számomra ismeretlen terepen. Az üres víztartály tövében egy szárnyasautó állt. Ran a jármű felé tartott.
- Hova ez a nagy sietség? - kérdeztem, miközben beszálltunk a gépbe. Ran a műszerfalon babrált, úgy válaszolt:
- Haza. - Aztán nagyot sóhajtott és hátradőlt az ülésen. Megismerkedésünk óta először láttam ellazulni.
3. fejezet
A fővárostól északnyugati irányban repültünk. A Trade Square-től ilyen messze még sose jártam. A látóhatáron megjelent a napkorong. Az ablakból megművelt földek, csatornák, erdőligetek, tavak, szőlőskertek, lombos erdővel borított hegyoldalak körvonalait láttam a reggeli félhomályban.
- Ez itt a határvonal - szólt Ran. Már éppen meg akartam kérdezni, miféle határról beszél, amikor hirtelen vibrálni kezdett körülöttünk a levegő. Néhány másodperc múlva megszűnt a délibábos remegés. Ráébredtem, hogy egy varázslással védett övezetbe léptünk be.
Valamelyest megváltozott a vidék arculata: magas hegyeket, és főleg erdőket láttam magunk körül. Egyre közelebb értünk egy olyan térséghez, ami emberek által lakott területhez hasonlított. Itt-ott kertek, patakok felett ívelő kicsi hidak, épületek bukkantak elő. Egy rózsaliget közepén hatalmas, fehér kövekből épült házat pillantottam meg. Széles lépcső vezetett a bejárati ajtóhoz. Leszállás közben egy belső udvarra figyeltem fel.
Földet érés után Ran néhány percig még a géppel foglalatoskodott. A kora reggeli nyugalom furcsa, egészen új élmény volt az éjszaka zaklatott eseményei után. A házból nem jött ki senki, hogy fogadjon minket.
- Nem lesz könnyű - szólt Ran. - Mármint, bemutatni és bevezetni téged a Cormallon családba.
Értettem, mire céloz. Ivoryn komoly hagyományai voltak a neves famíliák közötti szövetségnek. Akadtak olyan családok is, akik már ötszáz éve szoros kapcsolatot tartottak fenn. Egy kívülállónak semmi esélye sem volt arra, hogy áttörjön a tradíciók által emelt falon.
- Induljunk, ne húzzuk feleslegesen az időt! - Végre kiszálltunk a szárnyasautóból, és felmentünk a tekintélyt parancsoló lépcsőkön. Ran a hatalmas bejárati ajtóra tette a kezét, és felém fordulva így szólt: - Itthon vagyok.
Az ajtó szépen csendben, kitárult. Amint beléptünk, ráébredtem, hogy egy idegen már annak is örülhet, ha ezen a legalább tíz centiméter vastag tölgyfa ajtón belülre kerül. Egy hosszú, széles folyosó vezetett a ház belsejébe. A folyosó végén egy megtermett férfi alakja rajzolódott ki. Sietős léptekkel felénk tartott. Csak akkor vettem észre, hogy a haja ősz, mikor a közelünkbe ért.
Rövid, zöld kabátja volt, egyik csuklóján pedig feltűnő aranyszínű szalagot viselt. Megállt előttünk és rám bámult.
- Ne lepődj meg, Jad! - mondta a férfinak Ran. - Vedd úgy, hogy nem láttál semmit!
- Ja, igen, értem - szólt Jad felocsúdva iménti ámulatából. - Azért küldtek, hogy közöljem önnel: a reggeli tálalva van. A nagymamája már értesült érkezéséről, a többiekkel együtt az asztalnál várja.
- Sajnálom, de meg kell várakoztatnom őket.
- Arról a bizonyos idegen személyről szeretne magával beszélni, akivel ma hajnalban átlépte a határt. - Amíg beszélt, gondosan ügyelt, hogy ne nézzen rám.
- Hmm. Rendben van. Mondd meg neki, hogy azonnal megyek, de előbb megmosakszom.
- Értettem. Megyek és átadom az üzenetét. - Illedelmesen megfordult, hogy távozzon, de nem bírta ki, hogy még egyszer vissza ne nézzen.
- Uram, minden jót! - mondta Rannek, aztán gyorsan eltűnt.
- Jobb lesz, ha csipkedjük magunkat - mondta, és megfogta a karomat, s mint az imént Jad, mi is végigrohantunk a folyosón, ami egy lépcsőházba torkolt.
Megállás nélkül rohantunk tovább felfelé a lépcsőkön. Az egyik lépcsőfordulóban egy nőbe ütköztünk. Ő is aranyszalagot viselt a csuklóján, és ő is ugyanúgy elképedt, mint Jad. Hogy ezek az aranyszalagosok milyen egyformák, gondoltam magamban.
- Ne törődj vele, Herei! Tulajdonképpen itt sincs - szólt Ran, engem pedig maga előtt felfelé lökdösött. Visszanéztem, és láttam, hogy Herei tátott szájjal és kerekre nyílt szemmel még mindig engem bámul.
A második emeleten benyitottunk egy kicsi szobába. Leültem az ágyra, Ran pedig elkezdett nyugtalanul fel-alá járkálni.
- Minden rendben lesz. Nincs miért aggódni. Előbb lemegyek és elmagyarázom Nagymamának, miért vagy itt. Meg fogja érteni, annak ellenére, hogy páratlanul konok egy asszony. Valami elfogadható ruhát kellene neked szerezni. Csak tudnám, hol lehet Tagra! - Abbahagyta a járkálást, még mielőtt rákiáltottam volna, hogy azonnal fejezze be, mert az idegeimre megy. - Maradj itt! Világos? Pár perc múlva visszajövök! - Az ajtón levő vörös függöny nagyot lebbent utána.
Ültem és vártam. Arra gondoltam, milyen jó volt pár órával ezelőtt a fogadóbeli szobámban, egyetlen menedékhelyemen. Nagyon fáradt voltam. Úgy gondoltam, hogy senkit sem zavar, ha ledőlök az ágyra, és szunditok egyet.
Arra ébredtem, hogy valaki a vállamat rázza.
- Tessék - hallottam Ran hangját, és egy fehér selyemköpenyt terített rám. Azonnal vedd fel!
- Fehér színű? Hogy fogok én ebben kinézni?
- Kelj fel és öltözz! Ne nyavajogj! Nincsen más, érd be ezzel! Nagymama már türelmetlenül vár.
Kelletlenül felálltam, kigomboltam azt a lehetetlen kabátot, amit a Lantern Gardensben adtak rám, a földre dobtam és belebújtam a fehér köntösbe. A lábam még mindig fekete volt a koromtól. Ran közben a változatosság kedvéért, fel-alá járkált.
- Légy nagyon udvarias! Bár úgy gondolom, ezt talán fölösleges is mondanom. Egy szót se szólj arról, miért kellett idejönnünk...
- Nem is tudnék. Én magam sem értem, mit keresünk itt. - Elindultunk lefelé a lépcsőn. Ran tovább oktatgatott.
- Nagymama nemesi származású, ennek megfelelően kell szólítanod. Majd én megmutatom, hol lesz a helyed. Ételt semmi esetre se utasíts vissza, ezzel halálosan megsértenéd.
- Miért is tenném?
- És ne szólj egy szót se, amíg mindenkinek be nem mutattalak. És ne... Most már úgyis mindegy, itt vagyunk! Nincs idő, hogy befejezzem. - Biztatásképpen megszorította a vállamat. - Ne aggódj! Minden rendben lesz.
Egy hatalmas, napfényes terembe léptünk, melynek ablakait sarkig kitárták. Friss reggeli levegő áradt a helyiségbe. A hosszú asztalnál mindössze négyen ültek. Közömbös arccal pillantottak rám. Olyanok voltak, mint Sina inkvizítorai. Egész testemben megborzongtam. Ran egyenesen az asztalfőn ülő idős hölgyhöz vezetett. Sötétkék ódivatú köntöst viselt, amiből kilátszott ráncos nyaka. Haját befonva hordta, amit koronaszerűen a feje köré tűzött.
Előkelő mozdulattal fordult felénk. Ran meghajolt, és halkan így szólt:
- Nagymama, ez az a lány, akiről beszéltem. Bemutatom Theodora Cormallont.
A név hallatára agy megzavarodtam, hogy mozdulni is alig bírtam. Aztán rájöttem, hogy a Cormallon nevet azért kaptam, mert a Házhoz tartoztam. Mint alkalmazottat, megilletett e név. Továbbá, ezzel is csökkenteni kívánta a feszültséget, amit a betoppanásom okozott.
- Kedves Theodorám - szólt Nagymama természetes hangon -, foglalj helyet az asztalunknál! Remélem, szereted a remeterákpetét.
- Köszönöm, asszonyom. Nem tudom, még sohasem kóstoltam.
- Akkor hát épp ideje, hogy megízleld. Ran, kérlek, mutasd meg vendégünknek a helyét! - Ölébe terítette az asztalkendőt. Ran a többiekre nézett.
- Nagymama, szeretném...
- Ülj le! Majd én bemutatom nekik Theodorát.
Ran mielőtt a helyére ment, odavezetett egy ülőpárnához. Később megtudtam, hogy Nagymama vétett a felsőbb körök viselkedési szabályai ellen. Mivel gyakorlatilag Ran számított családfőnek, az ő feladata lett volna, hogy bemutasson a többieknek. Ebből is látszik, micsoda tisztelet és hatalom illette meg a Cormallonok legidősebb családtagját.
- Theodora, ugye emlékszel az unokámra, Kyllára? Mellette Ane unokahúgom és Stepan unokaöcsém ülnek, Ran unokatestvérei. Ismerkedjetek meg!
Ane és Stepan bólintottak, Kylla rám mosolygott és vidáman így szólt:
- Örülök, hogy újra látlak! - Igazán szép volt tőle, hogy belement ebbe a játékba. Egy idegen miatt igazán nem kellett volna. Az “emlékszel”, amit Nagymama használt, mindenesetre azt a látszatot keltette, hogy már korábbról ismerjük egymást. Ahogy ezek között a felsőbbrendű, tapintatos emberek között ültem, először éreztem életemben, hogy milyen szegényes nevelést kaptam, ami mindennél jobban idegesített.
Kylla éppen szemben ült velem, elhatároztam, hogy őt fogom utánozni, hogyan viselkedjek az asztalnál. Minden mozdulatát feszülten figyeltem. Pyrenén a testvéreket elválasztották egymástól, és külön nevelték őket. Ezért igencsak különös volt két - közel egykorú - embert látni, akik ennyire hasonlítanak egymásra. Mégis, azok a vonások, amelyek Ranen férfiasak voltak, Kyllán feltűnően nőiesnek hatottak. Keskeny, felfelé borzolt szemöldöke volt, fekete dús haját kétoldalt csattal fogta hátra, így láthatóvá váltak finom kis fülei, melyekben kagyló alakú arany fülbevalókat viselt. Aranyszínű szemfestéke lepergett arcára. Barátságosan rám mosolygott, majd bal kezébe vette a villát.
Én is rögtön bal kézbe fogtam a villámat, de azon nyomban tanácstalanul megálltam, mert a tányérom üres volt. Valószínűleg Nagymama már intézkedett, mert nem sokkal később egy ősz hajú férfi jelent meg mellettem, és tálcán rákpetét és húst hozott. Kimért mozdulatokkal mindkettőből rakott a tányéromra. A művelet közben kissé felcsúszott ruhájának ujja, és megláttam, hogy ő is aranyszalagot visel a csuklóján. Az asztal körül mindenki udvariasan várt, míg befejezi. A szolga két lépéssel a bal oldalamon termett, és taht töltött a poharamba. Ahogy lehajolt, arcának jobb felén megláttam a tetovált kék “F” betűt, amivel Ivoryn a fegyenceket bélyegezték meg.
Itt a bűnözőknek csak elenyésző hányada került börtönbe, olyanok például, mint az a három tisztviselő, akiket mi juttatunk oda nem is olyan régen. A többséget besorozzák a Birodalmi Hadseregbe. Tulajdonképpen, ez is ugyanolyan életfogytiglani büntetés, akár a börtön, hiszen a kék festék életük végéig nem kopik le. Az arcukra égetett betű örökre meggátolja őket abban, hogy valaha is visszatérjenek a mindennapi életbe. Ezért minden szökevény, vagy szolgálatot megtagadó szükségszerűen bűnözővé válik. Többnyire az Északnyugati Szektorban bandákba verődnek, és az ottani falvakat, illetve az arra utazókat fosztogatják. Az uralkodónak módjában állt volna, hogy megtisztítsa tőlük a környéket, de nem törődött ezzel, mivel abban a körzetben csak néhány farmer gazdálkodik.
Nem kerülte el a figyelmemet, hogy a Cormallon család hadiszökevényeket alkalmaz legbizalmasabb belső szolgálatokra. Úgy találtam, hogy ennek egyetlen oka lehet: olyan társadalmi helyzetű emberekről volt szó, akik hűségében feltétlenül megbízhattak. Hálát adtam az istenneknek, hogy egy ilyen Házhoz kerültem. Ezek nap nap után szemrebbenés nélkül szegik meg a birodalmi törvényeket.
Rájöttem, hogy a Cormallonok pártfogását a szökevényekéhez hasonló tulajdonságomnak köszönhetem. Nekem se voltak barátaim, rokonaim, és egyetlen itteni családdal nem álltam kapcsolatban.
Nagymama megkocogtatta a poharát. A gondolataim szertefoszlottak, és a hang irányába néztem. Egészen biztos volt, hogy már régóta engem figyel.
- Kedvesem, kóstold meg a taht! Déli szomszédaink, a Ducortok, ennek a termesztésével foglalkoznak, s az idei termés igazán kitűnő volt. - Ran feszülten rám nézett: “semmit se utasíts vissza!” - csengtek fülemben a szavai.
A vörös porcelánpohár után nyúltam, s nem gondoltam rá, hogy ezzel milyen veszélyeknek teszem ki magam. A piactéren élők mind a tah rabjai voltak. Nekem (nem kis hőstett gyanánt) eddig sikerült elkerülnöm, hogy megkóstoljam. A rózsaszínű folyadék ott gőzölgőit a poharamban és nem volt valami bizalomgerjesztő. Közben eszembe jutott, milyen szép is lenne, ha sokáig élnék, és a rabja lehetnék. Lassan belekortyoltam, ízlett. így kezdődött életem legkülönösebb reggelije. Nagymama időnként beszélgetésbe kezdett, amelybe a többiek megpróbáltak bekapcsolódni, de többnyire minden téma pár percen belül kimerült. Egyszer Stepan éppen beszélni kezdett boszorkánymesteri teendőiről, amit északon fekvő otthonában gyakorolt, ám Nagymama nyájasan rögtön közbeszólt:
- Stepan, kedvesem, ez a téma nem idevaló! Kizárólag a családra tartozik - Erre mindenki elhallgatott. Reggeli után Nagymama Ranhez fordult:
- Szeretnék egy-két szót váltani veled. Gyere velem a szobámba! - Megpróbált felállni az alacsony ülőpárnáról, de nehezen ment neki. Ran azonnal felpattant, és odasietett, hogy segítsen. - A Ducort-féle üzletről kell beszélnünk - szólt, és elindultak az ajtó irányába. Én pedig azt se tudtam, mit csináljak. Nem akartam közbeszólni, így néhány pillanatig határozatlanul álldogáltam. Kylla elkapta tanácstalan tekintetemet, és intett a fejével, hogy üljek vissza. Hagyjam, hogy kettesben távozzanak! Ane és Stepan szintén elhagyták a termet. Kylla megkerülte az asztalt, és odajött hozzám.
- Nagymama már napok óta várja Rant, hogy beszélhessen vele. Bosszantotta volna, ha feleslegesen megzavarod őket. Ha szükséged van valamire, fordulj hozzám!
- Csak egy puha ágyra és körülbelül tizenkét órai alvásra lenne szükségem. - Kylla elmosolyodott.
- Ezen könnyen segíthetünk. A szobámból nyílik egy csendes kis háló, ott nyugodtan lefekhetsz. Ma reggel takarítottak ott, úgyhogy senki se zavarja meg az álmodat.
- Ha Ran keresne...
- Ne aggódj, ha Ran keres, megmondom neki, hogy halaszthatatlan dolgod akadt. Különben is, ahogy én őt ismerem, ha a beszélgetést befejezték, öt perc múlva ő is hortyogni fog.
Felvezetett a szobába. Egy elég kicsi, de igazán kellemes szobácska volt: a falakat almazöld tapéta borította, ablaka keletre nézett. A nap odasütött az ágyra.
- Ha felkeltél, és bármire szükséged van, a dolgozószobámban találsz. Kérj meg egy aranyszalagost, hogy vezessen oda. Szép álmokat! - mondta, és kiment. Levettem a ruhámat, és gyorsan bebújtam az ágyba. Kellemesen hűvös reggeli levegő áradt a szobába. Az ágy olyan kényelmes volt, hogy pillanatok alatt elaludtam.
Mire felébredtem, a nap már nem sütött be a szobába. Kintről lépések tompa zaját hallottam, mintha mezítláb jönne valaki. Talpra ugrottam, és az ablakhoz siettem. Az udvaron még világos volt. A boltíves ajtón fellibbent a függöny, és egy fej kukkantott be.
- Ne haragudj! Remélem, nem én ébresztettelek fel? - Kylla volt az. Barátságosan fordultam felé:
- Mennyit aludtam?
- Már alkonyodik, de ne félj, még nem maradtál le a vacsoráról. - Belépett a szobába. - Az athénaiak napközben alszanak, és éjjel vigadnak? - kérdezte vidáman.
- Nem, dehogy! Persze, ott is akadnak hozzám hasonló különc emberek.
Körbenéztem, hol lehet a szandálom. Az ágy alatt találtam meg, s amikor megfogtam, éreztem, hogy csupa korom.
- Bocsáss meg, Kylla, de még félig alszom. Az ágy csodálatos volt! - Kyllához fordultam, és alaposan szemügyre vettem. A reggeli smink és karperecek eltűntek. Ilyen lezseren öltözött arisztokratát még nem láttam: kék bő szárú nadrágot és rövid tunikát viselt, haját egyszerűen copfba fonta. Az övére erősített díszes tokban egy tőr volt. Az egyik lábán rövid szőrmecsizma, a másikon még a papucsa. Leült az ágyra.
- Éjszakai vadászatra indulok - magyarázta. - Mindent megteszek, hogy legalább egy rövid időre megszabaduljak a számítógép fogságából. Egyébként is, a konyhának vadhúsra van szüksége! Ha nincs dolgotok, ti is velem tarthatnátok. Nem hiszem, hogy a fővárosban alkalmad lenne ilyen szórakozásra.
Egészen közel ült hozzám, így jól megfigyelhettem az arcát. Szentséges Platón, micsoda hihetetlenül hosszú szempillák! Vajon a természet adta, vagy netán műszempillák?
- Az igazat megvallva, még sohasem vadásztam. Viszont nem tudom, Rannek mik a tervei ma estére. Lehet, hogy szüksége lesz rám.
- Nem valami biztató. - Felállt, és átment a szobájába. Hallottam, hogy kutat valami után. - A reggeli óta nem láttam Rant. Nem tudom, mit csinálhat - kiáltott át hozzám.
- Valóban?
- Én mindenesetre indulok. Ha unatkoznál, menj le a képtárba, vagy nézz szét a könyvtárban. Vagy jókat úszhatsz a medencében odalent az udvaron. Persze, csak ha kedved van hozzá.
- Majd meggondolom.
- Akkor holnap látjuk egymást! - Lépései fokozatosan elhaltak. Odamentem az ablakhoz és kikönyököltem. Egy ideig így nézelődtem, majd odalent felbukkant Kylla, hátán íjfelszerelés. Magabiztosan haladt előre a fák között, aztán túl a dombokon. Szememmel addig követtem, míg alakja teljesen beleolvadt a tájba.
Sötétedett. Úgy éreztem, semmi értelme, hogy tovább ácsorogjak az ablakban.
Elindultam lefelé a lépcsőn, de azt se tudtam, merre menjek. Rátaláltam az ebédlőre, ahol egy lélek sem volt. Egy aranyszalagos szolgáló közeledett felém, s ahogy elhaladt mellettem, megpróbáltam feltűnés nélkül megnézni, hogy van-e az arcán “F” betű.
- Elnézést - kiáltottam utána.
- Igen, tessék - megfordult és láttam, hogy az “F” a helyén van.
- Meg tudná mondani, hogy hol találom Rant?
- Sajnálom, nem tudom, hol lehet.
Megköszöntem, s a férfi továbbment.
Gyorsan végigfutottam a lehetőségeken, hogy mivel tölt hetem el az időt, míg Rannel találkozom. Képtár, könyvtár - fogalmam se volt, mi érdekeset találhatnék ott. A medence nem is lenne olyan rossz, de ahhoz nem volt kedvem, hogy idegen emberek előtt mutogassam magam. Különösen, a nem éppen jóindulatú megjegyzések után, melyek meggyőztek arról, hogy csak egy rút kiskacsa vagyok ezen a földön. Nincs mese, kisebbségi komplexussal és irtózatos hátfájásokkal kell innen távoznom. Árulja el végre valaki, hogy miért nincsenek székek ezen az átkozott helyen. Képtelen vagyok megszokni ezeket a kényelmetlen ülőpárnákat. A korábbi csalódások, aggodalmak és félelmek eltörpültek a fájdalmas jelen mellett.
Rossz hangulatom egyből elmúlt, amikor az egyik szoba nyitott ajtaján keresztül megpillantottam Rant. Beléptem a szobába.
- Éppen idejében tértél magadhoz - fogadott kedvesen. - Nézd meg ezt!
Odanéztem, ahová mutatott. A Hálózatba kapcsolt, folyamatosan üzemelő számítógép kicsi képernyője előtt állt.
- Ez azok közé a gépek közé tartozik, amiket először hoztak be Ivoryra. A Tellysről jött hajóról egyenesen idehozták az alkatrészeket. Nagyapám rakta össze. Csak a tartódoboza készült itt.
Kétségtelen. A bonyolult díszítésű fadobozon hamisítatlan Ivory kavalkád volt: csillagok, holdak, levelek, arcok és halak kavarogtak rajta. Persze, az is lehetséges, hogy csak számomra volt ilyen érthetetlen ez a díszítőművészet.
Azt hiszem, egészen máshoz szoktam. Valamelyest azért alakult az ízlésem: az athénai nagykövetség klasszikus épülettömbje mellett ma már a Kereskedelmi Bank gazdagon díszített homlokzatát is megcsodálom.
- Igazán szép - válaszoltam udvariasan. - Ran, szörnyen éhes vagyok. Messze még a vacsora? Ran megnyomott egy gombot a készüléken.
- Hozzanak fel valami ennivalót! Mondjuk... egy kis rozskenyeret, sajtot és gyümölcsöt. - Rám nézett, hogy megfelel-e nekem. Bólintottam. - Nagypapa dolgozószobájában vagyok a terminálnál. Ide kérem. Köszönöm. - Elengedte a gombot, és mosolyogva mondta: - Mikor a számítógép a házba került, Nagypapa legelső dolga az volt, hogy a konyhát bekötötte a rendszerbe.
Megfigyeltem, hogy Ran összehasonlíthatatlanul... oldottabban viselkedik otthonában. Ilyen megjegyzéseket, ilyen modorban még nem tapasztaltam tőle. Leültem egy rojtos ülőpárnára és vártam.
- Hajlandó végre közölni velem, hogy mit keresünk itt?
- Ha jól sejteni - nézett rám kényelmetlenül -, nem erre a szobára gondolsz, hanem a Cormallon birtokra...
- Igen, valahogy úgy. Rátapintott a kérdés lényegére. Miért kellett egy egyszerű tűzeset miatt elmenekülni?
- Rendben. - Otthagyta a számítógépet, és mellém telepedett. Neki is ugyanolyan hosszú szempillái voltak, mint Kyllának. - Azt hiszem, ideje megtudnod. Mint már említettem, nem te vagy az első, aki ezt az állást betölti.
- Igen, jól emlékszem. - Erről egyébként többet is tudtam. Úgy alakult, hogy rengeteg időm volt gyakorolni és kísérletezgetni a kártyákkal. S mivel Ran sorsát és szerencsét kellett kiolvasnom a kártyákból, a feladat összefüggött korábbi kártyavetője személyével, így aztán a lapok segítségével sikerült egy-két dolgot megtudnom róla: húszéves, szép és okos lány lehetett, aki állandóan egy kékkőből készült fülbevalót viselt. A Hegyekből származott. A kártyák pontosan nem mondták meg, hogy milyen volt a kapcsolatuk. Biztosan annyit tudtam róla, hogy meghalt.
- Előtted az egyik távoli unokahúgom töltötte be a helyed - kezdte lassan. - Tűz áldozata lett. Bizonyítékok nem voltak, de okom volt rá, hogy szándékos gyújtogatásra gyanakodjak. Telt-múlt az idő, a nyomozás nem járt eredménnyel. Ilyen helyzetben találtam rád. Kezdetben nagyon óvatosan jártam el. A fülkében teljes biztonságban voltál, senki sem láthatott meg. És amikor nem történt semmi, kezdtem arra gondolni, hogy fölöslegesen aggódom. Ekkor közbejött a Sina-ügy. A bosszú nem lett volna bosszú, ha te nem vagy jelen. Hagytam, hogy minket együtt lássanak. De amikor aznap este tűz ütött ki a szobádban, csakis arra tudtam gondolni, hogy ez nem véletlen.
- Úgy gondolja, hogy szándékos volt?
- Igen, elég valószínű. Akár a legjelentéktelenebb boszorkánymester is képes tüzet csinálni. Távolból okozott ön gyulladás... ez az egyik legelső fortély, amire az embert megtanítják. - A hallottaktól felkavarodott a gyomrom
- Ki akarhat engem eltenni láb alól? Mi közöm ehhez az egészhez? Nem ártottam én senkinek... úgy értem, befolyásos embereknek.
- Nem is rólad van itt szó - válaszolta minden bántó szándék nélkül. Az itteni törvényeket kívánta szemléltetni. A Cormallonoknak rengeteg ellensége van. A hat Ház közül bármelyik szóba jöhet. Nekem is megvannak a magam ellenségei. Most már legfőbb ideje, hogy megtudd: a kártyák útmutatásai nélkül meghalnék. Az életben túl sok a váratlan fordulat, túl sok az ellenség, aki az életedre tör. Mint varázsló, már a legelején elpusztultam volna nélkülük. Arról persze nem tudnak, hogy a kártyacsomag és az ebből olvasó személy nélkül nekem végem lenne. Ha egy rosszakaróm gyanút fogna, vajon miért kísérget mindig a segédem, a fejemet teszem rá, hogy megpróbálná, mire megyek nélküle. Ebben az esetben elveszíteném a tájékozódási képességemet, és ki lennék téve a támadásoknak.
- Akkor miért nem próbál meg saját maga olvasni a kártyákból, akár a többi mágus?
- Bárcsak, tudnék! Gyerekkoromban egy óriási butaságot követtem el. Ezzel fizetek meg érte.
- Nem egészen értem, miről van szó. - Ran arca fájdalmasan megrándult.
- Éppen tízéves voltam. Beavatásom után Nagyanyám elé vezettek egy komoly beszélgetésre. Alig ismertem őt, mert mióta csak az eszemet tudom, mindig betegeskedett. Közben várt rám a beavatás tiszteletére rendezett ünnepség. Már minden porcikámban arra vágytam, hogy ott lehessek. Ehelyett Nagyanyám előtt álltam, a legjobb ruhámban, és ő egyre csak záporozta a kérdéseket, hogy felmérje, mit tanultam meg a varázslás tudományából. Egyre türelmetlenebb lettem. Aztán megjegyezte, hogy most sokáig én leszek az egyetlen beavatott a családban. Egészen házasságkötésemig. - Kínosan köhögött egyet. - Buta kölyök voltam. Azt feleltem neki, hogy nem szeretem a lányokat és nem is fogok megnősülni. Nem vett komolyan, azt gondolta, hogy viccelek. De én csak kötöttem az ebet a karóhoz, tovább erősködtem. Ehhez hozzátartozik, hogy a mi családunkban már egy tízéves gyerek is köteles tudni, kinek mivel tartozik. - Rövid szünetet tartott, majd elmosolyodott:
- Nagyanyám erre végül azt felelte, hogy hiányzik belőlem a nők iránti tisztelet, de ezt majd kemény áldozatok árán meg fogom tanulni. Erre megátkozott. Elővett egy kártyacsomagot, ami még Nagyapámé volt... ez van most nálad... és azt mondta, hogy tizenhat éves koromban, amikor ezeket a kártyákat megkapom, nem leszek képes olvasni belőlük. Ha pedig meg akarom tudni, hogy mi áll a kártyákban, szükségem lesz egy nőre, aki ezt helyettem megteszi. Továbbá, hogy ezt a nőt boldoggá kell tennem, mert amíg ő él, rajta kívül senki más nem tud a kártyákból olvasni.
Kellemetlen gondolataim támadtak. Csak nem egy életre szól az állásom? Mi lesz Athénával? Ran még mindig mesélt:
- Amikor végre tizenhat éves lettem, kipróbáltam, hogy igaz-e, amit Nagyanyám mondott. A kártyák valóban hallgattak. Véletlenszerűen következtek egymás után, s amikor megérintettem őket, nem keltettek bennem látomásokat. Az első nő, aki a kártyákból olvasott nekem, a kórház számítóközpontjában dolgozott. Amikor meghalt, felfogadtam Marlát, az unokahúgomat. A fővárosba akart jönni pénzt keresni.
- Ran...
- Öt évig dolgozott nálam. Kapcsolatunk kölcsönös ellenszenvbe torkolt. Ott akart hagyni, holott tisztában volt azzal, hogy szükségem van a tőle kapott információkra. Rászorultam, így meg kellett benne bíznom. Nem volt más választásom. Ráadásul családtag volt. - Egy mély levegőt vett. - Mikor meghalt, fellélegeztem, de ott álltam egyedül, kártyaolvasó nélkül. Aztán véletlenül megláttalak a piactéren, amint azokat a nevetséges Tarot kártyákat rakosgatod. Rögtön láttam, hogy idegen vagy. Gondoltam, no most végre rám köszöntött a szerencse.
- De Ran, mi az...
- Uram. Nem Ran.
Hagytam, hogy kijavítson. Nem állt szándékomban felbosszantani, hiszen tisztában voltam az itteni szokásrenddel: az ivoryak kizárólag családtagjaikra nem emeltek fegyvert.
Másra bármikor. Úgy tartották, hogy a családot meg kell védeni, szentségét tisztelni, mert az ember senki másban nem bízhat meg.
- Mondja meg az igazat: hogyan akadályozta volna meg, hogy ne menjek el, ha kezemben van a pénz a visszaútra?
- Nos... volt egy-két ötletem, hogyan tarthatnálak itt. - Elvigyorodott. - Felemelem a fizetésedet; adósságba kergetlek; felfogadok valakit, hogy lopja el a pénzedet; vagy az utolsó pillanatban közbelépek, hogy lekésd a hajót. Mint te is tudod, nem járnak valami gyakran. Aztán pénzed se lenne, hogy új jegyet válts. Megint mindent elölről kellene kezdened, ami gondolom, eltartott volna egy ideig.
Milyen csodálatos, emberbarát forgatókönyvet dolgozott ki itt marasztalásomra! S ha ez esetleg nem jön össze, még mindig van egy utolsó lehetőség: a lehető leggyorsabban megtisztítani a helyet a soron következő kártyavetőnek...
- Szüksége van még rám a mai nap folyamán?
- Nem, nincs. Miért kérded?
- Szeretnék egyedül lenni, hogy átgondolhassak sok dolgot.
- Természetesen -, majd úriemberhez méltón felsegített az ülőpárnáról. Ran átkozottul elbűvölt minden egyes mozdulatával és megnyilatkozásával. Tudta, hogy megértettem a játékszabályokat. S ugyanakkor azt is éreztette, mennyire sajnálná, ha ezek után bármi bajom esne.
Egy fiatal nő jelent meg az ajtóban, kezében egy tál friss gyümölccsel és sajttal. Barna haját hátul összefogta, arcán üde fiatalság ragyogott. A gyomrom még mindig kavargóit. Mikor felálltam, kétszer olyan üresnek éreztem, mint mielőtt leültem. Odamentem a lányhoz.
- Köszönöm - motyogtam, és kivettem a tálból egy szelet dinnyét. Közben egyenesen a szemébe néztem. Arcának jobb fele, egészen a füléig, begyulladt a tetováláskor használt tintától. Amikor látta, hogy szememmel felfedeztem szépséghibáját, olyan zavarba jött, hogy azt hittem, azonnal kiszalad a szobából. Elfordult, és fejét magasra emelve az asztal felé tartott. A tál tompán koppant, mikor letette.
- Szükségük van még valamire? - kérdezte Rantől.
- Köszönjük, Tagra, nincs. Ennyi bőven elég lesz. - Ezalatt én gyorsan kisurrantam a folyosóra.
4. fejezet
Órákon át bolyongtam az épületben. A többiek már biztosan megvacsoráztak.
A kihalt folyosókon néma csend honolt. Az egyik lépcsőfordulóban összefutottam a reggelit felszolgáló férfival. Kezében kenyereskosárral, pöffeszkedve haladt el mellettem. Újra a belső udvarban kötöttem ki. A kerengő oszlopai között szétszórtan márványpadok álltak. Leültem az egyikre. A szél lágyan fodrozta az úszómedence vizét.
A főváros levegőjét a cimetfák illata frissítette fel. Itt viszont egyetlenegyet sem láttam, a levegőt mégis üdébbnek és tisztábbnak éreztem. Kellemes este volt. Ámulva néztem a vizet... Mozgása valami leírhatatlan erőt árasztott felém. Azon tűnődtem, milyen az életem itt, Ivoryn.
Attól a reggeltől fogva, hogy a sétányon elhagyottan ébredtem, napjaim másból sem álltak, csak az állandó küszködésből, hogy a felszínen maradhassak.
Ran ügyesen ki is használta védtelen helyzetemet. Nyilvánvalóan ebből állt az ő küzdelme. És tudom, hogy a játszmát végig kell játszanunk. Úgy határoztam, hogy amint egy athénai hajó földet ér Ivoryn, készen állok a beszállásra.
Fáklyák lobbantak fel az oszlopok árnyékában. A Cormallonok házi szemfényvesztő praktikáinak kellékei, - gondoltam magamban gúnyosan. A fények hol kialudtak, hol váratlanul felvillantak: se világításra, se figyelmeztetésre nem voltak jók. Az udvar sötét volt, egyedül a fáklyák fénye tükröződött titokzatosan a fekete vízfelületen. Felálltam a padról, és odamentem az egyikhez, hogy közelebbről megvizsgáljam. Amint kezemet a láng fölé tartottam, az egyik szemközti ablakban felkapcsolták a villanyt, és két vitázó nő hangja szivárgott ki a kertbe. Mindén a legnagyobb rendben -, gondoltam kedvetlenül. A villanyfény már önmagában is nagyon érdekes jelenség... de az ember különös képzettársításai inkább a fáklyával kapcsolatosak. Eszembe jutottak ősi hadseregek, körmenetek és díszvacsorák, ahol kizárólag fáklyákat használtak világításra. Ezzel szemben az elektromosság csak turbinákat, áramfejlesztőket és egyéb gépeket juttat az ember eszébe. Óriási különbség -, gondoltam. S hirtelen ráébredtem, mekkora jelentősége van annak, hogy milyen korba születünk. De minden esetben igaz, hogy az embernek egyetlen esélye az életben maradásra, ha megtanulja a játékszabályokat. Hová is fordulhatna egy magamfajta tudós alkat? Elhatároztam, hogy felkeresem a könyvtárat.
A könyvtár egy gazdagon bútorozott, gyengén megvilágított szoba volt az első emeleten. Ma már egyszer elmentem mellette - fedeztem fel hirtelen. Az aranyszalagos, akit megkértem, hogy vezessen ide, először vonakodott.
- Se könyvek, se magnószalagok, se számítógépek! - szóltam elképedve. - Biztos, hogy ez a könyvtárszoba? - kérdeztem, mire a szolga a vállát vonogatta. Akár a többi aranyszalagos inkább tartotta a száját, vagy ha netán megszólalt, akkor sem hozzám intézte szavait.
A padlótól a mennyezetig körös-körül polcok álltak, minden falnál egy-egy csúsztatható létrával. A polcok - könyveket kivéve -, mindenféle tárgyaktól roskadoztak: kőedények, nyakláncok, fülbevalók, gyűrűk, furcsa kődarabok, a mindennapi élet legkülönfélébb használati tárgyai. Volt, amit felismertem, volt, amit nem. A mellettem levő polcon például egy réz cipőkanál feküdt.
A tárgyak túlnyomó többsége kőből volt, mégpedig az ivory folyókból származó opálos vörös, illetve kék színű kövekből. A kövek mindig is megigéztek; érdeklődéssel vettem kezembe az egyiket.
- Parancsol még egy kis mákéit? - kérdezte kedvesen házigazdám.
- Köszönöm, nem kérek - feleltem, és egy kenyérdarabbal kitöröltem a tányéromat. Késő nyári este volt, hajónk a Pell tavon siklott. A lámpák a hajóorrban finoman himbálóztak a víz felett.
- Akkor talán, tölthetek egy kis bort? - szólt Bakfar.
- Igen, legyen szíves - válaszoltam. Rendkívül elégedettnek éreztem magam. A vacsora közben sikerült megegyeznem vele; olyan üzletet kötöttünk, ami minden bizonynyal óriási hasznot fog hozni a Cormallon családnak. Az egyik lány poharat nyújtott felém. Elvettem tőle, és megcsókoltam. Lágyan hullámzó haja illatos volt.
Bakfar kifogástalan úriemberként bánt vendégeivel, ami együttműködésünk szempontjából jó jel volt. Hirtelen szúró fájdalmat éreztem az oldalamban. Lenéztem, és szememmel a kést kerestem. Nem láttam semmit. A szúró fájdalom még hevesebben megismétlődött. A pohár kicsúszott a kezemből, és darabokra tört a padlón. A lány ijedten meredt rám. Sápadt arca világított a sötétben. Minden erőmet összeszedve megpróbáltam elkapni Bakfar tekintetét. Méreg vagy mágia, már nem érdekelt. Úgy éreztem, meg tudnám fojtani... Leejtettem a követ. Tompán hullt a puha szőnyegre. Úgy elgyengültem, hogy le kellett ülnöm. Körülnéztem, hol találok egy széket. Ó, te szerencsétlen! - gondoltam fájdalmasan. Alig van tíz belőlük ezen a bolygón. Ülj a földre, ha nagyon muszáj...
Nem könnyű dolog meghalni, de még annál is nehezebb szemtanúja lenni egy másik ember halálának. Különösen, ha gondolatról gondolatra, érzésről érzésre éled át a pusztulását. Annyira megrázott a dolog, hogy megbénultam. Percekig ugyanabban a helyzetben maradtam, és arra sem volt erőm, hogy kényelmesebb testtartást vegyek fel. A szőnyeg puha tapintásán kívül másra nem emlékszem.
Kis idő múlva felnéztem a polcokra. Ha mindegyik tárgy valami hasonlót rejteget magában...
Az a férfi tényleg létezett, nem a képzeletem szüleménye volt. Seth Cormallon a Pell tavon hajózott, én meg részese lettem gondolatainak, élményeinek, amik visszanyúltak egészen a gyerekkoráig. Az utóbbiakra egyre kevésbé emlékeztem, meggyilkolásának élményétől viszont nem tudtam szabadulni.
Tudtam, hogy előbb-utóbb vissza kell tennem a követ a helyére, de képtelen voltam újra megérinteni. Már éppen fel akartam állni, amikor egy bronz táblácskára lettem figyelmes a falon. Dísztelen betűkkel ez állt rajta: “A halhatatlanság nem jog, hanem megszerezhető kiváltság. Nyugodjék békében; tisztelet és szeretet övezze, míg a Cormallon név fennáll.” A kövek, az ékszerek, s minden tárgy száz és száz Cormallon életéről mesélt: a könyvtár szó szerint családi könyvtár volt.
Jobb oldalról egy gép búgó hangjára lettem figyelmes.
- Nem áll szándékomban megzavarni - szólt egy férfihang -, de azt a követ mindenképpen a helyére kell tenni. Nem hagyhatjuk, hogy rokonaink szanaszét heverjenek a szőnyegen. Ne adj isten, még valaki rájuk találna lépni. Mit mondanánk akkor a Nagymamának? - A férfi alakja kibontakozott a félhomályból. Egy kerék nélküli, lebegő járgányon ült, ami leginkább az athénai kórház betegszállító eszközeihez hasonlított. A férfi lábai le voltak kötözve.
- Eln Cormallon vagyok, szolgálatára!
Már hozzászoktam, hogy mindenkiben Ran arcvonásait fedezem fel. Ebben az esetben viszont elképesztő volt a hasonlóság. Eltekintve a szája és a szeme körüli apró ráncoktól, világosabb hajától, teljesen úgy nézett ki, mint Ran.
- Maga lenne hát az öcsém titokzatos vendége. Tényleg Theodorának hívják? - Bólintottam. Eddig még senki sem mondta rólam, hogy titokzatos vagyok. - És mi a vezetékneve? Ran senkinek sem hajlandó elárulni.
- Pillanatnyilag, ha jól sejtem, Cormallon. Egyébként, nem jellemző.
- Érdekes - szólt, majd lebegőjével közelebb jött, és felvette a követ a szőnyegről. Épphogy elérte. - A Theodora nekem túl hosszú. Ezért mostantól fogva egyszerűen Theonak fogom szólítani. Sokkal gyorsabban tudom majd figyelmeztetni, ha tűz ütne ki, vagy ha szükségem lenne magára. - Kajánul elvigyorodott.
Én is elnevettem magam. Ugyanakkor nagyon izgatott, mennyit tudhat a tűzesetről. Megfordult, és egy üveget húzott elő.
- Mit szól egy kis Vintage Ducorthoz? Ünnepeljük meg a keresztelőjét!
- Nagyon kedves, de talán egy másik alkalommal. Teljesen üres a gyomrom. Nem hiszem, hogy most jólesne.
- Hogy-hogy? Mit csinált az étkezések ideje alatt?
- Reggelizni reggeliztem, azóta egy szelet dinnyét ettem.
- Micsoda?! Ez képtelenség. A Cormallonok egyáltalán nem arról nevezetesek, hogy halálra éheztetik a vendégeiket. Ezt most rögtön megoldjuk. - Lebegőjével az ajtó irányába indult, én pedig követtem.
- Várjon! Semmi szükség...
- Látnia kellene, milyen elcsigázott. Még a végén elájul itt nekem! Cseréljünk csak helyet! Én gyalogolok, maga meg használja a lebegőmet.
Nem tudtam eldönteni, hogy most viccel, vagy nem. De nem is akartam megbizonyosodni róla, ezért szófogadóan elkísértem a konyhába.
Az óriási konyha közepén egy tölgyfaasztal állt. Az asztalnál egy megtermett, széles vállú nő éppen tésztát gyúrt. Az illatokból ítélve, valami finomság készült. a sütőben.
- Hello, Herei! - szólt Eln. - Gondoltam beugrók. Áruld el nekem, hol tartod azt a finom kis taht? És ugye nem tévedek, maradt még a ma reggeli rákpetékből? Ha lehet, abból is adj!
- Ejnye, Eln...! Megint elmulasztottad a vacsorát. Nagymama azt szeretné, ha te is a többiekkel együtt étkeznél. Nem helyes, hogy minden órában felbukkansz a konyhában.
- Herei, teljesen félreértettél. Egyedül te segíthetsz rajtunk. A Cormallonok vendége az éhhalál szélén áll. Könyörülj rajta!
- Theo, légy még fehérebb, máskülönben hoppon maradunk!
Herei vigyorogva a fejét csóválta. Tányérokat, evőeszközöket vett elő, és megterített a hosszú asztalon. Eln átment az asztal túloldalára, és velem szemben megállította lebegőjét. Herei leültetett: a lábam nem ért le a földre.
Mikor körbenéztem, nem is lepődtem meg olyan nagyon. A konyha és az asztal óriási volt, Herei szintúgy. Hatalmas lábasokat és fazekakat vett elő a főzéshez, mintha az egész galaxis vacsoráját ő készítené. Egyszóval úgy éreztem, hogy Eln és én gyerekek vagyunk, akik egy óriás konyhájába toppantak be.
Eln egy almát vett a kezébe, és hámozni kezdte.
- Mióta van Ivoryn?
- Több mint két éve - felém nyújtotta a megtisztított almát.
- És melyik hírneves bolygóról származik? Röviden elmeséltem neki a történetemet. Figyelmesen végighallgatott, majd Pyrenéről, Athénáról, ottani barátaimról és a munkámról kérdezősködött.
- Két éve van a fővárosban. Mivel foglalkozott ez idő alatt? - Akár ő is felelhetett volna erre kérdésre.
- Kártyából jósoltam a Trade Squaren.
- Úgy tudtam, hogy az idegeneknek nincsen érzékük a... ó, bocsásson meg! Ezek szerint maga Ran új kártyavetője! - Nem válaszoltam. Nevetett és azt mondta:
- Nincs miért aggódnia. A családban ez afféle nyílt titok. Szegény Ran... Nagymama igazán nem harapós természetű, de ha egyszer felbosszantják... Remélem, jól kijönnek majd Rannel. Ugye tudja, hogy maga pótolhatatlan?
Egy szót se szóltam, kényelmetlenül éreztem magam. Herei munkáskezét figyeltem, ahogy gyakorlott mozdulatokkal gyúrja a kenyértésztát. Eln hirtelen megszólalt:
- Mit szól az Uralkodó legutóbbi beszédéhez? Nehogy azt mondja, hogy még nem hallotta! Valahányszor a fővárosi lóverseny-eredményeket akarom megtudni a Hálózatról, no mit hallok: “Tekintettel a... öö... felborult kereskedelmi egyensúlyra...”
Nem tudtam megállni, hogy ne nevessek. Az Uralkodónak ez volt a szavajárása. Felfuvalkodott beszédstílusát Eln kegyetlen pontossággal adta vissza.
Herei királyi lakomát tett elénk. Eln őt is leültette az asztalhoz, és borral kínálta. Közben előadta a történetet arról a paripáról, amit a legutóbbi birodalmi bajnokságon lovagolt meg.
- Utolsónak futott be egy negyvenhármas nehézségű pályán. És tudjátok, mi a legkülönösebb az egészben? Ha ezt tudom, ellene fogadok, és lehet, hogy nyertem volna. Aztán utánozni kezdte, hogyan mentegetőzött a ló tulajdonosa. Az utánzásban egyszerűen páratlan volt! Halálra nevettük magunkat.
Már jó ideje a konyhában ültünk: történet történetet követett. Teljesen elveszítettem az időérzékemet. Már majdnem felkelt a nap, mikor Kylla benyitott a konyhába. Fáradt és zilált volt. Beszélgetés közben leoldotta íjfelszerelését.
- Herei, de jó, hogy még nem feküdtél le! Lőttem három fogolyt. Segítenél megtisztítani őket? - Az asztal felé nézett, és észrevett minket. Majd felváltva jártatta rajtunk a szemét.
- Ó, kedvesem, te is itt vagy? - szólalt meg.
- Nem helyeslem, hogy sok időt töltesz Elnnel - mondta Ran még aznap délután.
A dolgozószobában ültünk, Ran a családi terminálnál a file-okat böngészte.
- Miért? - kérdeztem értetlenül.
- Mert Eln... Eln gyakran kiszámíthatatlan. Nagyon könnyen felizgatja magát semmiségeken. Nem is egyszerűen izgatott lesz, hanem inkább megbízhatatlan.
- Ezek szerint nem bízik benne? - kérdeztem, mert nem tudtam, mit akar ezzel mondani.
- Már hogyne bíznék benne? Elvégre a testvérem - mondta magától értetődően. - De nagyon szeszélyes, és nem kellene vele töltened a szabadidődet.
Az ellentmondásos feleletre vállat vontam, amit általában akkor tettem, ha valami jellegzetes ivoryi zagyvasággal kellett szembesülnöm. Aztán gyorsan másra tereltem a szót.
- Miért ül mostanában állandóan a számítógép előtt? Ha jól emlékszem, a fővárosban még a közelébe se ment. Szeme a monitorra szegeződött.
- Meg kell bizonyosodnom, hogy van-e olyan ellenségem, akit eddig figyelmen kívül hagytam. - Megállította az adatfolyamot, és egy darab papírra feljegyzett valamit. - Egyszerűen hihetetlen, hogy akiket a nyomozással megbíztam, még mindig egy helyben topognak. Van néhány gyanúsítottuk, de ezenkívül semmi. Rendkívül bosszantó!
- És mi van akkor, ha maga sem jut semmire? Itt kell leélnem az életemet?
- Igen, én is gondolkoztam már ezen - szólt komolyan. Egy ideig használhatnánk a videofont, én a fővárosban, te pedig itt. De nem hiszem, hogy hosszú távra ez lenne a megoldás. Ha nem állsz velem közvetlen kapcsolatban, a kártyák hallgatni fognak. Ezért szinte elképzelhetetlen, hogy nélküled menjek vissza a fővárosba.
Hála a bölcs döntésnek! - gondoltam, és nagy kő esett le a szívemről.
- Addig is, majd elfeledtem, látod azt a könyvet az asztalon? Azt ott vörös kötésben! Valahányszor ráérsz, tanulmányozd!
Kezembe vettem a könyvet. A fedőlapon vörös alapon egyetlen jel állt: xxx (jel a könyv ötvenharmadik oldalán található ábra helyett áll.)
Eszembe jutott, hogy ugyanez a jel van azon a kristálytömbön, amit Ran irodájában láttam.
- Boszorkányok könyve - mondta. - A Vörös Könyv a kezdők számára készült. Nézd át, és majd megbeszéljük.
- Ran, nagyon jól tudja, hogy nekem ehhez semmi tehetségem!
- Ez tény, de minél jobban ismered a boszorkány-mesterség fortélyait, annál jobban érted majd munkánk lényegét. Különben is, van benne néhány olyan dolog, amit bárki elsajátíthat. Ha jól meggondolom, még neked is hasznodra válik. Például: hogyan lehet a megigézést elkerülni.
- Hogyan?
- Olvasd el és megtudod! - Erre ismét belemerült a jegyzeteibe.
*
Vacsoráig egy kellemes, árnyékos helyen olvastam az udvaron. Nagymama se a vacsoránál, se a másnapi étkezéseknél nem jelent meg. Ran elmondta, hogy gyakran érzi magát rosszul, és ilyenkor még egy ebéd kedvéért sem hagyja el a szobáját. A vacsora sok kicsi fogásból állt. Először úgy tűnt, hogy az egész nem ér fel egy kiadós reggelivel. Aztán magam se értem hogyan, mégis jóllaktam, és még az ízekkel is elégedett voltam. A vacsora végeztével, Kylla elém tolt egy tál apró, ánizsos süteményt és egy pohár fehérbort töltött hozzá.
- Ugye velünk tartasz holnap? - kérdezte.
- Veletek? - Ranre néztem. - Hová?
- Kirándulni megyünk - mondta Ran. - Családi szokás, legalábbis ami Kyllát meg engem illet. Kilovagolunk a hegyekbe, valahol sátrat verünk, és pár éjszakát kinn töltünk a természetben. Minden évben sort kerítünk rá.
- Ha biztosak benne, hogy nem... - de nem folytattam. Nem lett volna helyénvaló válasz. Ők ivoryiak, ha valóban zavarnék, nem hívtak volna. - Köszönöm. De ugye nem lépjük át a határt?
Ran mosolygott.
- Nem, ne aggódj! Kirándulni megyünk, nincs szükségünk bonyodalmakra. Vedd úgy, hogy egy hosszú piknikre jössz!
- Eln is jön? - kérdeztem. Mint általában, most sem volt jelen a vacsoránál.
Ran unokatestvérei is hiányoztak, úgyhogy hárman üldögéltünk a nagy asztalnál. Kylla bátyjára nézett, aki mélyen hallgatott.
- Ő is jön? - kérdeztem. Ran felállt és megkerülte az asztalt. Bejött az egyik szolga, hogy kivigye az üres tányérokat. Ran majdnem fellökte, mikor elhaladt mellette. Kylla aggódó tekintettel követte.
- Sajnálom, ha valami rosszat mondtam - mentegetőztem.
- Ne sajnáld! Nem tehetsz róla! - Kylla összeszedte a tányérokat, és az asztal végére tette. A szolga berakta őket egy nagy kerekes kosárba. - Korábban Eln is mindig velünk jött... csak pár éve, hogy... - Alig észrevehetően megremegett a hangja, de az is lehet, hogy csak képzelődtem.
A szolga a tányérokról kaparta a maradékot. Az óriási termet betöltötte a kés hangja, ahogy a porcelánt karcolta.
Ran megjelent az ajtóban:
- Ha szeretnéd, hogy velünk tartson, nyugodtan szólj neki!
5. fejezet
Kylla kezembe nyomott egy csomagot. Hátravetettem a vállamra, és abban a pillanatban megtántorodtam a súlyától.
- Remélem, nem akarod, hogy ezzel a málhával gyalogoljak - mondtam.
- Ne butáskodj! - mosolyodott el. - Egy lépést se kell tenned gyalog! Kirándulni megyünk, nem pedig gyalogtúrára. Követtem kifelé, le a lépcsőkön.
- Akkor hogyan jutunk a jóságos Platón tudja hova? - Ran két óriási állatot vezetett elő, és a gyep szélén megállt.
- Ky, mindjárt hozza Olin a tiedet - mondta. Olyan erővel veregette az egyik állat hátsóját, hogy megijedtem. De az állat nyugodtan tűrte. - Ez lesz a tiéd! - intett felém.
Ránéztem, és szólni is alig bírtam.
- Mi ez? - nyögtem ki.
- Ló - válaszolt Ran. - Egy régi, nemes fajta: igazi terran vér. Csillagnak hívják.
Az igazat megvallva, tényleg gyönyörű példány volt. Ez hát az a híres állat, amit olyan gyakran emlegetnek a Terran legendákban: társ a csatában és a kalandokban. Úgy képzeltem, hogy alacsonyabb az embernél és testét páncél borítja. Óvatosan megközelítettem. Mellső lábait keményen megvetette a földön és egy rémisztő hangot hallatott az orrán keresztül. Ijedtemben hátraléptem.
Elképesztően nagy volt.
- Nem tetszem neki?
- Butaság. Egyszerűen össze kell szoknotok.
- Nem vagyok hajlandó felülni egy ilyen szörnyetegre!
- Akkor hogyan tartasz lépést velünk? Loholni akarsz egész úton?
- Nem mehetnénk szárnyasautóval? - Hirtelen Eln hangját hallottam. Úgy látszik, akkor csatlakozott a társasághoz, amikor ezzel a rettenetes teremtménnyel voltam elfoglalva.
A riasztó dolgok mindig annyira lekötötték a figyelmemet, hogy megfeledkeztem a környezetemről.
- Ide figyelj, Ran! Theo jöhetne a másik lebegőmmel.
- Ha nem ül fel a lóra, miből gondolod, hogy a lebegőbe bele mer ülni?
- Én jó ötletnek tartom - szóltam közbe gyorsan. Szívesen kipróbálnám. Az legalább egy gép, nem pedig egy kiszámíthatatlan vadállat öklömnyi fogakkal.
A gépek ellen semmi kifogásom. Végül megegyeztünk, hogy ők ketten hús-vér állatra, mi pedig Elnnel a lószerű masinára ülünk.
A Cormallon birtok hatalmas területen feküdt, csermelyek, patakok szelték keresztül és erdővel borított hegyek tarkították. Ran és Kylla kényelmes tempóban haladtak előttünk, közben nézelődtek. Eln megmutatta, hogyan állítsam be a lebegőt a megfelelő sebességre. Egy harangvirágoktól tarkálló réten Kylla vágtázni kezdett, Ran pedig nevetve követte. Én is rá akartam kapcsolni, de Eln kinyújtotta a karját, hogy megállítson.
- Vigyázz, túl gyorsan mennek, és te még gyakorlatlan vagy! A lábad sincs olyan biztosan a kengyelben, mint az enyém.
Jó időbe telt, míg utolértük őket. Közben beszélgettünk.
- Jól szórakozol? - kérdezte Eln. - A természet szörnyen unalmas tud lenni, ha nem vagy ráhangolódva.
- Csodálatosan érzem magam. Nem gondoltam volna, hogy ilyen sok szép növény van ezen a bolygón - mondtam, holott sejtettem, hogy a piaci tövis nélküli, egyformára vágott virágokon kívül más virágok is vannak Ivoryn. Most pedig csodálatos, tarka mezők tárultak a szemem elé. - Ez itt harangvirág - mondtam, s büszkén rámutattam egyre. Kylla egész reggel virágneveket sorolt, de csak egy párat tudtam megjegyezni, így hát azzal a kevéssel dicsekedtem, amire emlékeztem.
- Igen, az.
- Nagyon szép.
- Közönséges gyom. Az egész mező tele van vele. - Megcsömörlött, fölényes pillantással körbenézett a mezőn, mintha valami igazán szépet akarna mutatni, de nem talált.
- Nem érzi jól magát? - kérdeztem.
- Az olyan kikapcsolódást szeretem, amikor dolgoztathatom az agyamat. - Amikor látta, hogy válasza kiábrándít, így szólt:
- De igaza van, ez tényleg gyönyörű. Tudja, itt a szépség nem ritka: szép az idő, tiszta az ég, szépek a harangvirágok, de hiába... attól még közönséges gyomok maradnak.
Majdnem megkérdeztem tőle, miért hagyott fel a közös kirándulásokkal és felfedező utakkal, amikor eszembe jutott, hogy biztosan kényes témát érintenék. Különben lehet, hogy válaszolt volna, de úgy találtam, hogy már így is jobban belebonyolódtam családi ügyeikbe, mint amennyire az számomra előnyös lett volna.
Délután egy tóparton ütöttük fel sátrainkat. Ran és Kylla a lovak körül foglalatoskodtak, és az éjszakai táborozáshoz készülődtek. Ahhoz képest, hogy otthon szolgahadak lesik parancsaikat, itt roppant megelégedéssel gondoskodtak magukról. A szolgák jelenléte nagyon zavart, amióta Cormallonra érkeztem.
Sehogy sem tetszett ez a hierarchia. Pyrenen már szélsőségesen egyenlőségre törekvő állam volt; Athenán pedig azt hangoztatták, hogy ott mindenki képességei szerint érvényesülhet. A kettő közül egyik társadalmi rendszer sem készített fel arra, amit Ivoryn kellett tapasztalnom. Azt sem igazán értettem, hogy miért jó a Cormallonoknak, ha a házuk tele van fegyencekkel. Csak hosszas töprengés után találtam rá magyarázatot. Végül is óriási birtokuk volt egy technikailag fejletlen világban. Még mozgatható porfogó készülékeket sem szereltek fel a szobákban. Máskülönben az egész bolygóról hiányoztak az ilyen készülékek. Természetesen importálhattak volna Tellysről, de az elsőként behozott árukra csillagászati összegű vámot róttak ki. (Ezt még Athénán magyarázták el nekem: Tellys tisztában van azzal, hogy ásványkincs készletei nem tartanak örökké. Óriási tőkét akarnak felhalmozni bankszámlájukon, mielőtt bányái végképp kimerülnek. Ezért, ha valamelyik termékük először kerül forgalomba egy bolygón, egy “fleur-de-lis” címkével látják el, ami annyit tesz: “új és másolható technológia”. Ezért az apró címkéért a termék árának kétezerszeresét kell megfizetni. Tellysnek ez egy jól jövedelmező, bevált módszere.) Ivory nem tartozott a szegény bolygók közé, mégsem költöttek sokat áruk behozatalára. Miközben Elnnel a szétnyitható ágyakat rendezgettük, meg is jegyeztem neki. Kettesben voltunk, Ran és Kylla elmentek fát gyűjteni a tűzhöz.
- De hát mit gondolt, Theo? - kérdezte. - Tudja, milyenek az arisztokraták. Egy évszázaddal ezelőtt az Uralkodónak sikerült erőszakkal rávennie minket, hogy vagyonunk és ingóságaink egy részéről lemondjunk az állam javára, hogy támogassuk a külföldi termékek behozatalát. Ráadásul hozzájárultunk a számítógép-hálózat kiépítéséhez. Cserébe kaptunk szárnyasautókat, meg még néhány dolgot. De miből gondolja, hogy a nemesség valaha is együtt fog működni? Nem beszélve a középnemesekről. - Elvigyorodott.
Elnnek az ivoryakétól teljesen eltérő világszemlélte volt; sokkal inkább történelmi vonatkozásokban gondolkodott. Ahány emberrel csak beszéltem, úgy vettem észre, hogy számukra a történelem kizárólag saját családjuk történetét jelenti. Megkérdeztem, hogy látja ezt Eln.
- Én is olyan nevelést kaptam - mondta titokzatosan, közben levette hálózsákját a lebegőről, és a lábam elé dobta. - Erről se feledkezzünk meg!
- Nagyon köszönöm - mondtam, és a többihez tettem. Manapság hoznak be valamit Tellysről Ivoryra?
- Legfeljebb egy-két dolgot. Magánkezdeményezésre.
- Miket?
- Theo kedves, mire való ez a kereskedelmi mérlegünk iránti vonzalom? Az Uralkodó egyfolytában erről fecseg, nekünk igazán felesleges.
- Egyszerűen kíváncsi vagyok - feleltem kissé sértődötten. - Bizonyos dolgok igenis érdekelnek.
- Akkor találjunk valami más, érdekesebb témát! Erről nincs kedvem társalogni. - Egy percre elhallgatott, aztán újra megszólalt. - Szerintem van olyan téma, ami mindkettőnket érdekel. Például a maga jelenlegi helyzete. Mindenkinek feltűnt, hogy maga és Ran meglehetősen váratlanul toppantak be. Remélem, Ran nem keveredett megint bajba?
Nem tudtam eldönteni, mennyire foglalkoztatja őszintén a kérdés, illetve, hogy mennyit tud a történtekről.
- Ez viszont az a téma, amiről én nem óhajtok társalogni.
- Ejha! - Benyúlt oldaltáskájába, és előhúzott egy újabb üveg fehérbort a soha-el-nem-fogyó készletéből. Bámulatos volt, hogy még ennyi alkohol után sem látszott részegnek. - Velem tart? Néhány korty után hátha találunk valami közös témát.
- Miért ne? - egyeztem bele, és elvettem a felém nyújtott üveget. - Adja az ég, hogy a nap ismét felvirradjon! - Ezt a pohárköszöntőt még a Trade Square-en tanultam.
- És hogy a napot a hold váltsa fel! - mondta, és visszavette a borosüveget. Ezt a köszöntést viszont még soha sem hallottam, de úgy éreztem, hogy az “ishin na'telleth” életérzés csendül ki belőle. - Jól hallottam, hogy ma reggel Ran a mágia alapjairól kérdezősködött magától? Enyhén szólva különösnek tartom. Azt hittem, ő többet tud erről, mint maga!
- Tanít engem - szóltam, és meghúztam az üveget. - Nem valami fényesen haladok.
- Csakugyan? Mi lehet az oka? El sem tudom képzelni, hogy Rannél türelmesebb tanár létezhet a világon!
- A könyvvel vannak gondjaim: néhol nem egészen világos. Megpróbáltam bemagolni, amennyit csak bírtam, de hiába.
- Ez bizony végzetes hiba! A gépies tanulás nem vezet tudáshoz. Meg kell találnod a gondolatmenet vezérfonalát. Keresd meg az összefüggéseket, és akkor nem kell bajlódnod az emlékezetbe véséssel.
- Egy rohadt összefüggést sem találtam - mondtam sokkal élesebb hangon, mint ahogy akartam, de nagyon kiábrándított, hogy ennyire nem értem ezt a zagyvalék szöveget. Úgy vettem észre, hogy a tudományokat itt merőben más szemszögből közelítik meg.
- Márpedig összefüggések mindenhol léteznek. Nézzük csak, melyik résznél jársz?
- Még csak az elsőnél.
A Vörös Könyv mindössze két részből állt. Az elsőnek a címe: “Dolgok, melyek változatosságra törekednek”, a másiké pedig: “Dolgok, melyek azonosságra törekednek”. Ezek a címek nekem semmit sem mondtak.
- Nézzük csak, hogyan talál meg valakit, aki elrejtőzött?
- Felderítő varázsigével - vágtam rá a még egyszerű választ.
- Helyes. Mi a rangsor a felderítő varázsige alkalmazásakor? - Erre már nem tudtam válaszolni. Eln segíteni próbált: - A külső jegyektől halad a belső tulajdonságok felé, vagy éppen fordítva?
- A könyv nem említi. Vagyis, nem találtam benne semmi erre vonatkozót.
- Rendben, felejtsük el! Mik azok a külső tulajdonságok?
- Külső tulajdonságoknak nevezzük azokat a jellemzőket, amelyeket a legkönnyebb megváltoztatni - szajkóztam a betanult szöveget. - Általában a haj, a szemszín, a név és a ruházat tartozik ide. A belső tulajdonságok - folytattam, mielőtt Eln közbeszólhatott volna - sokkal kötöttebbek, vagyis nehezebb megváltoztatni őket. Gyakran nem könnyű hozzájuk férni. Ilyen például a kedvenc időtöltés, a kézírás, a testmagasság, ami ugye orvosi beavatkozás nélkül nem valószínű, hogy megváltoztatható. - Mély lélegzetet vettem. Eln megtapsolt. - Bravó! Akkor most már azt is tudja, hogy mely tulajdonságokat érdemes a varázsigével felderíteni: a külsőket vagy a belsőket?
- Nem tudom, a könyv erről semmit sem mond!
- Ó, Theo, mintha nem is magát hallanám! Hát így oktatják Athenán a tudósnövendékeket? Ne bizonytalanodjon el, ha egy ismeretlen problémával kerül szembe! Gondoljon arra, hogy ez egy egyszerű logikai feladat.
- Mi a válasz?
- Nem mondom meg! Gondolja át még egyszer, mielőtt este lefekszik.
- És még maga becsméreli Ran oktatási módszereit!
- Csak nem sértődik meg?! Ez nem vall magára. Igyon még egy kis bort!
- Köszönöm. - Ha iszom, mindig hevesebb leszek. Még mindig a felderítési rangsoron gondolkodtam, miközben Eln egy dalocskát énekelt a “nyílt tengerek leányáról”, akinek úgy tűnt, érdekes élete lehetett. Nagyjából ekkor lépett ki a fák közül Kylla egy ölnyi száraz gallyal.
- Jaj, ne! Eln már megint énekel - szólt elfintorodva. - Theodora, nem lenne szabad ilyenekre bátorítanod! Most egész este hallgathatjuk. - Eln összehúzta a szemöldökét, és elővett egy szájharmonikát, hogy eljátssza a refrént.
Azon az estén a birtokhatár mellett táboroztunk. Úgy látszik, a Cormallonok előszeretettel merészkednek a határok közelébe...
Kylla a tűznél pihent, s közben tahval teli csészéket adott körbe.
- Ugye, közel van ide a Templom? Nem nézzük meg? Theodora még úgyse látta.
- Körülbelül egy mérföldre van innen, a dombokon túl - felelt Ran, s fejével északkelet felé mutatott. - Nem fáradtatok még el eléggé?
- Én a holnapi programra gondoltam.
- Menjünk most! - szólt Eln, miközben a tüzet élesztgette. - Én egyáltalán nem vagyok fáradt. Kyllát is magával ragadta az ötlet.
- Tényleg, Ran! Nem mehetnénk most? Theo, ugye velünk tartasz?
- Örömmel - mondtam, mert nem akartam elrontani a kedvét. Ran fáradtnak látszott, de alávetette magát a többség akaratának, így hát elindultunk, hogy megnézzük a Templomot.
Nem egy egyszerű rom volt, mint ahogy azt gondoltam. A hold kékes fénnyel világította meg a dombtetején álló világos köveket. A kör alakú fal repedésein át beléptünk a templomba. A márványpadló közepén még mindig kivehető volt egy mozaikkövekből kirakott égő fáklya: a tüzet piros és sárga, a füstöt pedig szürke és fekete lapocskák alkották. A padlózat helyenként felrepedezett, s a kőtáblák között magasra nőtt a fű.
- “Ishin na'telleth” - szólt halkan Ran. Meglepődtem. Úgy éreztem, itt még annyi a szépség, hogy érdemes lenne törődni vele. Aztán rájöttem, hogy Ran ezt mire érti: a templom eredeti rendeltetését tekintve már halott. A templomot valaha kupola fedte, most már csak a csillagfényes ég borult a romokra.
- Az egyik örökösödési háború alatt - kezdte Ran, mikor látta, hogy tekintetemet kíváncsian végigjáratom a lerombolt építményen - súlyosan megrongálódott. Melyik dinasztiával harcoltunk itt?
- A Prianokkal - válaszolt Eln. - Nyolc évszázaddal ezelőtt.
- És ki nyerte meg? - faggatam Elnt, az élő levéltárat.
- Mi. Vagyis a mi uralkodónk lépett a trónra. Különben most nem lennénk itt. Az utóbbi kétszáz évben egyetlen háború sem volt Ivoryn, a határokat azóta érintetlenül hagyták.
- Aludjunk itt! - indítványozta Kylla.
- Nem lehet. Minden cuccunk a táborhelyen maradt - felelte Ran.
- Holnap érte mehetünk. Na, ki vállalkozik rá?
Ran vállat vont. A fűre terítettük kabátjainkat, mert a márványpadló túl hideg lett volna. Kylla odament bátyjaihoz, hogy kicsikarja az esti puszikat.
Némi tétovázás után először Eln, majd Ran nekem is puszival kívántak jó éjszakát. Kylla mellé feküdtem. Kinyújtotta a kezét, és megfogta az enyémet.
- Jó éjt, Theodora!
Sokáig forgolódtam, míg végre elaludtam.
- Hol vannak a többiek? - kérdeztem Kyllától, amint felébredtem. A nap már magasan járt az égen, Ran és Eln pedig nem voltak sehol. A tábori felszerelés egy kupacban hevert nem messze tőlünk. Kylla lova békésen legelt a templomfal tövében.
- Nem lesz baja attól a növénytől? - kérdeztem Kyllát, és aggódva a ló felé mutattam. Kylla elnevette magát.
- Úgy örülök, hogy velünk vagy! Mióta megjelentél, minden olyan új és izgalmas. - Azzal kezembe nyomott egy tahval teli üveget. Mikor kinyitottam, mennyei illat csapta meg az orromat. - Nagymama beleegyezett, hogy legyen egy saját házam, ahová elvonulhatok, ha magányra vágyom. Ran és Eln elmentek, hogy megfelelő helyet keressenek.
- Nem kellett volna velük menned? - Kylla megrázta a fejét. - Ez a férfiak dolga.
Tudtam, hogy a nemesi családok tisztelik a hagyományokat, de mivel a fenti kifejezést most hallottam először, igencsak elképedtem.
- Kylla, az a te házad lesz, nem?
- Tudom - felelte nyugodtan. - Ha nem tetszik, nem oda építtettem. Különben is olyan gyönyörű a reggel, szívesebben ülök itt veled a dombtetőn.
Erre nem tudtam mit felelni. Hirtelen azon kaptam magam, hogy Ranen jár az eszem. Vajon miért van rajta ez a borzalmas átok? Pontosan emlékeztem, mit mondott Nagymama: a családban Ran az utolsó férfi, aki beavatásra került.
Eln viszont azt mondta, hogy Ran az öccse. Miért Ran élvezi az elsőszülött fiút megillető jogokat? Mi történt Elnnel? Hogyan vesztette el örökösödési jogát? Sajnos ezek nem olyan egyszerű kérdések, amiket az ember bármikor feltehet.
- Mi az oka, hogy Ran rossz szemmel nézi, ha Elnnel beszélgetek? - kezdtem a puhatolózást.
- Erről elég kínos beszélnem, de talán még kellemetlenebb lenne, ha nem tudnád meg idejében. Eln időnként elviselhetetlen. Ezt nehéz megmagyarázni, ha még nem tapasztaltad. Ha megsértődik, akkor nem fogja vissza magát. Persze, tudom, nem könnyű a helyzete: mindannyiunk közül ő a legértelmesebb, mégis mindig mások aratják le a babért. Még abban sem lehet biztos, hogy helyet kap a könyvtárban, ha meghal. Neki vág legélesebben az esze közöttünk... - tette hozzá, mert észrevette hitetlen arckifejezésemet. Ha vele nőttél volna fel, neked is ez lenne a véleményed... Eln Cowper-kórban szenved. Tízéves korában kapta el ezt a Tellysről származó betegséget. Biztosan csodálkoztál a lebegőn is. A művégtagoknak semmi hasznát sem venné, annál sokkal súlyosabb az idegbénulása. - A kenyérvágó kést lekváros oldalával leejtette a fűbe, de észre se vette. Apám nem bírta elviselni, hogy fogyatékos a fia. A családban nagyok az elvárások. Később megtudtam, hogy Eln születésekor apám kártyát vetett. Nem tudom, mit olvasott ki belőlük, de úgy látszik, megerősítette elhatározásában. Elnt egy másik család gondjaira akarta bízni, amiről persze Nagymama hallani sem akart. Attól kezdve apám egyszerűen nem vett tudomást róla. Szörnyű volt. Pár évvel később meghalt apa, de időközben... - itt elhallgatott, aztán nagyon halkan, mintha valami szégyenletes titkot fedne fel, folytatta. - ...Eln “ishin na'telleth”-et mondott a családnak, és a fővárosba költözött. Apa halála után Nagymama visszahozatta. Nagyon rossz állapotban volt. A kór megtámadta a szervezetének azt a részét is, ami a betegségek ellen védekezik.
- Az immunrendszerét?
- Igen, azt hiszem, így hívják. Itthon gondosan ápoltuk, így hamarosan felépült. Nagymama megtiltotta, hogy bárki felemlegesse neki, hogy egykor hátat fordított a családnak. Mert a szégyen nem az volt, hogy elment, hanem az, hogy visszatért.
Ha az ember valamire azt mondja, hogy “ishin na'telleth”, s nemcsak egyszerűen elégedetlenkedik, mint ahogy a fővárosban ezt megszoktam, akkor onnan többet nincs visszaút: amire egyszer “ishin na'telleth”-et mond, azt örökre ki-zárja az életéből. Ha később visszavonja kijelentését, azzal elismeri, hogy meggondolatlanul cselekedett, s nevetségessé teszi magát mások előtt. Ettől fogva közmegvetés tárgya, s a megaláztatásnak sosincs vége.
- Ran egyszer felemlegette neki - mondta Kylla ellágyulva. - Akkor már ő volt a családfő, s Eln megsértette valamivel. Nehéz napokat éltünk.
Az utolsó mondatot megismételte. A nap már magasan járt.
Mikor a két férfi visszajött, összepakoltunk, és útnak indultunk. Ran úgy találta, hogy legfőbb ideje a tanulásnak, s ismét faggatni kezdett.
- Hogyan találsz meg valakit, aki elrejtőzött? - tette fel a következő kérdést.
- Felderítő varázsigét alkalmazok. - S mivel láttam, hogy nem elégszik meg ennyivel, hozzátettem: - Természetesen a belső tulajdonságoktól a külső jellemzők felé haladva.
- Mi ebben a természetes?
- A varázsige kizárásos alapon működik. A személyiségjegyek kevésbé változnak, ezért jobban nyomra vezetnek, mint a külső tulajdonságok. Lássunk egy példát! Mondjuk, keresünk egy szőke férfit, aki szereti a klasszikus zenét és az Északnyugati Szektorban lakik. Több jellemzője is lehet, de most elég ez a három.
Ran feszülten figyelt, én pedig magabiztosan folytattam.
- A hajszínt nagyon könnyű megváltoztatni. Ha ebből indulnánk ki, nem jutnánk messzire: több száz szőke férfira találnánk az Északnyugati Szektorban. Hiába szűrnénk ki közülük azokat, akik szeretik a klasszikus zenét; akit keresünk valószínűleg nem lesz közöttük, mert vagy befestette a haját, vagy elköltözött a kérdéses szektorból. Ellenben, ha a belső tulajdonságokból indulunk ki, nagyobb az esély, hogy valahol... akár a szektor határain túl... rábukkanjunk a keresett személyre. - Rövid szünetet tartottam. - És átfésülni is könnyebb...
- Rendben, a lényeget elmondtad! Eln, mi van ezen nevetnivaló?
- Semmi, semmi - próbálta magába fojtani kuncogását.
Ran ez alapján úgy ítélte meg, hogy kitanultam a mesterség csínját-bínját, úgyhogy a délután hátralevő részében lemondott a kérdezgetésről. Aznap este Ran és Eln ismét nekivágtak, hogy helyet keressenek Kylla házának. Attól fogva, hogy visszatértek, nem szóltak egymáshoz.
- Sajnálom, hogy rosszul végződött a kirándulás - mondta Kylla. Az ebédlőben ültünk, és a vacsorára vártunk. Kylla egy csokor harangvirágot rakott a vázába, és az asztal közepére tette.
- Én is sajnálom, hogy ilyen kellemetlen vége lett - válaszoltam.
Az utolsó kint töltött éjszaka rettenetes volt. Nem lehetett nem észre venni, hogy Ran és Eln között történt valami, de mindenki megpróbált úgy tenni, mintha minden a legnagyobb rendben lenne. Nem volt értelme tovább maradnunk, így másnap reggel összepakoltunk, és hazajöttünk. Lelkiismeret-furdalásom volt a történtek miatt, hiszen én erősködtem, hogy Eln velünk jöjjön. Legalább Ran és Kylla jól érezték volna magukat!
- Nem szeretnék velük vacsorázni - tettem hozzá.
- Lehet, hogy Eln le se jön - mondta. - Tudod, gyakran előfordul.
Mégis lejött, és úgy viselkedett, mintha mi sem történt volna.
Nagymamát, Kyllát és engem szórakoztatott. Ha nem tudtuk volna, hogy mi a helyzet, fel sem tűnt volna, hogy Ranhez egy árva szót sem szól. Nagymama sokkal vidámabb volt, mint mielőtt kirándulni mentünk. Kedvenc unokája teljesen elbűvölte. A vacsora végeztével segítséggel felállt, és a szobájába indult, hogy ott fogyassza el a desszertet.
Egyik kezében botját tartotta, másikkal megragadta Eln vállát, majd Ranre pillantott.
- Gondolkodtál már a dolgon? - kérdezte.
- Igen, Nagymama. Úgy döntöttem, hogy holnap visszatérünk a városba. Erről akkor hallottam először.
- Nagyon vigyázz Theodorára! - mondta szigorúan, amiből úgy éreztem, nem lesz könnyű feladat.
- Igen, Nagymama.
- Kívánj jó éjszakát, és holnap reggel gyere be hozzám! - Ran homlokon csókolta, majd Nagymama Eln kíséretében távozott. Kérdő pillantást vetettem Ranre.
- Vacsora után közölni akartam veled.
- Reggel még azt mondta, nem tudja, ki tette.
- Lehet, hogy senki. Lehet, hogy véletlen baleset volt.
- Nem hiszem, hogy többé... - kezdtem.
- Ran, ha Theodora tényleg veszélyben van... - vágott a szavamba Kylla, de elhallgatott, mert Eln megjelent az ajtóban.
- Én aztán értek hozzá, hogyan kell csendet teremteni - mondta. - Ky, légy szíves add ide a bort! - Kylla odanyújtotta neki az üveget. Eln nem vacakolt azzal, hogy kitöltse. Tenyerével megtörölte az üveg száját, és meghúzta. - Most azt kellene mondanom, nagyon sajnálom, hogy elmentek, de nem mondom. Ugyan kedves öcsém, az én kedvemért ne siessetek vissza!
Ran kezébe vette kristálypoharát, és egy félkört írt le vele a levegőben. Az alján maradt gyűszűnyi vörösbor körbefolyt, ahogy megdöntötte a poharat.
- És ne erezd kötelességednek, hogy válaszra méltass! - folytatta Eln.
- Ugyan mire kellene válaszolnom? - kérdezte Ran nyugodtan. - “Ishin na'telleth”! - Eln arca lángba borult.
- Az “ishin na'telleth”, a tehetetlenek egyetlen mentsvára! - ordította. - Olyan emberé, aki annyiszor elbukott, hogy gondolni sem mer a győzelemre. Azt is mondhatnám, olyané, aki megérdemelte, hogy átokkal sújtsák, s aki felelőtlen viselkedésével unokahúga halálát okozta. Aki a legjobb úton halad, hogy elveszejtse jelenlegi jósnőjét, ne mondja nekem, hogy “ishin na'telleth”!
Abból, amit Eln mondott, és ahogyan azt a többiek fogadták, éreztem, Ran bajáról sose beszéltek nyíltan. Eln veszélyes vizekre evezett, hogy a legkisebb erőfeszítéssel a legnagyobb csapást mérhesse Ranre.
- Hagyd abba, Eln! - lépett közbe Kylla. - Túl sokat engedsz meg magadnak! Nagyon jól tudod, mi történt a múltkor...
- Nekem te ne parancsolgass! Majd pont tőled fogadok el tanácsot, aki mindenféle jöttmentet befogadnál az ágyadba.
A szolga, aki a tányérokat szedte össze, leejtett egy kést. A csörömpölésre mindannyian felkaptuk a fejünket,- mire a szolga zavartan meghajolt, és mindent az asztalon hagyva kiment.
Nem akartam tovább hallgatni Elnt. Megbántva éreztem magam Kylla miatt, és kifejezetten zavarban voltam, amiért egyáltalán jelen vagyok a családi vitánál. Ha képes volt Kyllát megbántani... vajon mit mondott volna nekem, ha beleszólok? Nem akartam megtudni.
- Eln, én nem harcolok veled - mondta Kylla rekedt hangon. - Ide figyelj! Szeretlek és mindig is szerettelek.
- Mégis mindig az öcsém pártjára álltál. Miért lenne most másképp!
- Eln, én sem vagyok hajlandó veszekedni veled - mondta Ran. - Erről mondj le! Nem vagyunk már gyerekek.
- Akkor mondd, hogy nem érdekellek!...Na'telleth... ezeket a szavakat használtad az előbb, nem? Mondd a szemembe, hogy örökre kirekesztesz az életedből! Miért kell ilyennek kitenni minket?
Ran nem válaszolt, csak felállt. Ujjai rátapadtak a borospohárra.
Azt hittem, beszélni fog. Ehelyett lassan feje fölé emelte a poharat, és iszonyatos erővel az asztalra csapta. A bor szétfröccsent, s mindent kristályszilánkok borítottak el. Kirohant.
Eln könnyeivel küszködött.
Másnap, kora reggel, csomagolni kezdtem. Mikor ideérkeztem, nem volt semmim. Kylla mindennel ellátott: kaptam három köntöst, néhány fehérneműt, egy pár övet, egy karkötőt és egy szandált. Vissza akartam adni, de Kylla határozottan elutasított. Ő is nagyvonalú volt, mint a többi Cormallon.
Bepakoltam mindent egy nagy vászon táskába, amit Elntől kaptam, szintén ajándékba, amikor kirándulni mentünk.
Kopogtattak, s amikor az ajtó felé néztem, láttam, hogy Tagra lép be.
- Nagymama beszélni óhajt magával - mondta kifejezéstelenül.
- Én... azt hiszem, Ran már vár rám.
- Tudja, hogy még dolga van, miatta ne aggódjon! A falnak támaszkodott, és szemtelenül fürkészte a holmimat.
- Indulhatunk?
Az ágyon hagytam a csomagot, és követtem. Tisztában voltam vele, hogy valamiért neheztel rám, és arra gondoltam, hogy megmagyarázom... De mit akarok neki megmagyarázni? Soha egy szót nem váltottunk egymással, nem volt miért bocsánatot kérnem. Megállt egy lila függönnyel eltakart ajtónál.
- Itt vagyunk - szólt, és széthúzta a függönyt. Beléptünk a szobába. A festett üvegablakok kékessé színezték a betóduló reggeli napfényt. Nagymama a hatalmas ablak előtt ült.
- Gyere közelebb, kedvesem! Ne légy szégyenlős! - Letette hajkeféjét a mellette álló kis asztalkára, és felém nyújtotta a kezét.
- Jó reggelt, asszonyom! - üdvözöltem. Furcsa volt feltűzött hajfonata nélkül látni. Dús, ősz haja palástként omlott a vállára. - Mióta is állsz Ran szolgálatában?
- Csaknem fél éve, asszonyom.
Bólintott, és az íróasztalról felvett egy márványberakásos dobozkát. Ujjaival a fedelén játszadozott.
- Nem ismerted Rant gyerekkorában. - Nemet intettem. - Nem baj, nem sokat vesztettél. Elviselhetetlen volt. Azóta valamicskét javult, de még mindig van mit fejlődnie. - Egy halvány mosoly suhant át az arcán. - Komoly terveim vannak vele, és nem szeretném, ha csalódnom kellene benne. Mondd - szegezte nekem a kérdést -, igaz, hogy Athénáról jöttél? Nem mesélnél arról a bolygóról?
Miért ne? Elmondtam neki, milyen volt az egyetem, hogyan éltem, kik voltak a barátaim, de közben azon járt az eszem, hogy vajon miért hívatott. Egy ivoryi semmit se tesz ok nélkül. Mit akarhat tőlem?
- Köszönöm, kedvesem - mondta, amikor a végére értem. - Tudod, olyan ritkán van alkalmam első kézből információt szerezni a környező bolygókról.
- Cserébe a beszámolódért, szeretnék mutatni valamit.
Megkapaszkodott az asztal sarkában, felhúzta magát, majd botja után nyúlt. Kezébe adtam. A nappaliból lassú, óvatos léptekkel átvezetett a hálószobába. Csodálkozva néztem körbe. A falakat bolygók, csillagok, kontinensek és városok térképei fedték. Az ajtó mellett fényképek lógtak, amelyek közül csak az athénai Scholar's Beacont ismertem fel. Az egyetlen hálószobára jellemző bútordarab a sarokba tolt faragott ágy volt. A helyiséget egy hosszú márványasztal osztotta ketté, rajta földrajzi és tengerészeti térképek, valamint egy asztrolábium. Nagymama elmosolyodott, mikor látta, mennyire elámulok.
- Ez az egyik kedvenc időtöltésem, gyermekem. A Cormallonok érdeklődnek a tudományok iránt, ráadásul én negyven éve ki se mozdulhattam a birtokról. Ne csodálkozz ezen, Theodora, nem mindenki nőtt fel olyan körülmények között, mint te!
- Nézd csak, én itt születtem - bökött egy pontra Ivory térképén.
A déli féltekén apró betűkkel ez állt: “Ducort birtok 3”. Átböngésztem a többi feliratot is: “Birodalmi Főváros”, “Cormallon Rezidencia”.
Elszégyelltem magam, hogy ennyire tájékozatlan vagyok. Mielőtt Ivoryra indultunk, nem volt időm utána nézni az itteni földrajzi viszonyoknak, később pedig sokkal fontosabb dolgok vonták el a figyelmemet. Azt sem tudtam, hogy a déli féltekén lakom! Akkor nem kellene itt melegebbnek lennie, mint a fővárosban? Megnéztem a térkép jelmagyarázatát, és rájöttem, hogy a Cormallon birtok magasabban fekszik a tengerszint felett, mint az Északnyugati Szektor.
Meglepett, hogy a birtok ilyen közel van a hírhedt szektorhoz. Ezért találnak hát olyan könnyen szökevényeket, akiket a háztartásban alkalmazhatnak.
- Akkor még más idők jártak - folytatta Nagymama. - Egy Ducort tahi-ültetvényen nőttem fel, s csak akkor hagytam el, amikor férjhez mentem.
- Innen is csak akkor tettem ki a lábam, ha családi összejövetelekre mentünk. Úgy hallottam, hogy a városban a nők, legalábbis az alacsonyabb származásúak - szabadon járhatnak-kelhetnek, sőt dolgozhatnak is.
- A szegényebbek nem engedhetik meg maguknak azt a luxust, hogy otthon üljenek - vágtam rá, mielőtt átgondoltam volna, mit is mondok, mert eszembe jutott a kilenc gyermekes Irsa. Nem vettem észre, hogy Nagymama rossz néven venné kijelentésemet.
- Itt nem luxusról van szó - mondta -, hanem évszázados hagyományokról, amelyek sokkal fontosabbak. Biztosan meglep, hogy ismerem a luxus szót. Őseimnek, a Ducortoknak, anyanyelve volt a francia. Letelepedésünk óta sokat veszítettünk egykori kultúránkból, de az elvek megmaradtak.
Ezúttal ügyeltem, hogy ne üljön ki arcomra a csodálkozás. A francia nyelvről már hallottam és tudtam, hogy több mint ötszáz éve sehol sem beszélik. Az elvek persze fontosabbak.
- Mesélek neked valamit - mondta. - A Cormallonok közül én vagyok az egyetlen, aki még emlékezhet arra az időre, amikor Tellysszel és a többi bolygóval felvettük a kapcsolatot. Akkor még nem volt se szárnyasautó, se számítógépes-rendszer, és a jó nevű családok asszonyai nem mutatkozhattak az idegenek előtt. Ezért nőket nem is nagyon ítéltek el törvényszegésért, hiszen a család felelt minden tettükért. Nekem még módomban állt ezt az életet megtapasztalni. A tah-ültérvény, ahol éltem, a tenger partján feküdt. Öt másik család is lakott a környéken, mind régi szövetségesünk. A tenger mentén, messze tőlünk, egy út vezetett a fővárosba. Ezen szállítottuk a taht a piacra. Nagyon nehéz volt megközelíteni: a munkások zsákokban, gyalogosan cipelték a termést a sűrű bozóton át. A hat család kitalálta, hogy egy saját utat kellene építeni, ami a birtokokról a Birodalmi úthoz vezet. Nagy vállalkozás volt, de elosztottuk a költségeket. Miután ebben megegyeztek, felmerült a kérdés, melyik birtokon át vezessen az út. Egyikük sem akarta, hogy az ő földjén kezdődjön meg az építkezés, mert akkor az idegenek megláthatták volna asszonyaikat. Hetekig tartott a vita, míg végül úgy döntöttek, hogy a mi birtokunkon épüljön meg az út. A fővárosból építőmunkások jöttek óriási buldózerekkel, hogy előkészítsék a terepet. A gépek dübörgése a házunkig hallatszott. Mi, nők, tisztában voltunk azzal, hogy milyen következményekkel járna az új út, s legalább annyira elleneztük, mint a férfiak. Tudod, kedvesem, szeretünk lezser ruhákat viselni saját otthonunkban. Ha Kyllát veszem alapul, ez teljesen igaz. Bólintottam.
- Tudtuk, hogy ha idegen férfiak fognak átjárni a földünkön, nekünk fátylat és hosszú ruhát kell hordanunk, és ez senkinek sem teszett. Másnap reggel a család nőtagjai - nagymamám vezetésével - kivonultak az építkezésre. Nagymamám leült a buldózerek elé a földre, mi pedig köréje telepedtünk. Öt-hat éves lehettem, de tisztán emlékszem mindenre. Az építésvezető megrémült.
Először úgy tett, mintha nem venne észre minket, de a gépeket csak nem indíthatta el. Aztán könyörögni kezdett: “Kérem, asszonyok, legyenek megértőek! Csak a munkámat végzem. Ha nincsenek rám tekintettel, gondoljanak legalább a gyermekeimre! Könyörgök!” Nagymamám meg se mozdult. Ekkor a férfi nagyapámhoz lépett, hogy tőle kérjen segítséget, de ő is csak annyit mondott: “Amit egyszer a nők elhatároztak!” - és bement a házba, hogy pipára gyújtson. Öt teljes napig ültünk ott, míg végül a soványképű építésvezető kénytelen volt visszavezényelni a buldózereket. Látod, Theodora - mosolygott -, a hagyomány éppúgy lehet fegyver is, mint korlát. A Cormallon és a Ducort asszonyok mindig megtalálják a módját, hogy akaratukat érvényesítsék.
Ebben egy percig sem kételkedtem.
- Értem, asszonyom.
Körülnézett, majd az asztalra rakta a dobozkát, amit eddig a kezében szorongatott.
- Az arisztokrata családokban, sajnos, igen magas a férfiak halálozási aránya. Mivel a nők elsődleges feladata... a könyvelés vezetése és a családi ülések lebonyolítása mellett... a gyermeknevelés, vagyis a belviszályokban elhunyt férfiak pótlása, ma sem engedik őket a birtok határain túlra. Egyszóval, túlságosan nélkülözhetetlenek vagyunk ahhoz, hogy kockára tegyék az életünket. Tudtad, hogy amíg a férfiak az üzleti ügyeket intézték, addig az elmúlt négy évszázad művészeti és irodalmi értékeit a nők teremtették meg? - Megráztam a fejem. Ha nem tudtam volna, hogy egy jóságos öreg nénivel beszélek, még azt gondolnám, hogy egy feminista agitátor karmai közé kerültem. De tulajdonképpen miről akar meggyőzni?
- Mindez persze, nem egészen érvényes rád, kedvesem. Te is nélkülözhetelen vagy, hiszen családunk biztonságát szolgálod, de ez a feladat azzal jár, hogy nem maradhatsz állandóan az otthon védőszárnyai alatt.
Miért kell ezt ennyire hangsúlyoznia? Kibökhetné végre, mit akar!
- Jól van - sóhajtott. - Lassan ideje indulnod, ezért rátérek arra, amiért hívattalak. Hálás vagyok, hogy meséltél nekem a bolygódról, ezért cserébe adok neked valamit. - Újra a dobozkához nyúlt, még egy pillanatig elgondolkodott, aztán kinyitotta. Egy szilva nagyságú, fényes, fekete tárgyat vett elő, és öklébe szorította. - Azt hiszem, kedvesem, mostantól számtalan veszély leselkedik rád. Családod nincsen, aki vigyázna rád, másban pedig nem bízhatsz. - Azzal kezembe nyomott egy ónixból faragott gömbölyded macskafigurát. - Régen a lányok ilyen kabalát vittek magukkal a bálba, hogy a forró hangulatban felhevült homlokukat lehűtsék vele. Ez egy különleges darab. Ha valakinek a kezébe adod, hogy nézze meg, mikor visszakapod, tudni fogod, hogy mit gondol rólad. De vigyázz, ne érj hozzá csupasz kézzel, különben a te gondolataidat árulja el! Döbbenten néztem rá. Látszott, hogy kedvel és a javamat akarja, de nem egészen értettem, mit vár tőlem. Mégis úgy tűnt, hogy elégedett velem.
- Isten veled, gyermekem! - búcsúzott.
- Kérem, asszonyom, elmondaná még, hogy mi lett az úttal? Egy pillanatig értetlenül nézett, aztán magához tért.
- Ja, az úttal! Végül is nem építették meg soha. Továbbra is zsákokban, gyalog hordtuk a taht. Azóta persze van szárnyasautó, így lehet, hogy csak felesleges kiadás lett volna. De most már siess, az unokám biztosan türelmetlenül vár, én pedig elfáradtam! Isten veled, kicsikém! - szorította meg a kezem.
- Isten önnel, asszonyom! Nagymama! - Kábultan mentem le a lépcsőn. Eln az ajtóban várt.
- Hogy van Nagymama?
- Jól, csak kicsit fáradt. - Nem tudtam, hogyan viselkedjek vele, a tegnapi vacsora óta nem találkoztunk.
- Csak el akartam búcsúzni - mondta. Áthajolt a lebegő karfáján, és arcon csókolt. - Theo, ha bármikor bajba kerül, rám számíthat!
- Nem lesz semmi baj, Eln.
Lehajtotta fejét és valami olyasmit motyogott, hogy reméli, még találkozunk, és hogy szerencsés utat. Beláttam, nem volt szép tőlem, hogy visszautasítottam a segítségét. Megfordult, s a folyosó felé kormányozta gépét.
A kitárt bejárati ajtón betóduló napfény rávetődött az ülés alatti “fleur-de-lis” címkére. “Új és másolható technológia” - méregdrága áru Tellysről. Mennyibe kerülhetett ez a Cormallonoknak?! Elfogott a kíváncsiság, vajon mikor vehette ezt Nagymama Elnnek: mielőtt elhagyta a családot, vagy azután, hogy visszatért? A családban nagyok az elvárások - mondogatta Kylla.
De Elnnel Nagymama kivételt tett, amit Ran nem tudott megbocsátani. Kiléptem a vakító napfényre. Ran a bejárati lépcsőn ült, és egy fehér kölyökkutyával játszadozott. Mikor észrevett, felállt.
- Mehetünk? - kérdezte.
6. fejezet
Már besötétedett, mire elértük az omladozó városfalakat. Útközben többször megálltunk telefonálni, hogy tudjanak pontos érkezésünkről. Szerintem feleslegesen vesztegettük az időt megállásokkal, hiszen a szárnyasautóból éppúgy tudtunk volna telefonálni, így viszont rengeteg időm volt, hogy Elnről gondolkodhassak. Nem értettem egészen, miből adódnak a problémái, de egyre világosabbá vált számomra, hogy a külsőségek mögött rengeteg közös vonásunk van. A bolygón, ahol született, olyan törvények uralkodtak, amelyeket képtelen volt elfogadni - ilyen érzésem volt nekem is Pyrenével kapcsolatban.
Vajon mi lett volna belőlem, ha vagyok olyan őrült, és ott maradok? Lehet, hogy én is ilyen gonoszkodó, elviselhetetlen alak lennék, azzal a különbséggel, hogy hiányozna belőlem az a szellemesség és értelem, ami őt mégis szeretetre méltóvá teszi.
Szerettem volna visszafordulni, és megmondani neki, hogy vannak más bolygók, ahová mehetne, más dolgok, amiket kipróbálhatna, és biztosan sikerülne neki; máshol teljes értékű emberként élhetne. Csak ki kellene lépnie rákényszerített szerepéből, és máshol új életet kezdeni. Bravó, Theodora, próbálj csak ilyeneket mondani egy ivorynak, akit gyerekkorától fogva arra nevelnek, hogy minden idegen barbár, és hogy a világegyetem két pont: a birodalmi főváros és a családi birtok körül forog. Mondd csak meg ezt Elnnek, aki nemhogy elszakítani, de meglazítani sem volt képes a fojtogató családi kötelékeket, hogy “ishin na'telleth” fogadalmát megtartsa! És volt még valami.
- Eln nagyon emlékeztet valakire - mondtam Rannek, mi-közben elértük a főváros körüli hegyeket. Hümmögött, ami egyaránt jelenthette, hogy rám figyel, illetve, hogy máshol járnak a gondolatai. - De nem tudom pontosan, kire - folytattam. 
- Talán egy athénai ismerősödre - mondta. Ezek szerint mégiscsak figyelt.
- Nem hiszem. Biztosan emlékeznék rá, ha vele hasonlóval találkoztam volna Athénán.
- Akkor valami színészre vagy politikusra. Vagy esetleg egy képre, amit a számítógépen láttál. - Különösebben nem hatotta meg a dolog. Érdektelenül beszélt, miközben egy megriadt sólymot próbált kikerülni.
Csendben kutattam hát az emlékeimben, de nem jutottam semmire. Hamarosan megpillantottuk Ran házát, és leszálltunk a tetőre, a víztartály szélén.
Mihelyt beértünk a házba, Ran első dolga az volt, hogy megnézze, le vannak-e engedve a redőnyök. Ahogy beléptem az irodahelyiségbe, észrevettem, hogy az íróasztal mellett egy tábori ágyat állítottak fel. Odamentem és kipróbáltam, jól rugózik-e.
- Én a szomszéd szobában fogok lakni - jelent meg az ajtóban Ran.
- Ha jól emlékszem, azt mondta, hogy túl gyanakvóak voltunk, és a tűz csak a véletlen műve volt.
- Azt mondtam: lehet, hogy a véletlen műve volt!
- És ugyan mi akadályozná meg a feltételezett gyújtogatót abban, hogy itt is tüzet okozzon?
- Ide nézz! - Elővett egy szál gyufát, és a dobozhoz dörzsölte. Nem gyulladt meg. Megismételte. Megint semmi.
- Próbáld meg te is! Ez a szoba annyira védett, hogy semmilyen tüzet nem lehet benne gyújtani. Ane és Stepan a szemben lévő házból állandóan szemmel tartják az irodát. A mai napot azzal töltötték, hogy rejtett kamerákat szereltek fel a helyiségben. Ha varázslat legkisebb jelét tapasztalnák... kivéve persze az enyémet... azonnal itt teremnek.
Különben az üzlet megy tovább. Képernyőn keresztül figyeled majd az ügyfeleket, éjszaka pedig itt maradsz bezárva.
- Hogy mit csinálok? - Ez volt az első eset, hogy szembeszegültem Rannel. Eddig az ellenkezés leghalványabb gondolatát is elhessegettem: “Elvégre ő fizet”. És ha nemtetszésem nem hagyott alább, hozzátettem: “És nem is keveset!”
Az elkövetkező hetekben bőven volt alkalmam ismételgetni a fenti “varázsigéket”. Ran túl értékes árucikknek tartott, és nem akart feleslegesen kockázatot vállalni, ezért nem engedett ki az utcára. Legalábbis addig nem, amíg nem tisztázódik bizonytalan helyzetünk. Minden időmet az ügyfelek megfigyelésével, vagy a meglehetősen hiányos kézikönyvtár átböngészésével töltöttem. Esténként Ran valamelyik piactéri kis étteremből hozott vacsorát, amit az iroda szőnyegén fogyasztottunk el.
A piacon, illetve környékén, legalább húsz étterem volt. Ran mindig a véletlenre bízta a választást. Szó szerint a véletlenre. Mivel az emberi agy képtelen véletlenszerűen választani, ezért Ran megszámozta az éttermeket, és a számítógép kijelölt egyet. Ran - az alaposság mintaképe.
Néha Ane vagy Stepan is csatlakozott a vacsorához, de egyikük mindig a szemközti házban maradt, a képernyő előtt. Kártyázgattunk, és palackszámra ittuk a meggybort. Néha Ane énekelt, vagy szitáron játszott. Ran mindent megtett, hogy ne unatkozzak, de az egész túl erőltetett volt. Ane egy kedves fiatal lány volt, de - akárcsak Stepan - csendes, magába forduló alkat.
Ezért kínos volt látni erőlködésüket, hogy engem szórakoztassanak.
Egyetlen vígaszom az volt, hogy Ran is kirekedt a társasági életből.
Bár a tény, hogy minderről irántam való figyelmességből, szabad akaratából mondott le, enyhén szólva zavart. Ezt szóvá is tettem, s ezután előfordult, hogy Ane vagy Stepan egyedül jelent meg vacsoraidőben Ran üzenetével, hogy aznap éjjel nem jön haza. Ilyenkor egész éjszaka egyedül voltam az irodában; lefeküdtem a méregdrága szőnyegre, öklömmel a földet vertem, vagy az apró sötétvörös rojtokat tépkedtem.
A piactéren sokkal, de sokkal szabadabbnak éreztem magam.
Ünnep volt, a Dinasztia hatalomra kerülésének évfordulója. A szakácsok és a cukrászok városszerte sütöttek-főztek; töltött süteményeket, zöld taht és cukrozott gyümölcsöket készítettek. Azt gondoltam, hogy a Tér ma csupa nyüzsgés, és kinyitottam az ablakot, hogy kinézzek a bosszantóan csendes utcára. A távolból kürtök és cintányérok tompa zaja hallatszott. Ran valahol a városban mászkált, biztosan jól szórakozott. Aznap nem dolgoztunk. Mindenki az utcákon volt, és ármánykodás helyett ünnepelt.
Ó, a piti kis cselszövők! Azon gondolkodtam, hogy vajon miért fogadnak fel az emberek varázslókat. Azért, hogy másokkal szemben tisztességtelen előnyökhöz jussanak? Micsoda mocskos üzletbe keveredtem! Vágtam egy torz pofát, hadd lássa Ana és Stepan. Bánom is én.
Szerintem most ők is szívesebben ünnepelnének.
Bizonyára feldúlt lelkiállapotom miatt láttam mindent ilyen feketén.
Jól tudtam, hogy legtöbb ügyfelünk épp azért jött, hogy megelőzze a bajt, nem pedig azért, hogy ártson valakinek. Hol támadtunk, hol védekeztünk, mint mindenki, aki küzd. Ezért nagy tiszteletnek örvendtünk. Levettem egy könyvet a polcról, unottam végigpörgettem a lapjait, aztán kelletlenül visszatettem a helyére. Ran hangját hallottam meg a lépcsőház felől.
Egyik kezében egy doboz süteményt, másikban pedig egy korsó zöld taht lóbált. Lerakta őket a földre.
- Kellemes ünnepeket, Theodora! - mondta.
- Ran, unatkozom!
- Uram! - javított ki. Kérdőn rábámultam. Megköszörülte a torkát. - Na, lássuk, mire jutottál a Vörös Könyvvel!
- Előre közlöm, hogy ez nem olyan téma, amivel fel tud vidítani.
- Hogyan működik a szerelmi varázsige? Ez azért izgalmas téma, nem?
- Ilyen varázsige nincs, ezt maga is nagyon jól tudja. Nincsenek eszközeink arra, hogy két ember egymásba szeressen. Ez túl bonyolult feladat. Mi csupán szexuális vágyat tudunk ébreszteni.
- És az hogyan lehetséges? Nem a rontás mechanizmusára, hanem az áldozatra gyakorolt hatásra vagyok kíváncsi.
- A szerelmi varázslás bizonyos élettani folyamatokat indít el, amikor az áldozat egy bizonyos személy közelébe kerül. Heves szívdobogás, izzadás, pupillatágulás és még hosszan lehetne sorolni, de többet nem voltam hajlandó megtanulni. Minthogy ezek a szexuális vonzalom tünetei, az áldozat ennek megfelelően viselkedik a szóban forgó személlyel. Tehát... egyáltalán nem érzékeli, hogy rontás van rajta. Ugyanazokat a jeleket észleli magán, mint normális esetben, és csak annyit érez, mint mondjuk egy anyagcserébe történő apró beavatkozásnál. Hasonlóképpen lehet félelem-, vagy éhségérzetet, és dühöt kiváltani. Jaj, Ran, ne kínozzon! Nem mehetnék ki, csak egyetlen napra?
- Tudod, néha mennyire hatásos lehet a szerelmi bájolás? Bár a könyv nem említi, de az efféle rontások akár tartósak is lehetnek. Néhány évvel ezelőtt egy elég unalmas fiatal nő, Benzet építész lánya, keresett fel azzal a kéréssel, hogy végezzek rajta szerelmi bájolást egy bizonyos fiatalember irányában.
- Elmagyaráztam neki, hogy szerelmi problémák megoldására nem vagyok képes, de ő csak erősködött, hogy a legapróbb eredménnyel is megelégszik. Hosszas együttlétek, átbeszélgetett délutánok és többszöri szeretkezés után a hölgy ismét felkeresett, és azt mondta, hogy most már feloldhatom a varázst, mert elegendő szép emléke van, a továbbiakban nem akarja magához kötni a férfit, aki más nővel természetes körülmények között lehetne boldog. Megtettem, amire kért. Egy hét múlva összeházasodtak, az Ostin úton van egy szép házuk. Se ő, se én nem tudhattuk előre, hogy ez lesz a varázslás eredménye.
Felsóhajtottam.
- Rendben. Látom, nem akarja, hogy elhagyjam az irodát.
- Egy félelmet keltő rontás pedig olyan méreteket ölthet, hogy még ha fel is oldják...
- Akár itt is ünnepelhetünk.
- Micsoda pompás ötlet! Ezek az ínycsiklandó illatok már majd megőrjítettek. - Egy töltött sutit dobott a szájába. - Nem tart már sokáig. Légy egy kis türelemmel!
- Megtalálta a gyújtogatónkat, vagy ismét úgy döntött, hogy nem is létezik?
- Ha az elkövetkező három napban nem történik semmi, akkor nincs mitől tartanunk.
- Na ne! Követelem, hogy engedjen ki! Most azonnal szeretnék szabad préda lenni!
- Téged semmivel se lehet jobb kedvre deríteni? Vegyél süteményt! Elfogadtam, mert nagyon éhes voltam.
- Kinyitja a tahos üveget, vagy arról is csak beszélgetni fogunk?
- Elnézést, megfeledkeztem róla. - Kihúzta az üvegből a dugót, és töltött. - A cukrozott sütemények a doboz alján vannak.
Egy rövid időre átadtam magam a falas gyönyöreinek, s csak akkor vettem észre magam, amikor a doboz már félig üres volt.
- Ne haragudjon, hogy olyan ingerült voltam az előbb! - mondtam.
- Megértelek - válaszolt udvariasan. - Tölthetek még egy kis taht?
- Köszönöm, nem kérek. Egész éjjel pisilni járnék. - Elégedett voltam magammal, hogy ugyanolyan udvariasan tudtam felelni, mint ő. Ivoryn elfogadott dolog, hogy biológiai okokra hivatkozva utasítsák vissza a házigazdát, hogy bizalmatlanságukkal ne sértsék meg. A jó modor - az jó modor.
- Arra valók az ünnepek. - Kiürítette a korsót. - Kylla is hamarosan itt lesz.
- A városban van?
- Nem, még nincs. A Ducort családnál fog vendégeskedni, akik egy táncos mulatságra hívták meg. Lehet, hogy később én is elnézek oda, úgyhogy ne lepődj meg, ha éjjel felébredsz, és nem találsz itthon.
- Ne aggódjon, nem fogok pánikba esni! Tudok magamra vigyázni! Ez általában igaz is, kivéve, ha a fickók, akikkel dolgom akad nagyobbak, erősebbek, többen vannak és fegyvert viselnek. Márpedig az emberek többsége ilyen Ivoryn. De ha hagyom, hogy ez feldúlja a lelki nyugalmamat, meg is érdemlem.
Aznap korán lefeküdtem. Elnyúltam a tábori ágyon, és elmerengtem.
Hirtelen bevillant, kire emlékeztet Eln. Nem egy politikusra, sem egy professzorra, ahogy Ran gondolta. Bár bizonyos értelemben Athénán találkoztam vele először. Szerettem volna elmondani Rannek, mennyire tévedett, de valószínűleg úgysem értette volna meg. Eln ugyanis Lokira emlékeztetett. A rőtszakállú, haragtartó, szórakoztató Lokira, aki egy ősi terran isten egyik megjelenési formája, íme egy athénai tudós! Kövesd csak nyomon gondolatait, biztos, hogy egytől egyig könyvszagúak.
A hasonlóság alapja, azt hiszem, humorérzékük és számkivetettségük volt. Ran jutott eszembe. Ha Eln Löki, akkor ki lehet Ran? Csak nem Thor, a főisten? Nem, nem, Ran túlontúl kifinomult Thor szerepére.
Kár, gondoltam, miközben kényelmesen elhelyezkedtem a matracon, hogy ezek a mitológiai alakok sosem felelnek meg egészen a valóságnak. Ahogy a mondás tartja: túl sok tahtól, keveset alszol. Kétszer riadtam fel álmomból, s már nem tudtam visszaaludni. Bosszantott, hogy nem tudom rendesen kipihenni magam. Reggel jönnek az ügyfelek, én meg majd elalszom a kártya felett. Nem beszélve arról, hogy a fülkében olyan fülledt meleg szokott lenni, ami még jobban elálmosít. Lábujjhegyen benyitottam a szomszéd szobába, és láttam, hogy Ran nincs ott. Kétségkívül a táncpartira ment Kyllával. Az átvirrasztott éjszakák rajta soha sem látszottak meg.
Visszafeküdtem és mozdulatlanul végignyúltam az ágyon. Sivár unalom töltött el, ami korábban nem fordult elő velem.
Néhány perc múlva kísérteties hangokra, nyikorgásra, ropogásra lettem figyelmes, amilyeneket elhagyatott házakban hallani. Először olyan volt, mintha ajtó nyílna, aztán meg mintha lépések közelednének.
Egy hosszú órán át lélegzetvisszafojtva füleltem, de elhatároztam, hogy nem dőlök be ilyen ócska krimibe illő fogásoknak, és még a villanyt sem kapcsolom fel.
Hirtelen egy erős kéz szorítását éreztem a csuklómon. Nem tudom mikor tértem magamhoz, de a későbbiekből ítélve, legalább egy fél napot eszméletlen állapotban töltöttem. Egy kicsi, metálfalú szobában találtam magam, melynek egykedvű fémes színe az Asuka fürdőre emlékeztetett, azzal a kivétellel, hogy itt még találgatni sem lehetett, hol van az ajtónyílás. Platón, Athéna és tudósok istenei, ne hagyjatok el! - imádkoztam. Fogalmam sem volt, mi történik körülöttem, de ösztöneim azt súgták, hogy itt még valami vár rám.
Szokásom szerint az első dolgom az volt, hogy megnézzem, nálam vannak-e a kártyák. A zsebemben voltak. Körbenéztem a szürkésbarna falakon: -könnyen lehetséges, hogy rejtett kamerákat építettek be. Megvizsgáltam magamat; se fejfájás, se hányinger, se tűszúrások nyomai. Eddig szerencsém volt. De hogy tudtak így lekapcsolni? Csak nem mágiával? Ha igen, akkor is csak olyan formájáról lehet szó, amiről még nem olvastam a Vörös Könyvben. Minden olyan gyorsan történt. Körbetapogattam a falakat, de nem találtam, hol lehet az ajtó.
A helyiség összes berendezése egy alacsony gurulós asztal és az a szétnyitható ágy volt, amelyen felébredtem. Odamentem, és leültem a szélére.
Körülbelül egy óra múlva vékony fénycsík jelent meg a szemben levő falon. A fémfalak szétnyíltak, és egy magas, megtermett férfi lépett be.
Gondosan ápolt szakálla- volt és rubinvörös fülbevalót viselt. Egyszerű, fehér köntösét barna bőröv fogta össze. Járása olyan volt, mint egy birkózóé.
- Üdvözlöm - mosolygott rám. - Ne aggódjon, nem vettük el a kártyáit. - Nem válaszoltam. Az asztalhoz ment.
- Nem ülne le velem? - Ő az asztal melletti párnára, én pedig a földre telepedtem. Erős dezodora betöltötte a kicsi szobát. Ismertem ezt az illatot, időnként Ran is használt ilyet. Centilitere többe került, mint az én egyhavi fizetésem.
- Szóval maga Cormallon tanácsadója! Vagy inkább szeretője? Én afelé hajlok, hogy az előbbi.
Továbbra is hallgattam.
- Akár be is vallhatja - folytatta. - Mi másért lenne magánál ez a kártyacsomag?
- Cormallon tanítványa vagyok - feleltem. - A mágia alapjait tanulom. Saját használatra kaptam a kártyát, hogy gyakorolni tudjak. De különben is, mi köze hozzá?
- Nem gondolja, hogy túl értékes ez a pakli ahhoz, hogy kezdők kezébe adják?
- Sok pénzt fizetek érte.
- Értem. Nos, ha megengedi, én mégis a magam feltevését próbálom igazolni. - Elővett egy pipát, mely olyan volt, mint a piactéren kapható, akácfából készült olcsó pipák, de a szárán ezüstből készült a díszítés.
Ez valamiféle jel lehetett, mert egy fiú lépett be rövid, szürke köntösben, lehorzsolt térdekkel. Egy csésze taht helyezett a férfi elé az asztalra.
Felháborítóan udvariatlan gesztus volt. Elvégre a vendége voltam, mégha nem is jószántamból jöttem. Igazán hozathatott volna két csészét. Tulajdonképpen hálásnak kellett volna lennem, hogy mindössze ilyen apróság miatt kell bosszankodnom. Nem éreztem jelenlétében halálos félelmet, csak egy kis ijedtséget.
- Nyilvánvaló, hogy ha Cormallonnak szüksége van egy másik személyre a kártyák olvasásához, akkor ez a képesség másra nem ruházható, amíg maga életben van. - A reakciómat figyelte. Bíztam benne, hogy rezzenéstelen tudok maradni. - Ezért - folytatta mondanivalóját -, egy ujjal sem nyúlunk magához. Egyelőre. Adunk egy kis időt Cormallonnak, hogy rájöjjön, elvesztett valamit. Aztán értesítjük az ajánlatunkról. Csak egy jelentéktelen kis összegről van szó, amivel magát nem válthatja ki, de a kártyát visszakapja. Sajnos magát meg kell ölnünk, hogy Cormallon új embert kereshessen az állásra. Az utóbbiakat nem fenyegetésképpen mondtam, de megértheti, ha visszaszolgáltatjuk, bármikor könnyen felismerhet.
- Akkor miért engedte, hogy szemtől szembe találkozzunk?
Pimaszul elmosolyodott.
Ran, ha egyszer úgy döntesz, hogy bosszút állsz ezen a kanzon, esküszöm, nem állok utadba! - gondoltam.
- Nincs mondanivalója a számomra?
- Ugyan mi lenne? - kérdeztem. Úgy tűnt, mindent tud, ami hamarosan be is bizonyosodott.
- Akkor hát... - mondta szívélyesen, és felállt, mint egy távozni készülő háziúr. Belekapaszkodtam az asztalba, hogy én is felálljak, de hirtelen felemelte a lábát, és a kézfejemre taposott. A fájdalomtól levegőért kapkodva visszarántottam a kezem. Éreztem, hogy könny csordul ki a szememből. Elfordítottam az arcomat.
- Később még visszajövök - mondta vidáman -, hátha nekem is tud olvasni a kártyákból. Biztos vagyok benne, hogy sok mindenre fény derülne. - Az ajtóban megállt. Ugye maga se hiszi, hogy Cormallon ellenkezni fog?
Sajgó kezemet dörzsölgettem. Milyen bosszút akarsz, Ran? Bármibe beleegyezem, nem szabok határt az eszközeidnek! De azért nem tápláltam hiú reményeket. Nem tartottam kizártnak, hogy elfogadja a feltételeket, hiszen ő is ivoryi. Nem lett volna értelme, hogy szembeszegüljön velük. Úgy éreztem, legalább egy teljes nap, de lehet, hogy több is eltelt. A kezem kisebesedett, de nem tört el. Csak akkor lüktetett a fájdalomtól, ha rágondoltam. Minden órában vártam, hogy fogvatartóm visszatér. Egyszer amikor enni hozott a lehorzsolt térdű fiú - egy halom ízetlen rizst felismerhetetlen húsdarabokkal -, megpróbáltam rámosolyogni. Félénken viszonozta.
- Engem Theonak hívnak - mondtam. - És téged?
Idegesen megrázta a fejét, s közben egyre az ajtó felé tekintgetett. Az üres tálért vissza se jött.
Egy párszor megpróbáltam a kártyavetést, mert mást úgyse nagyon tudtam csinálni. Azt olvastam ki belőlük, hogy Ran veszélyben van. Na ez már azért több a soknál! Persze támadhattak problémái az elrablásom miatt, de semmi olyasmi, amivel ne tudott volna megbirkózni. Egyfolytában a Rab figurája bukkant elő.
- Milyen együttérző! - mormoltam, s rádöbbentem, hogy a kártyának beszélek. Miért ne? Már megszállottjuk voltam ezeknek a színes keménypapíroknak. Mindennap kiterítettem őket, velük ettem, velük aludtam, többnyire velük is álmodtam. Nagy kő esett le a szívemről, amikor láttam, hogy nem vették el tőlem. Minthogy saját biztonságomat jelentették, nem lett volna valami felemelő, ha elveszítem a paklit. Ez voltam én... csupán egy kártyacsomag; Ran szemében éppúgy, mint a pipás ember szemében. Ugyanazért a dologért az egyik arannyal fizetett, a másik pedig azzal, hogy a kezemre taposott.
Felkaptam a kártyákat, és a falhoz vágtam őket. Maradjanak csak ott! Végül úgyis bejön értük valaki, felszedi őket, és elküldik Rannek azzal az üzenettel, hogy meghaltam. Aztán Ran egy új nőt keres a helyemre. Sejtettem, hogy ez lesz! Dühös voltam, amiért nem tudtam elégetni őket, de nem sikerült tüzet gyújtanom.
Egy kis idő elteltével mégis összeszedtem a kártyákat és visszatettem őket az erszényembe. Hirtelen kialudt a világítás. Gyorsan felpattantam, elképzelni se tudtam, mi történhetett. Koromsötét volt és csend. Aztán egy szürkés fénysáv jelent meg a falon. Hátrébb ugrottam. Szívem a torkomban dobogott, mintha bármelyik pillanatban ki akarna ugrani a helyéről. Az ajtón túl valamivel világosabb volt. Egy férfi árnyéka vetődött a padlóra. Gyorsan kellett döntenem. Mielőtt a szeme hozzászokhatott volna a sötéthez, nekirontottam. Először a fejére, majd a gyomrába öklöztem. Fájdalmában felnyögött. “A szemét, próbáld a szemét!” biztattam magam. Egy megtermett ivoryival szemben semmi esélyem nem volt, ezért csak tisztességtelen eszközökkel harcolhattam sikeresen. Ezt érzésem szerint Ran is helyeselte volna ebben a helyzetben.
- Ááá! - ordított a betolakodó, és felismertem Ran hangját. - Ez a kis heves csak te lehetsz!
- Ran! Mit... - Elkaptam a kezemet az arcáról.
- Hagyd, majd később! Öt percünk van, míg újra felkapcsolják a világítást.
Megragadta a kezem, és rohanni kezdtünk a folyosón, ahol kísérteties, szürke fény vibrált, valószínűleg a vészvilágítás. Befordultunk egy sarkon, és szemből egy szintén rohanó, egyenruhás emberbe ütköztünk. Ijedten pislogott ránk, majd a falhoz lapult. Tovább futottam, és épphogy ki tudtam cselezni a következő egyenruhás alakot. (Ezt a cselt még Pyrenén tanultam, ahol gyerekkoromban sokat játszottunk egy olyan labdajátékot, amit a régiek futballnak neveztek. Akkoriban nem nagyon szerettem, de most láttam, hogy tulajdonképpen az életre készített fel.) Az egyenruhás kinyújtotta karját, és megragadta Ránt, amint épp el akart futni mellette.
- Szépen csináltad! - szólt utánam elismerően. Már kezében tartotta az őt megtámadó férfi fegyverét, és a nyakának szegezte. Elfordítottam az arcom, mert nem akartam látni, hogyan végez vele.
Behunytam a szemem és megpróbáltam másra gondolni. Sajnos nem voltam elég tájékozott ahhoz, hogy felismerjem, melyik család egyenruháját viselik ezek az alakok, de nem volt kétséges, hogy valamelyik befolyásos házról van szó. Hol lehetünk? A Shikibus-házban? Vagy a Degrammont családnál? Kinyitottam a szemem, bár nehezemre esett. Még mindig nem intézte el. Ran hátracsavarta a támadó karját, fejét hátrafeszítette, és valamit, talán varázsigét mormolt a férfi fülébe. A falnak vetettem a hátam, hogy biztosabban álljak.
- Theo - sziszegett felém Ran. Hevesen megráztam a fejem. Közben a férfit óvatosan a földre engedte, és felállt. - Nyomás! Arra van egy lift - nyögte, ahogy faltól falig lassan tapogatózva haladtunk előre a folyosó végén -, de minél hamarabb energiára lesz szükségünk.
Már láttam a folyosó végét. Hirtelen kigyulladtak a fények.
- A fenébe, túl korán! - mondta Ran. - Igyekezzünk!
Végre elértük a gyorsliftet. Ajtaja kinyílt, mi pedig gyorsan beugrottunk. Ran maximális sebességre programozta, és mint a puskagolyó felrepültünk a tetőre. Sötét volt és erős szél fújt. Szorosan egymás mellett szárnyasautók sorakoztak. Némelyik óriási méretű volt, legalább akkora, mint a nagy teherhordó jármű. Az egyiknek nyitva volt az ajtaja. Ran beszállt és berántott maga mellé.
- Hé! Várjon! - szóltam rémülten. - Tudja, hogy ez egy...
- Tudom - mondta. Becsapta az ajtókat és felszálltunk.
- Ran, egy rendőrségi járművet loptunk el!
- Nem volt más választásunk. - Abbahagyta a vezérlőberendezések babrálását és elképedve felém fordult. - Mondd, Theodora, tudod te egyáltalán hol tartottak fogva? Ha nem, elárulom, hogy épp most törtünk ki a fővárosi rendőrség ellenőrzése alá tartozó felderítő egységek épületéből.
Az éjszaka leple alatt hagytuk el a várost. Azt hittem, hogy most már soha többé nem mutatkozhatok nappal. Ránéztem Ranre, aki a műszereket figyelte. A Birodalmi börtönök durvára szőtt egyenruháját viselte: szürke rövidnadrágot és kabátot. Ennek ellenére kellemes illat áradt szét a jármű belsejében.
Leginkább a fogvatartóm parfümjére emlékeztetett, íme egy igazi Cormallon! - gondoltam. Az egyenruhát felveszi, de a parfümöt semmi kincsért se mosná le magáról.
- Most hová megyünk? - kérdeztem. - Haza? Úgy értem, Cormallonra?
- Nem. - Automata vezérlésre kapcsolt. - Arrafelé túl veszélyes lenne. Egy másik városba megyünk. Tudod, hogy egy vagyonba került az őrök megvesztegetése?
- Nem reméltem, hogy kiszabadít.
- Hogyhogy nem? Nem értelek - mondta hangjában némi sértődéssel. - Az én hibámból kerültél fogságba. Olyan átkozottul óvatos voltam - legalábbis, ami a rontást illeti -, hogy az erőszakos behatolásról teljesen megfeledkeztem.
- Miért kaptak el? Mire kellettem én a rendőrségnek? Vagyis inkább ön.
- Tudod, a varázslás törvényellenes. Vannak bizonyos előírások, amelyeket ránk kényszerítenek, akármilyen nehéz is betartani.
- Na, ezt tudja, kinek mesélje! - mondtam felháborodottan.
- Hol éltél te az elmúlt két és fél évben?
- Még hogy a varázslás törvényellenes? De hisz mindenki él vele! Néha rendőr ügyfeleink is voltak.
Elmosolyodott.
Furcsa egy világ: egy olyan bolygón, ami erről nevezetes, tiltott dolog a mágia.
- És miért csak most akarták lekapcsolni?
- Valójában még most sem, legalábbis nem mint mágust. Emögött egyetlen személy áll. Az egyetlen ember, akinek hatalmában áll titokban bárkit letartóztatni, az nem más, mint a rendőrfőnök. Az ő tudta nélkül nem foghatnak emberei ilyen akciókba.
Leírtam a férfit, akivel volt szerencsém megismerkedni, Ran helyeslőén bólintott.
- A személyleírás tökéletesen ráillik. Különben megértem: háromszorosan jól járt volna. Egyrészt eltávolított volna egy Cormallont az üzleti életből, amivel tisztelt felettesének igencsak kedvében járt volna; másodszor a zsarolással csinos kis összeghez juthatott volna; harmadszor pedig felhasználhatott volna, hogy kezére adjak más boszorkánymestereket. Ha feltevéseim igaznak bizonyulnak, akkor mondhatom, elég nagy fába vágta a fejszéjét! Lehet, hogy nagyképűen hangzik, de nincs az az ember, aki egymaga hadjáratot indítana a Cormallonok ellen! A fene enné meg, de szívesen kifaggatnám! De ahogy megboldogult apám szokta volt mondani: az egyetlen dolog, amit az életben kerülni kell, az a “haláltánc a hivatalos közeggel”. Sajátos kifejezésmódja volt az öregnek, ugye, te is úgy találod?
- Nos, akkor mit teszünk?
- Nincs más választásunk: el kell tennünk láb alól. Jelenlegi helyzetünkben ez tűnik a legbiztonságosabb megoldásnak.
Eszembe jutott, hogy én kétszer is bosszút esküdtem ellene és beleegyezően bólintottam.
- Helyes.
Ran meglepve, de azért elégedetten józan gondolkodásom eme ritka megnyilvánulásával, elmosolyodott.
- De Ran, hogyan talált rám egyáltalán?
- Uram! - akart éppen kiigazítani, de aztán meggondolta magát. - Tudod, mit, felejtsd el! Ezentúl szólíts nyugodtan Rannek, Szóval az érdekel, honnan tudtam meg, hol vagy? Stepannak feltűnt, hogy valami nincs rendben az irodában. Közbelépni már nem tudott, de követett benneteket, és telefonon értesített a történtekről. Aztán rengeteg kenőpénzt kellett fizetnem - s az ujján kezdte sorolni -, hogy álnéven tartóztassanak le; megtudjam, hová zártak be; nyitva hagyják a cellád ajtaját; kikapcsolják az áramot, és az automata ne kapcsoljon vissza. Azért külön fizettem, hogy azon a szinten abban az időben ne legyenek járőrök, de ezért nem vállaltak garanciát. Fegyvert pedig egyáltalán nem hozhattam magammal, mert ha azzal elkapnak, azért nekik is halálbüntetés jár.
- Sajnálom, hogy ennyi pénz elfolyt miattam!
- Semmi baj, majd levonom a fizetésedből - mondta Ran komolyan.
Úristen, ez képes lenne megtenni!
Távoli rokonoknál szálltunk meg egy Braece nevű városban, amely a parttól körülbelül kétszáz kilométerre fekvő, ugyanilyen nevű sziget egyetlen települése volt. A fővárostól - Cormallonnal ellenkező irányba - öt órát repültünk. A család egy szürke, toronyszerű épületben lakott, egészen közel az óceánhoz. A több méter magas hullámok egyhangúan csapkodták a szürke sziklákat, melyekre a torony épült. Az ablakok előtt vijjogó sirályok repkedtek.
A vendéglátó család nem volt nagy: egy házaspár két kisgyerekkel meg egy nagynénivel. Ügy tűnt, jól érzik magukat távol a főváros nyüzsgésétől. Ránt mindannyian nagy tisztelettel fogadták, de szerencsére nem volt túl terhes egyikünk számára sem. A legfelső szinten egy egész lakosztályt kaptunk.
Elláttak minket ruhákkal, törülközőkkel, majd magunkra hagytak.
Amint egyedül maradtunk, Ran leült a számítógép elé. Én kiválogattam a nekem szánt ruhadarabokat, és fürdővizet engedtem a kádba. A vízcsobogástól nem hallottam, hogy Ran kivel tárgyal a szoba túlsó végében, de biztosra vettem, hogy a rendőrfőnök elleni bosszút szervezi, az pedig engem már nem érdekelt.
- Mindent elrendeztem - mondta, amikor odajött a fürdőkádhoz. Én a kád szélén ültem, lábamat a vízbe lógatva. Köntösöm csak félig takarta a combomat.
A kád egy kis medencének is beillet, elég nagy ahhoz, hogy akár két ember is elférjen benne.
- Ha nem zavarja, akkor elzárom a vizet! - szóltam. Felálltam, de hirtelen olyan gyengének éreztem magam, hogy le kellett ülnöm egy párnára. Mélyet lélegeztem, s hallottam, hogy a szívem úgy ver, mint odakint a hullámok.
Hirtelen elöntött a hő, és úgy szédültem, mintha napok óta nem ettem volna.
Ran mellém huppant.
- Szörnyen nézel ki! - mondta. Kezét a homlokomra tette. - Kérsz egy pohár vizet? Vagy szóljak, hogy hozzanak fel valami ennivalót? Mikor ettél utoljára? - Őszintén aggódott, de épp ezt volt az elviselhetetlen benne.
- Köszönöm, nem vagyok éhes. Már jobban érzem magam. - Zavaromban megremegett a hangom, íme a Pyrenéről jött Theodora, a szabadulóművész, a hétpróbás bűnöző. A kezem még mindig sajgott. Elfordítottam az arcomat, és felálltam. Bizonytalan léptekkel a kádhoz indultam.
- Várj egy picit! Sajnálom, hogy ennyit aggodalmaskodtam. - Mellém lépett, kigombolta köntösömet, majd csókolgatni kezdte a nyakamat és a vállárnál. Annyira meglepett, hogy ingerültségemről is megfeledkeztem.
Már az első naptól fogva tartottam ettől, s megfogadtam, hogy semmilyen körülmények között nem bonyolódom Rannel szerelmi viszonyba, elvégre a munkaadóm. Elhatározásom, hogy mihamarabb visszatérek Athénára, még mindig szilárd volt. Menekülni akartam innen még akkor is, ha ezzel tönkreteszem Rant. Athenán ezt hívják érdekellentétnek.
Szerencsére továbbra is Ran volt a kezdeményező. Számomra évekbe telt volna, míg a helyzetre vonatkozó erkölcsi hozzáállásomat tisztázom.
Gyengéden visszahúzott a párnára, s én úgy kapaszkodtam izmos vállaiba, mint egy fuldokló a megmentőjébe.
- Mi a fene nyomja a hátamat? - kérdezte egy kis idő múlva.
Keresgélni kezdtem, s a ruhák alatt megtaláltam az ónixmacskát, amit Nagymamától kaptam. Örültem, hogy nem veszett el a sok viszontagság közepette.
- Ajándék Nagymamától - mondtam álmosan.
- Ajándék? Mutasd csak!
Félretoltam a ruhákat, kivettem alóluk a macskafigurát, és a kezébe nyomtam. A lélegzete is elállt.
- Honnan vetted ezt?
- Mondtam, hogy a Nagymama ajándéka.
Furcsán nézett rám. Csak most döbbentem rá, hogy a kezébe adtam. Megpróbáltam visszaszerezni, de messze eltartotta tőlem, majd köpenyébe burkolta.
- Azt hiszem, jobb lesz, ha egy darabig nálam marad. Későre járt, és már fáradt voltam ahhoz, hogy ellenkezzek.
Éles madárrikácsolásra ébredtem. Ran köpenye a lábam köré tekeredett.
Egy pillanatra megrémültem, rnert nem találtam az erszényemet. Aztán észrevettem, hogy a szoba közepén a földön hever. Tegnap éjszaka nem lehettem egészen magamnál. Ran hangját a szomszéd szobából hallottam, megint a számítógépes videofonon beszélt. Magamra kaptam a köntösömet, és éppen akkor léptem be hozzá, amikor befejezte a beszélgetést.
- Tiszta a levegő - mondta. - Hazamehetünk - közölte végtelen lezserséggel.
Én nem tudtam ilyen könnyed lenni. Nem tett felém egyetlen mozdulatot sem, hogy megérintsen, megcsókoljon, vagy legalább jó reggelt kívánjon, amit athénai szeretőim - akik vagy nekem nem jelentettek sokat vagy én nekik -, már csak udvariasságból is megtettek. Úgy viselkedett, mintha semmi sem történt volna köztünk az elmúlt éjjel. Annak tudjam be a dolgot, hogy a menekülés mindkettőnk idegrendszerét kimerítette? Vegyem egyszerűen biológiai szükségletnek? Nem, nem csak erről lehet szó. Szerettem volna, ha megköszöni.
- Jó reggelt! - üdvözöltem, de inkább kihívásnak hangzott, mint köszönésnek. Megcsókoltam. Érzelem nélkül viszonozta. Aztán egy törülközőbe csavarva felvette az ónixmacskát a számítógép mellől, és felém nyújtotta.
- Jobb, ha te vigyázol rá - mondta. - Becsüld meg! Nagymama nem szokott akárkinek ajándékot adni.
Elvettem a kezéből és begyömöszöltem az erszényembe a kártyák mellé. Visszamentem a szobába, megkerestem a ruhámat és az övemet, majd körbenéztem, nem felejtek-e ott valamit. Ran épp kikapcsolta a számítógépet, amikor visszamentem.
- Nem kellene már indulnunk? - kérdeztem.
- Légy szíves segíts letakarni a gépet! Ezt csak vendégek használják, úgyis csak porosodna, ha így hagynánk.
Jó vendégekhez illően letakartuk, majd Ran elindult lefelé a csigalépcsőn, én pedig feltűnően alázatosan követtem. Lent elköszöntünk a háziaktól. A szárnyasautónk a dombon várakozott a sziklák felett. A család kikísért minket a gépig, s széltől vörös arccal várták, hogy beszálljunk. A férfi zavartan meghajolt, a többiek követték.
Amikor már egészen közel voltunk az autóhoz, hirtelen kék fénycsóva csapott fel mellettünk, s nagy füst támadt. Ran karomnál fogva lerántott a keményre döngölt földre.
Más nem történt. A fájós kezemre estem, úgyhogy fájdalomtól eltorzult arccal kecmeregtem fel. Ran talpra ugrott.
- Mi volt ez? - kérdezte mérgesen.
Egymásra néztünk. A kislány elvörösödött, és zokogni kezdett. Ran azonnal abbahagyta a fürkészést, és odament hozzá.
- Jól van, na, nincs semmi baj, kicsim! Nem akartalak megbántani, csak egy kicsit megijedtem. - Leguggolt, és magához szorította a törékeny kis testet. - Tudom, hogy csak meg akartad mutatni, hogy milyen ügyes vagy. Varázsolni akartál, ugye?
Leszegett fejjel bólogatott, mert megszólalni még mindig nem tudott.
- Biztosan valami szépet akartál. Mi lett volna az?
- Én... csak... galamb... galambokat akartam - szipogta.
- Ó, de kedves tőled! - Megcsókolta. - Meglásd, egy szép napon neked is sikerülni fog. - A saját vállához nyúlt, és leszakította ruhájáról az ezüstkapcsot.
- Tessék, ez a tied - mondta, és a kislány kezébe nyomta a gyémántalakú kapcsot. - Nagyon vigyázz rá, mert ez egy olyan talizmán, aminek varázsereje van!. Mindig legyen nálad, ha varázsolni akarsz! Ha majd nagyobb leszel, és szorgalmasan tanulsz, sokat gyakorolsz, megígérem neked, hogy gyönyörű galambokat fogsz tudni varázsolni.
Még hogy varázstalizmán! Közönséges kapocs volt arról a szürke köpenyről, amit a kislány szülei adtak Rannek az egyenruha helyett.
A kislány abbahagyta a szipogást, és Ranre meg a kapocsra bámult.
- És neked nem kell?
- Tartsd csak meg! Nekem már nincs szükségem rá. Én is ajándékba kaptam egy nagy mágustól.
A kislány teljesen felvidult. Ran nyakába csimpaszkodott, és egy nagy puszit nyomott az arcára.
A nap magasan az óceán felett járt, ahogy nyugatnak repültünk. A rokonok olyan figyelmesek voltak, hogy csomagoltak nekünk néhány szendvicset az útra, azokat majszolgattuk. A dobozban, a szendvicsek mellett, egy piroscsíkos selyemkendőbe csavart tavirózsát találtam. Időnként elővettem a kártyákat, és átfutottam őket.
- Szótlan vagy - jegyezte meg Ran.
- Sajnálom - szóltam, és vállat vontam.
Néhány óra múlva elhagytuk a fővárost, és légvonalban Cormallon felé repültünk.
Nem először fordult elő, hogy szótlanul ültünk egymás mellett, de amilyen ártatlan hallgatások voltak köztünk korábban, olyan nyomasztó volt ez a mostani. Kényelmesen elhelyezkedett az ülésen, és a műszereket figyelte, hogy felkészüljön a leszálláshoz. Zöldesbarna hegyek és szőlőskertek suhantak el alattunk.
- Nézd - mondta, amikor kikapcsolta a hajtóművet. Ahogyan beszélt minden olyan magától értetődő volt, de most az volt az érzésem, hogy nem egészen ezt akarta mondani. - Nézd, most már nem kell félnünk, hogy valaki az életedre tör. Úgy tűnik, a rendőrfőnök volt mindenben a ludas, ő pedig már nem árthat nekünk.
Elértük Cormallon határát. A gép engedelmesen megremegett, de abban a pillanatban sötétvörös lángok csaptak fel körülöttünk.
7. fejezet
Nem tudom, mennyi idő telhetett el. A szobában sötét volt, és mélyen aludtam. Folyton ugyanaz az álom kísértett: hároméves koromban Pyrenén, a bölcsőde konyháján leforráztam a kezemet. Felüvöltöttem, és eldobtam a kannát.
A konyhalány elfutott a dadáért, aki egészen addig a karjában tartott, amíg nem hoztak kenőcsöt, meg valami fájdalomcsillapítót, majd magához ölelve elvitt a betegszobába. Évek óta nem gondoltam a dadára. Álmomban tisztán láttam az arcát, de a hang, amit hallottam nem az övé volt. Pedig valahonnan ez is ismerős volt, csak nem illett bele az álmomba.
Ez Kylla hangja! Megpróbáltam kinyitni a szemem, de nem tudtam.
- “Kylla!” - nyitottam ki a szám, de csak valami károgásféle jött ki a torkomon.
- Theo, kedvesem ne mozogj! Teljesen bekötöztünk.
- Nem tudom kinyitni a szememet.
- A szemeden is kötés van. Ne aggódj, nem vakultál meg, de egyelőre nem vehetjük le!
- Ran?
- Ran jól van. Neki sikerült védőpajzsot vonnia maga köré. Amint tudta, rád is kiterjesztette, de elkésett vele. Odalent van, várj egy kicsit! - Léptei eltávolodtak, és hallottam, hogy az ajtóban valakivel beszél. Visszajött az ágyamhoz. - Azonnal feljön. Hogy érzed magad? Nem fáj semmid?
- Nem. - Csak most döbbentem rá, hogy valójában nagy fájdalmat kellene éreznem. Egyáltalán mióta fekszem itt? Már begyógyultak volna az égési sebeim?
- Ky, mennyi ideje?
- Nem olyan régen. Ne aggódj a... - Futólépések közeledtek. - Ky, Theodora ébren van?
- Üdvözlöm, Ran! - Egy megkönnyebbült sóhajt hallottam.
- Theodora, hogy érzed magad?
- Azt hiszem, jól. Csak semmit sem látok. - Ran leült az ágy szélére.
- Emeld fel a fejed!
- Ran, tudod mit csinálsz? - kiáltott rá Kylla élesen. Ran mintha nem is hallotta volna, meglazította szememen a kötést.
- Ne aggódj, Ky, már különben is nemsokára le kellene venni! Egy nap ide vagy oda! Theo, ha a fény bántja a szemedet, azonnal szólj, érted? - Egy lassú mozdulattal levette a kötést. Pislogtam egyet. Homályosan Ran körvonalait láttam, amint ott ült az ágyam szélén. Kylla közelebb jött, és egészen fölém hajolt. Aggódó pillantásokat vetett rám.
- Látsz engem?
- Igen. Nagyon szép a hajad! - Elmosolyodott.
- “Íme a csodákra képes tellysi orvostudomány!” - mondta derűsen Rannek, és odament az ajtó melletti asztalkához, ahol kancsók és fehér abroszok voltak. Ran nem vette le rólam a szemét.
- Valami baj van? - kérdeztem, és megtapogattam az arcomat, de mindenemet rendben találtam.
- Hogy mi? Dehogy! Jól nézel ki. Hogy érzed magad, fel tudsz ülni? - Megpróbáltam.
- Ügy tűnik, megy.
- Jól van. Nem is tudod, mennyire aggódtam miattad! - Benyúlt köntöse zsebébe. - Elég jól érzed magad ahhoz, hogy belenézz a kártyákba?
- Ran, hogy lehetsz ilyen tapintatlan? - förmedt rá Kylla, és úgy tűnt, nem sok választja el attól, hogy lekeverjen neki egy pofont.
Ran kicsit meglepődött.
- Bocsáss meg! - szólt hozzám, és fejet hajtott Kylla előtt. - Nagyon örülök, hogy felépültél. Remélem, látszik rajtam a megkönnyebbülés és a boldogság. De nem feledkezhetünk meg a gyakorlati teendőkről! Kylla, ha a jövőben el akarjuk kerülni az ehhez hasonló baleseteket, most rögtön hozzá kell látnunk! - A zsebében matatott, és előhúzta a jól ismert kártyapaklit. Ran és az érdekei soha sem változnak. Hirtelen olyan röhejesnek találtam az egészet, hogy elkezdtem kuncogni.
Ran megtorpant.
- Telenyomtad kábítóval? - kérdezte a húgát.
- Nem, dehogy! - mondtam. - Elnézést. Persze, persze a kártyák. - “Csak terítsd ki őket és olvasd” - már majdnem hozzátettem, de eszembe jutott, hogy ezzel elveszíteném minden hitelemet. Átfutottam a kártyákat. Olyan érzésem volt, mintha egy közönséges paklit tartottam volna a kezemben: semmi látomás, semmi megérzés, legalábbis nem olyanok, amelyeket igaznak éreztem volna. Nem estem kétségbe. Az erő már olyan természetes volt számomra, hogy biztosan éreztem, hamarosan visszatér. Most viszont sehogy se ment. - Ne haragudj - mondtam -, de ezek szerint még nem épültem fel teljesen.
- Ne is törődj vele! - mondta, miközben összeszedte a kártyalapokat. Az ágyam mellé egy tálcára tette a paklit. - Később újra megpróbáljuk.
- Kérsz valamit enni? - kérdezte Kylla. - A gyógyító szerzetes azt mondta, hogy levest ehetsz, de még egy pár napig semmi nehezebbet.
- Köszönöm, kérek.
Elment. Ran hitetlenkedve nézett rám.
- Kylla hozatott egy hegyi szerzetest és egy orvost Tellysről. A gyógyítóért egyenesen a Perbry kolostorba küldetett. Egy “ishin na'telleth” szerzetes!
- Tényleg? - Kísérletképpen behajlítottam az egyik karomat. - Akármit is csináltak velem, úgy tűnik, túléltem. Mit mondott a sebeimről?
- Azokról semmit. Csak annyit mondott, hogy keveset mozogsz, meg hogy nem élsz eléggé a testedben.
- Ezt meg hogy értsem? Hát hol a fenében élek, ha nem a testemben?
- Honnan tudjam? Ezeket az “ishin na'telleth” embereket nem szabad komolyan venni. Magukat sem veszik komolyan.
- És az orvos mit mondott?
- Ő azt állapította meg, hogy agyrázkódást és másodfokú égési sérüléseket szenvedtél.
- Még jó, hogy itt volt ez az orvos!
- Igen, de amikor elment, még mindig megvoltak az égési sebeid; viszont amikor a szerzetes továbbállt, már sokkal jobban voltál.
Ezen elgondolkodtam.
- Akkor biztosan egy mágus volt!
- Úgy látszik. Pedig én már azt hittem, tudom, mi mindenre lehet a mágiát felhasználni. Mindig úgy képzeltem, hogy ezek a gyógyító szerzetesek babonával élnek. Nem szeretem, ha kiderül, hogy valamiben zöldfülű kezdő vagyok. - Felállt, és körbesétált a szobában. - Túl sok titokzatos dolog történik velem mostanában. Belefáradtam ebbe az örökös ostromállapotba. Nem akarok újra bezárkózni és várni, hogy történjen valami.
- Tehát?
- Tehát itt hagylak egy időre Cormallonon. Itt teljes biztonságban erezheted magad. Nekem pedig meg kell találnom...
- Ne haragudj, csak most kezdek felébredni. Nem tudlak követni. Mit kell megtalálnod? - Elmosolyodott.
- “Ismerd meg ellened!”
Nekünk mintha nem ezt tanították volna Szókratésztől. De úgy látszik, minden társadalom a maga szájíze szerint alakítja az ókori bölcsességeket. A baleset után többször elvesztettem az eszméletem, de most már elég erősnek, egészségesnek éreztem magam, ahhoz képest, hogy igazság szerint halottnak kellett volna lennem. Micsoda morbid gondolat! Az a legbosszantóbb a dologban, hogy nem tettem - mert nem tehettem - semmit, hogy megvédjem magam. Már a gondolat, hogy a veszélyből nem saját magam, hanem rajtam kívül álló erők és más emberek segítségével tudtam csak megmenekülni, nem volt valami szívderítő. Mi lett volna, ha teszem azt, nem mentenek meg? Bizony meghazudtolta volna ama naiv elképzelésemet, miszerint képes vagyok saját életemet irányítani. Kylla később elmesélte, hogy bizonyos szempontból mégiscsak magamnak köszönhetem a megmenekülésem. Ha ugyanis, nem lennék ilyen kedves lány, senki nem vette volna a fáradságot, hogy segítségemre siessen. Ezzel bíztatni akart, de jobban mellbe vágott, mint ahogy azt gondolta volna. Ugyanis eszembe juttatott egy gyermekkori elképzelésemet: hat-hét éves koromban meg voltam róla győződve, hogy ha jól viselkedem, sosem fogok meghalni. Ha beteg leszek, orvosok százai küzdenek majd az életemért éjt nappallá téve, és adományok érkeznek majd az egész bolygóról. Milyen bájos gondolat; tényleg ezt hittem volna? Persze világszemléletem azóta nagy változásokon ment keresztül. Most már közelebb álltam ahhoz az ivoryi felfogáshoz, miszerint csak magadra számíthatsz. Tapasztalataim szerint ugyanis, valahányszor elfogadtam mások úgymond “segítségét”, abból csak bajom származott. De ezt nem kezdhettem el magyarázni egy ivoryinak, ezért hagytam, hogy mosolyomból Kylla arra következtessen, a leves ízlett annyira.
Még egy hétig nyomtam az ágyat. Eln sakkozott velem.
Jobban mondva, játszottunk két játszmát, míg ki nem derült, hogy nem vagyok méltó ellenfele.
Sokat beszélgettünk, olyasmikről is - mint például a tudomány, vagy a filozófia -, amikről eddig egyetlen ivoryval, még Rannel sem tudtam beszélgetni.
Túlságosan érdekli őket az üzleti haszon, illetve a veszteség, vagy az “ishin na'telleth”-ek esetében, ennek szöges ellentéte. (Ezzel nem azt akarom mondani, hogy egyáltalán nem fordítottak időt zenére, színházra, de miért is töltenének sok időt olyasmivel, ami egy árva tabalt se hoz a konyhára?) Ezért az Elnnel töltött órák visszahozták Számomra az athénai éveket, az éjszakába nyúló baráti beszélgetéseket. Ilyenkor eljátszhattam olyan gondolatokkal, amelyek a mindennapok sodrában soha nem merültek fel.
- Ez a mágia nem hagy nyugodni - mondtam. Azon a délután Eln kikecmergett lebegőjéből, ügyes mozdulattal az ágyam szélére ült, és kártyázgatott. Nem az enyémekkel, hanem egyszerű francia kártyával. Teljesen magába feledkezett. Mint egy régi festmény a Földről: az ablakon át erős napsütés, vékony, napbarnított ujjai halkan doboltak a pikk ászon, sötét szemei az osztást figyelték, arcán mérsékelt érdeklődés, ami nála a koncentrálás biztos jele volt. Hogyan gondolhattam valaha is, hogy ő és Ran hasonlítanak egymásra? Egy morgással jelezte, hogy hallotta, amit mondtam, de nem válaszolt.
- Köszönöm, Ran is hasonlóan kimerítő magyarázatokat szokott adni. - Eln mosolygott.
- “Ez a mágia nem hagy nyugodni”... ez egyaránt jelentheti azt, hogy varázslat alatt áll; vagy a fogalom ellen van kifogása; esetleg azt akarja mondani, hogy a tanulmányai kívánnivalót hagynak maguk után. Theo, csak világos kérdésre lehet egyértelmű választ adni!
- Ugye, azért csinálja, hogy bosszantson?
- Hát persze. Na jól van, tudom, hogy csak beszélgetést akart kezdeményezni. Tehát, mi nyugtalanítja, Theo?
- Ne hülyéskedjen, Eln! Nem tudok magával beszélgetni, amikor ilyen “na'telleth”.
- Ez legalább olyan komoly, mint amilyen én vagyok - közölte kicsattanó örömmel. - Ha sikerül elvonatkoztatnia a tartalomhoz nem illő stílusomtól, biztos vagyok benne, hogy nem lesz oka panaszra. Átgondoltam az elmondottakat, és így szóltam:
- Tessék?
Mosolygott, de ezúttal nem bosszantóan. Ajkához emelte az egyik kezemet, és gyengéden megcsókolta ujjaimat. Hogy zavaromat leplezzem, gyorsan visszatértem az engem foglalkoztató kérdésre.
- Mágia létezik, efelől semmi kétségem. Nem szoktam olyan dolgok létjogosultságán gondolkozni, amiket magam is tapasztaltam. Kinőttem már ebből.
- Hát persze - mondta biztatóan.
- De legjobb tudomásom szerint csak ezen a bolygón létezik. Hallanom kellett volna, ha máshol is alkalmaznák. Márpedig nem tudom elhinni, hogy itt más törvények uralkodnának, mint a világegyetem egyéb pontjain. Ez, ez nevetséges!
- Egyetértek, bár a “nevetséges” nem ugyanaz, mint a “lehetetlen”. Egyébként nekem sem tetszik, ha ez megnyugtatja.
- Akkor maga szerint mi a magyarázata? - Keresztbe tettem a kezemet, és várakozással néztem rá. A kártyákat szedegette össze.
- Maga mivel magyarázza? - kérdezett vissza.
- Semmivel. Én csak használom.
- Kitűnő ivoryi válasz. Sokáig az elektromossággal is így voltak az emberek.
- Ez nem válasz! - fészkelődtem csalódottan a takaró alatt.
- Nem, tényleg nem. Na jó, ha tudni akarja, vannak elméletek. - Teljesen ledöbbentem.
- Miféle elméletek? Ran sose beszélt róluk.
- Kétlem, hogy sokat foglalkozna velük - legyintett.- Ran inkább gyakorlatias.
- De maga ismeri őket.
- A családban én vagyok az elméleti szakember. Ez némileg ellensúlyozza tehetségtelenségemet.
- Jól hallottam? Ezzel azt akarja mondani, hogy maga nem mágus?
- Ugyan, kedvesem, miből gondolta, hogy az vagyok? Én elméletben foglalkozom a mágiával. Új területeket fedezek fel, ahol használni lehet, de én magam nem tudok varázsolni. Egy ilyen családban, mint a Cormallonoké, ez olyan, mintha kétszeresen nyomorék lennék.
- Én azt hittem, mert amikor segített tanulni, annyi mindent tudott.
- Igen - mosolygott -, többet tudok róla, mint bárki ezen a bolygón. Szerencséje Theo, hogy hozzám fordult. Nem mintha elfogadható feleletet tudnék adni, ezt hangsúlyoznom kell, de több elméletet mondhatnék, mint amennyit maga vagy más épeszű ember végig tudna hallgatni. Kezdjem? Addig mondom, míg nem állít le. Egy:...
- Várjon egy percet! Ezeket ugye, nem maga találja ki? Rossz vicc lenne. - Láttam az arcán, hogy megsértettem. - Ne haragudjon! Szeretném hallani azokat az elméleteket. Kezdje, kérem!
- Az utóbbi pár évszázadban a legelterjedtebb a génszabályozás elmélete.
- Génszabályozás? Ne vicceljen, Eln, ivoryi soha sem volt képes olyasmire, ami magas szintű technikát igényel.
- Theo, kedvesem, mostanában az agya nem egyszerre működik a hangképző szerveivel! Valószínűleg a sérülések következménye. De majd rendbe jön.
Elhallgattam.
- Mit tud a pakrinorokról? - kérdezte.
- Egyszer láttam róluk egy képet - mondtam óvatosan. - De nem volt jó felvétel. Tudomásom szerint a pakrinorok ismeretlen, galaxison kívüli lények. A Nagy Űrrepülés után 100-200 évvel egy tizennégy hajóból álló rajt vettek észre a Jupiteren túl. Ha jól emlékszem, mindössze néhány hetet töltöttek a Földön, ami kevés volt ahhoz, hogy megismerhessék őket. Különösen, hogy a hagyományos kommunikációs csatornák nem működtek tökéletesen.
- Legalábbis a könyvek ezt írják. Ők adták a Földieknek az első csillagjárót, ami nem volt olyan korszerű, mint a mostaniak, de ahhoz elég, hogy történelmet csináljon. Erre úgy látszik, elegendő volt a kommunikáció. - Megint a kártyákat rakosgatta a takarómon.
- De mi köze van mindennek a mágiához? Csak nem azt akarja mondani, hogy...
- Azt akarom mondani, hogy Ivory űrstopposokkal betelepített bolygó.
- Ezt a kifejezést már hallottam.
- A csillagjárót - folytatta - nem adták ingyen.
- Nem hát! Jó pár múzeumot kifosztottak.
- Igen, többek között műkincseket is vittek el - mosolygott -, de nemcsak vásznak és kődarabok kellettek nekik.
- Mire céloz?
- Biztosan olvasott arról, hogy utasokat is felvettek. Gyarmatosítókat, akik hajlandók voltak letelepedni az első lakható bolygón. Sokan nem akarták kivárni azt a húsz-harminc évet, amíg megépül az első emberi csillagjáró. A pakrinoroknak viszont óriási űrhajóik voltak, hatalmas rakodóterű teherszállító járművek. Több ezer ember ment velük, nem is beszélve a szerszámokról, az állatállományról.
- Igen, olvastam /óla. Vagyis, Ivory egyike volt ezeknek a gyarmatoknak? Úgy érti, itt a Nagy Űrrepülés után 200 óta élnek emberek? Te jóságos Platón, akkor nem is csoda, hogy ilyen belterjes a génállomány! Lehet, hogy már nem is ugyanolyan egyedek vagyunk - mondtam, s hirtelen elhallgattam. Eln észre sem vette. Ő nem gondolkozott ennyire konkrétan.
- Nem a belterjességről beszélek - folytatta -, a történet sokkal prózaibb. A pakrinorok az utasok egytizedét ellenszolgáltatásnak tekintették, és nem engedték őket kiszállni. Az ilyeneket nem feledjük, bármilyen régen történt. A fennmaradó kilenctizedet pedig nagyszabású orvosi kísérleteknek vetették alá.
- A kísérleteket...
- Most már túl késő bármit is bebizonyítani. Lehet, hogy a kormány tényleg beleegyezett, mielőtt elindultak volna. - Itt egy pillanatra megállt.
Néha eszembe jut, vajon mit csinálhattak azokkal az emberekkel, akiket más bolygón raktak ki? Mind a ketten hallgattunk. A mágia olyan erő, ami csak bizonyos genetikai háttérrel rendelkező lények számára elérhető. Ezen még utána is jó pár napig gondolkodtam.
- És a többi elmélet? - kérdeztem mohón.
Eln nevetett, ismét megfogta a kezem, és játékosan belefúrta ujjait a tenyerembe.
- Ám legyen! De visszatérve még a pakrinorokra: ha valaha újra felbukkannak itt, nem hiszem, hogy szívélyes fogadtatásban lenne részük.
- Nekem is az az érzésem. Örülök, hogy egyetértünk, Eln! - Vigyorgott.
- Én is. “Mindig azokra az emberekre figyeljen, akik kerülik a feltűnést”. - Kettévette a kártyacsomagot, és egyik felével a lábszáramon egyensúlyozott. - Tud valamit Ranről? - kérdezte. - Már egy hete, hogy elment.
- Minden éjjel felhívja Kyllát. Én is beszéltem vele egy párszor.
- És mi újság?
- Miért nem kérdezi meg maga, ha legközelebb hív?
- Hogy miért? - Megveregette a térdemet, és az ágyról a lebegőjébe csusszant. - Próbáljon meg sokat aludni ma éjjel, kedves Theo! Holnap kezdjük a testedzést! Bocsánat, de nem én találtam ki, hanem a szerzetes. “Többet kell élned a testedben!”
Tudomásom szerint Eln nem volt jelen, amikor ez az utasítás elhangzott.
- Magának mindenről tudnia kell, ami a házban történik?
- Ne feledje, Theo, sok alvás!
- Értettem, sok alvás.
Intett és elment.
Egy halom kártya maradt az ágyon, de hiába nyújtózkodtam, nem értem el őket. A fenébe velük, gondoltam, és úgy döntöttem, most rögtön elkezdem a “sok alvást”.
Valójában semmi érdemleges hírt nem kaptunk Rantől. Ha rá is jött valamire, nem akarta a számítógépen közölni. Egyelőre nem foglalkoztam az üggyel, hanem a jelenre koncentráltam, ami a testedzést jelentette.
Másnap reggel Eln megjelent az ajtóban törülközőkkel és két rúddal a kezében. Meglepődtem, mert nem gondoltam, hogy déli tizenkét óra előtt fel szokott kelni.
- Száretezni fogunk - jelentette be, és kezembe nyomta az egyik rudat.
- Azt hiszem, tudom mi az.
- Kitűnő - mondta. - Szerencse, hogy Kylla adott magának egy nadrágot. Öltözzön gyorsan, öt perc múlva lent találkozunk. Ne felejtse itt a rudat!
- Még nem is reggeliztem.
- Á, majd elfelejtettem! - Benyúlt a zsebébe és előhúzott egy összelapított szendvicset. - Ha jól dolgozik, többet is kap. Egyen öltözködés közben, nem szeretem, ha megvárakoztatnak - biccentett pajkosán, és kiment. Csak néztem utána, így viselkedne egy hedonista? Szárét, más néven River. Még athénai tanulmányaim alatt találkoztam ezzel a hamisítatlan ivoryi sporttal. Kifinomult mozgást és nagy fizikai erőnlétet igényel. Egy szabadtéren felállított vízszintes és függőleges rudakból összeszerelt hosszú rendszerben végzik a gyakorlatokat. Lényege, hogy a karokat, a lábakat, a fejet, a törzset bizonyos számokkal jelölt pozíciókba kell mozdítani, miközben a rudakon járva vagy függeszkedve az ember lassan halad előre. Az egyik pozícióból megállás nélkül kell átjutni a másikba, vagyis az egész mozgás szinte egyetlen mozdulatsor, mozgásfolyam.
Többnyire csoportosan végzik, a rúdrendszerben egymás felett-alatt haladva, és az elől levő személy vezényszavait követve. A kezdők kezükben bottal igyekeznek megtartani az egyensúlyukat. Rendkívül sok gyakorlásra van szükség, míg az ember képes egy-egy mozdulatsort pontosan és szépen végig csinálni.
Vannak persze fokozatok. A háromféle River a mozdulatok nehézségi fokában és elvégzésük gyorsaságában különbözik. Legkönnyebb a “Lassú River”, mely tényleg egy földek között kanyargó folyóra emlékeztet. Ezzel szoktak bemelegíteni.
Utána jön a “Közép River”, ahol már a botokat is jócskán használni kell, majd végül a legnehezebb, a “Gyors River”, ami úgy néz ki, mintha egy sebes sodrású hegyi patakot utánozna az ember. Ez igényli a legnagyobb pontosságot és erőkifejtést. Amikor első nap a “Gyors River”-hez értünk, már csorgott rólam a veríték. Hamar kiderült, hogy Eln ebben is nagyobb gyakorlattal rendelkezik, mint a sakkban. Pedig az ő helyzetét még az is nehezítette, hogy a lábát egyáltalán nem tudta használni. De utasításai ennek ellenére pontosak és követhetőek voltak. Ő már nem használt botot, hanem ügyesen függeszkedett a rudakon; lábát combban és bokában összeszíjjazta. Fenséges volt fent a magasban, szinte repült. Mellette szörnyen sutának éreztem magam. Minden reggel kijártunk a kertbe száretezni. Küszködtem, izzadtam, ő meg mintha szárnyai lennének, olyan könnyedén végezte a gyakorlatokat. De azért én is haladtam. Az alaphelyzeteket és - mozdulatokat legalábbis elsajátítottam.
Igaz, számomra egy örökkévalóságnak tűnt, míg idáig jutottam, de valójában csak egy hétig tartott. Egy pár nap múlva Eln azt mondta, hogy csukjam be a szememet, és ne figyeljem őt. Eltelt még egy hét, és tükröket állított fel a rúdrendszer körül. Nem értettem, mit akar: most nézzek, vagy ne nézzek? Nem felelt, csak mosolygott, és felhúzódzkodott a rudakra. Úgy döntöttem, inkább nyitott szemmel csinálom. Nagy kár volt: szörnyen sután mozogtam.
- De hát mit akarok, tudósnövendék volnék, nem pedig tornász! Most rögtön abba kellene hagynom! - sóhajtottam, amint áttértem a “Közép River”-be. - Mi értelme van erőltetni? - Behunytam a szemem, egyensúlyoztam a bottal, majd kinyitottam a szemem, és lopva ismét belenéztem a tükörbe.
Siralmas látvány volt. Rögtön meg is álltam.
- Mi a baj? - hallottam fentről Eln hangját. A bágyadt reggeli napsütésben felnéztem a rudak árnyékából és vállat vontam. - Na, mi van? - kérdezte.
- Ez nekem nem megy.
- Miket gondol? Az első napok óta meglepően jól csinálja! - Egymásra pillantottunk. - Tényleg? - mondtam, és visszahelyeztem a lábamat a “Közép River” hetedik pozíciójába. Egy sárgult falevél hullott le az egyik fáról, épp a lábam elé.
- Itt az ősz - mondtam, miközben tekintetem megpihent a földet ért elszáradt levélen.
- Igen. Az ősz...
Ran már több mint egy hónapja elment. Zavart, hogy nem közölte mi után kutat, és milyen eredményre jutott. Őszintén szólva, nem csak ez zavart. Az ebédlő siralmas hely lett: Ran elutazott, Nagymama a szobájában evett, Eln se jelent meg mindig a közös étkezéseken. Kylla saját gondjaival volt elfoglalva.
Nagymama sokat betegeskedett, de nekem nem mondták, hogy mi baja. Eln elejtett szavaiból arra következtettem, nem is tudja, hogy Cormallonon vagyok. Ez nagyon meglepett. Eddig azt hittem, hogy ő mindenről tud, legalábbis ami a családi ügyeket illeti. Egy napfényes délután éppen Nagymama ajtaja előtt haladtam el, és láttam, hogy Tagra egy üres tálcát ad Kyllának.
- Örülök, hogy végre eszik - álltam meg Kylla előtt. - Sajnos nagyon keveset. - Szeméből kisimította a haját. Általában feltűzte, de mostanában nem volt ideje ilyesmikre. Fáradtnak és gondterheltnek látszott.
- Mit érdekli ez magát? - kérdezte csípősen Tagra, majd összeráncolta a szemöldökét, és tüntetőén levonult a lépcsőn.
- Ne haragudj rá - szólt Kylla.
- Mi rosszat mondtam?
- Bizonyára azért ilyen ingerült mostanában, mert túl sokat vagy Elnnel. Azelőtt Eln Tagrával foglalkozott és- tériként.
- Hogy mi? - kérdeztem értetlenül. Kylla a kőfalnak dőlt.
- Megfognád egy pillanatra?
- Hogyne. - Elvettem a tálcát. - Kimerültnek látszol.
- Majd később pihenek. Előbb le kell mennem a konyhába, és beszélnem kell Herellel. Velem jössz? Én vittem a tálcát.
- Tagra és Eln? - kérdeztem óvatosan, amint lefelé haladtunk a lépcsőn.
- Évekig - válaszolta szárazon. - És ne gondold, hogy Tagra belenyugodott ebbe a helyzetbe! Ő az egyetlen nő Cormallonon, aki megfelel Eln elvárásainak.
Ez egy sor olyan kérdést vetett fel bennem, amihez nem volt közöm, mégis nagyon érdekelt. Amíg azon gondolkodtam, hogyan fogalmazhatnám meg őket, leértünk a konyhába, és nem akartam olyan tapintatlan lenni, hogy Herei előtt folytassam a beszélgetést. Később sem kínálkozott erre lehetőség.
Szóval így álltunk: Tagra utált, Kylla túl elfoglalt volt, Eln pedig keményen dolgoztatott. Egy kis lelkiismeret-furdalást éreztem, hogy a reggeli két órás száretezést és a délutáni olvasgatást kivéve semmit se csinálok. Ezért fizetnek? Nem mintha ezt bárki a fejemhez vágta volna. Sőt, úgy bántak velem, mint egy sebesült hőssel, ami még kellemetlenebbé tette a helyzetet.
Több mint egy hónapos távollét után megváltásként érkezett Ran. Szívesebben hagytam el a védelmet nyújtó birtokot, mint hogy ebben a nyomasztó légkörben számolgassam az üres órákat. Nem tudtam volna megmondani, hogy mitől is volt olyan elviselhetetlen.
Éppen egy új mozgássort próbálgattam a kertben, amikor egy fa alatt megpillantottam Rant. Letöröltem arcomról az izzadságot, és ledobtam a botomat. Egy pillanatra megszédültem: nem lett volna szabad ilyen hirtelen abbahagynom.
- Nem akarlak megzavarni - mondta.
- Már késő - válaszoltam vidáman, és kiléptem a rudak közül. Mintha valami óriási súlytól szabadultam volna meg. Elnről teljesen megfeledkeztem.
- Theo! - hallottam fentről a hangját. Felnéztem. Láttam, hogy ő is abbahagyta, és átlendítette magát a pihenő talapzatra. - Állítsd meg az órát! - intett fejével a lebegő felé, amit általában beállított, hogy bizonyos idő elteltével automatikusan a talapzatra emelkedjen.
Ranre néztem, aztán vissza Elnre.
- Nem kell abbahagynod - mondtam -, mi úgyis bemegyünk a házba.
- Azt mondtam, állítsd meg! - ismételte. Odamentem és kikapcsoltam az órát. Amikor a lebegő a talapzat magasságába ért, Eln bevágta magát az ülésre. Letépte homlokpántját, és ledobta a földre.
Aztán biztonságos magasságba ereszkedett, és visszahajtott a házba anélkül, hogy hozzánk szólt volna.
Ran egy hatalmas sziklatömbre ült a gyakorlópálya szélén.
- Beszélnünk kell! - mondta.
Most szentbeszédet fog tartani, amiért Elnnel voltam? Elegem van mindkettőjükből. Kezdtem úgy érezni, hogy a pyrenei bölcsődének több értelme van, mint ennek a családnak, és nem sok hiányzott, hogy ezt meg is mondjam neki. Szerencsére nem tettem, mert mint kiderült, egyáltalán nem erről akart beszélni.
- Tüzetesen megvizsgáltam a merénylet körülményeit - kezdte. Ismét hálát adtam, hogy nem szólaltam meg. - Az eredményt egyetlen mondatban össze tudom foglalni: gőzöm sincs, ki állhat a hátterében, és mi volt a szándéka. Nem mintha nem lennének ellenségeim, de mi érdekük fűződne ehhez? Ráadásul kétszer a támadás nem ellenem, hanem ellened irányult. Vajon miért?
- Még kérded? Te mondtad, hogyha engem eltávolítanak, neked véged.
- Ez az indíték csak abban az esetben helytálló, ha az illetőnek tudomása van rólad. Nagyon elővigyázatos voltam, Theodora, és az utóbbi egy hónapot azzal töltöttem, hogy ellenőrizzek mindenkit, aki számításba jöhet. De a rejtély nem oldódott meg.
- A rendőrfőnök is tudta, vagy legalábbis gyanította, hogy én...
- Valaki elmondta neki. De meg mernék esküdni rá, hogy nem sokan tudnak rólad.
- Eln és Kylla igen.
- Eln és Kylla kizárva - mondta. - Ők a családhoz tartoznak, jelen esetben pedig halálos fenyegetésről van szó.
- Akkor mi értelme volt ennek az egy hónapnak?
- A szóbajövő lehetőségek mérlegelése soha sem elvesztegetett idő - torkolt le. - De van még egy eshetőség, amivel számolhatunk.
- És mi volna az? - Éreztem, hogy ez nem tetszene nekem.
- Lehet, hogy azért törtek az életedre, mert valaki nem kedvel téged.
- Nem vagyok elég szeretetreméltó?
- Dehogyis nem. Nem erről van szó. Nézzük csak!
- Akkor ez azt jelenti, hogy az unokahúgod halála mégiscsak baleset volt.
- Balesetek előfordulhatnak. Nézzük csak!
- Ezek szerint a rendőrfőnöknek sincs köze hozzá.
- Theodora, próbáld meg végiggondolni ezt az eshetőséget! Ne szólj semmit, csak gondold át! Igen, lehet, hogy a rendőrfőnöknek nincs köze hozzá. Lehet, hogy saját belátása szerint cselekedett. Előfordult nem is egyszer.
Hallgattam.
- Na? - kérdezte.
- Mi van? Gondolkodom.
Megköszörülte a torkát.
- Szeretném hallani, hogy min gondolkodsz.
- Az elmélet nem rossz, csak egy helyen hibádzik: nekem nincsenek ellenségeim. Tartózkodó és udvarias vagyok. A piacon is a lehető legmagasabb rangon szólítottam az ügyfeleket. Nem szeretem, ha megszólnak.
- Egy ellenségedről még nekem is van tudomásom, itt van ez a Sina. Tényleg. Róla teljesen megfeledkeztem.
- De ő nem tudhatta, hogy mi tettük fekete listára - mondtam elgondolkodva. - Legfeljebb azt, hogy valakinek benne van a keze a dologban, de nem minket gyanúsított.
- Lehet, hogy időközben rájött. Annyira azért ő sem hülye. Néhány pillanatig hallgattam, aztán megszólaltam:
- Még gondolkodom rajta.
- Jó. Én is ezt tettem a múlt héten. Fel is merült bennem néhány kérdés. Sina már nincs a városban. A barátai... hozzáteszem, nincsenek sokan... úgy vélik, hogy visszament szülőfalujába.
- Te pedig megtudtad, hogy melyik az a falu, és hogy hol van!
- Úgy van. - Kis szünetet tartottam.
- És el is mentél.
- Nem, még nem - mondta. - Gondoltam, együtt megyünk.
8. fejezet
Örültem, hogy végre elhagyhatom Cormallont. Szép, csendes hely, kedvesek voltak hozzám, de valahogy mégsem éreztem jól magam. Nem tudtam megmondani, hogy mi lehet a baj, s ez végtelenül nyugtalanított. Első látogatásomkor nem éreztem ezt, talán mert akkor még nem ismertem eléggé a családot, hogy az apró részletekre is odafigyeljek. Egyszóval, már alig vártam, hogy elkísérhessem Rant “üzleti útjára”. Ezt a kifejezést használtuk, amikor a Nyári Jég kapitánya úticélunk felől érdeklődött.
Arra gondolhatott, hogy valami halaszthatatlan ügy sürget minket, mert ebben az évszakban már nem nagyon utaznak emberek az Issin folyón lefelé.
Indulás előtt pár napot a fővárosban töltöttünk.
Kihasználtam az időt, és egy szívességet kértem régi piaci ismerősömtől, Irsától. A nevemben megkeresett néhány illegális piaci bankárt, így tudtuk meg, hogy azok, akik a náluk elhelyezett pénzem után kezelési költséget számoltak fel, tisztességtelen módon kihasználták, hogy tájékozatlan idegen vagyok.
Törvényesen vagy törvénytelenül csinos kis hasznot húztak a pénzemből, ami tulajdonképpen engem illetett meg. Odaadtam Irsának előző heti keresetem egy részét, és megtettem a szükséges intézkedéseket. Mire hajóra szálltam, még háromszor tettem be pénzt a számlámra.
Az Issin folyón kellemesen hajóztunk a szárazföld belseje felé. Egy olyan kis teherhajó, mint a Nyári Jég, három nap alatt teszi meg ezt az utat.
- Beköszöntött az ősz, - szólt a kapitány - ezért lassan kell haladnunk, nehogy jégtáblának ütközzünk.
Kabinunk - az egyetlen utaskabin a hajón - elég otthonos volt. Csomagomat bedobtam a priccs alá.
- Melyikünk alszik a földön? - kérdeztem Rant.
- Te - válaszolta.
- Azt hittem, e téren egyenrangúak vagyunk.
- Arra gondoltam, hogy én vagyok az idősebb.
- Én meg arra gondoltam, mennyire utálnám az éjszaka közepén magam alá gyűrni a kártyákat. Az ágyon ez nem lenne olyan vészes.
- Rendben, te alszol az ágyon - egyezett bele, és néhány takarót dobott a földre. A matrac fölé hajoltam, hogy ne lássa diadalittas vigyoromat, és hálával gondoltam Nagymamára. Ran semmit se utált jobban, mint mikor eszébe juttatták, mennyire tehetetlen a kártyaolvasója nélkül.
Aznap éjszaka kiterítettem a kártyákat, de most sem segítettek. Már arra gyanakodtam, hogy eddig is csak én képzeltem bele a látomásokat. Nem tudtam különbséget tenni, hogy mely érzetek jönnek a kártyából és melyek képzeletem szüleményei. Ezek után inkább felmentem a fedélzetre Ranhoz. Hűvös volt az éjszaka. A holdsugár aranycsillámokban táncolt a víz felszínén. Felnéztem az égre, de csak ismeretlen csillagképeket láttam. Honnan is ismerhettem volna őket, hiszen napnyugta után többnyire a szobában ültem.
- Hol van a kabátod? - kérdezte Ran.
- Bent hagytam a kabinban.
- Jobban tennéd, ha felvennéd. Hűvös van.
- De te látni sem bírod azt a kabátot - ellenkeztem.
- Már hogy tűrhetném el, hogy egy olyan kopott ócskaságot hordj? Nem való egy Cormallonnak. Venned kellett volna egy másikat, amikor a fővárosban voltunk. - Vállat vontam. Még csak pár hete, hogy beköszöntött a hideg.
- A fővárosban túl sokba kerül egy vadonatúj kabát. Ehhez pedig nagyon olcsón sikerült hozzájutnom.
- Gondolom, legalább jó meleg. Menj, vedd fel! - Úgy döntöttem, nem folytatom a vitát.
- Ran, amikor Cormallonon voltál, nem volt olyan érzésed, hogy valami nincs rendben a birtokon? - próbáltam elterelni a szót.
- Nagymama nagyon beteg. Felborult a ház megszokott rendje. Erre gondolsz?
- Nem hiszem, vagyis lehet. Nem tudom.
- Most csak néhány napot töltöttem ott.
- Én meg egy hónapot, és mégsem tudom, mi lehet az oka, hogy... - Megborzongtam.
- Fel kellett volna venned a... - kezdte.
- Tudom, de csak egy percre jöttem fel. Már megyek is aludni! Csendben gyere be, ne ébressz fel! - És lementem a kabinba.
Később rájöttem, hogy azért vagyok nyugtalan Cormallon miatt, mert - mint ahogy Rannek - nekem is a béke szigetét jelentette. Ugyanakkor bosszantott, hogy ilyen gondolatok jutnak az eszembe: nem akartam olyanba kapaszkodni, ami ivoryi. Harmadnap korán reggel értünk az Issin öbölbe. Egész úton nyoma sem volt a jégnek. Kezdtem azt hinni, hogy a kapitány agya volt befagyva. De azért ősz volt, még ha délen voltunk is. Csontig hatolt a hideg. A kopott, kék kabátomba burkolózva álltam a fedélzeten. A kabát alatt volt még egy hosszú gyapjúruha, az alatt pedig egy vékony selyeming.
Ran azonnal a korlátnál termett, és kémlelni kezdte az öblöt.
- Nem valami izgalmas hely - mondtam, ahogy mellé léptem.
Alattunk koszos szürke víz hömpölygőit, a kikötőben korhadó hajók ringtak, az öböl mentén a hegyoldalon legfeljebb húsz-harminc alacsony kőház sorakozott.
- Azok a házak - kezdte magyarázni Ran - mind Cormallonhoz tartoznak. És nem is keveset hoznak a konyhára. Szinte hihetetlen, hogy pusztán halászatból akkora a bevételük, hogy a legjobb nevű vállalkozásaink is megirigyelhetnék.
Hát ez tényleg milyen nagyszerű! - gondoltam, de rögtön el is szégyelltem magam. Jártam már ennél vendégmarasztalóbb helyen is. Ha ebből a sivárságból elég pénzt tudtak kifacsarni a megélhetésükhöz, akkor nagyobb életművészek, mint én voltam, mielőtt Rannel összeakadtam.
- Miért hívják ezt a hajót Nyári Jégnek? Igaz, hideg ősz van, de a folyók még nincsenek befagyva.
- A kapitány és a legénység Andulsineból valók. Mikor ott fenn nyár van, akkor itt tél. Rendszerint ott kezdik útjukat, és a főváros, majd Sebral mellett Issinig hajóznak le. Nevükkel az Andulsinei utasaiknak akarják jelezni, hogy az egyenlítőn túlról egészen idáig eljönnek. Lehet más magyarázata is: ezeken a vad vizeken jó néhány hajó elveszett már a jéghegyek között, amikor náluk tombolt a nyár.
Ran a part felé nézett.
- íme a tiszteletünkre kivezényelt fogadóbizottság! - mutatott a hajónk felé tartó csónakra.
Egy férfi és egy nő közeledett benne. A férfi háttal ült nekem, de a nőt -, akinek sálja úgy fodrozódott a szélben, mint alattunk a víz -, tisztán láttam. Mindketten sálat tekertek a fejük köré, hogy így védjék fülüket a csípős szél ellen. Csónakjuk végre nekiütődött a Nyári Jég oldalának.
- Uram? - kiáltott fel a férfi.
- Ran Cormallon - mutatkozott be, mintha valami kihívásra válaszolna. - Ez itt Theodora Cormallon - tette hozzá vállamon pihentetve kezét.
- Isten hozta önöket. - üdvözölt bennünket a nő, s ráncos, kivörösödött arcát a fedélzet felé fordította.
- Isten hozta önöket! - ismételte a férfi -, szálljanak be a csónakba! - Ran a kapitányra nézett, aki intett, hogy engedjék le a létrát, pontosabban a kötélhágcsót. Nem mondhatnám, hogy ugyanolyan elegáns mozdulattal libbentünk ki, mint amilyennel a fővárosban a mólóról beszálltunk. A ruhám alját kénytelen voltam begyűrni az övembe, hogy bele ne akadjak. A szél belekapott, így aztán úgy néztem ki, mint aki ruha helyett luftballont vett fel. Megpróbáltam nem gondolni rá, milyen látvány lehetek az alattunk várakozó tisztelt Cormallonok szemében. Viszont egyetlen porcikám sem kívánta, hogy megmártózzak a mocskos hideg vízben, még ha le is kellett mondanom méltóságteljes levonulásomról.
Hál' istennek nem tették szóvá, amikor besegítettek a csónakba. Amikor leültem az elülső ülésre, akkor vettem észre, hogy mindketten nadrágot viselnek.
- Beth és Karn. Örülünk, hogy itt vannak. A lehető legjobbkor érkeztek - ragadta magához a szót az erős testalkatú, ötven év körüli férfi.
Arca ugyanolyan pirospozsgás volt, mint a nőé. Rám mosolygott, aztán folytatta:
- Én mondom, soha jobbkor! Nagy ünnep van most minálunk!
- Ma van a fiam esküvője - szólt közbe Beth.
- Étel-ital bősséggel - tette hozzá Karn.
- Ran, ugye emlékszik még a szertartás szövegére? - mondta Beth, és férjére kacsintott.
- Miféle szertartásról beszéltek? - kérdezte Ran megrökönyödve.
- Arra gondoltunk - kezdte Beth -, hogy mint a Cormallon család feje, maga celebrálhatná az esküvői szertartást. - Mindketten olyan aggodalommal néztek Ranre, mint azok a gyerekek, akik attól félnek, az idén elmarad a születésnapi ajándék.
- Igazán megtiszteltek vele - válaszolta Ran.
- Hát persze, ez magától értetődik - egyeztem bele én is, s láttam, hogy Ran rosszalló pillantást vet rám.
- Ma lesz az esküvő? - kérdezte.
- Igen, ma délután. Mikor meghallottuk, hogy később érkeznek, elhalasztottuk.
- Köszönöm ezt a figyelmességet - mondta Ran olyan udvariasan, amennyire csak lehetett.
A szertartásra Kam házának hosszú fogadótermében gyűlt össze a vendégsereg. A mennyasszony és a vőlegény körülbelül húsz évesek lehettek, mindketten hosszú vörös tunikát viseltek, amit egy szőtt övvel kötöttek meg.
Szégyenlősen és idétlenül pislogtak körbe. Mindenki elegánsan volt öltözve. Reméltem, hogy öltözékemmel nem hozok szégyent Ranre. Úgy érzem, hogy nem volt oka panaszra. A rajtam lévő ruhát ugyanis Kylla ajándékozta nekem, s az ő ízlésében feltétlenül megbíztam.
Bizonyos tekintetben inkább egy éjszakai mulatóban éreztem magam, mint egy esküvőn. A terem tele volt csupa ismeretlen emberrel. Nagy kerek asztaloknál ültünk, így a fél vendégsereg hátat fordított az ifjú párnak, és csak a nyakukat nyújtogatták, hogy lássanak valamit a szertartásból. Nem mintha sokáig kellett volna nyújtózkodniuk; nem tudom, mit motyorászott Ran a fiatalok felett, de az egész nem tartott tovább egy percnél. Miután kicserélték lazurkő medáljaikat, mindenki türelmetlenül mocorogni kezdett a helyén, mert az esemény fénypontja, az evés következett. S micsoda lakoma! Csodálatosabbnál csodálatosabb fogások, ízlésesebbnél ízlésesebb felszolgálásban követték egymást. Állíthatom, életem legpazarabb vacsorája volt. Arról fogalmam sem volt, miket szolgáltak fel, de hamar feladtam a kérdezősködést és az ételnevek memorizálását. Hol rejtegették eddig ezeket, hogy a fővárosban nem találkoztam hasonlóval? Előttem egymást érték a kalóriahegyek, és arra gondoltam, őrült vagyok, hogy egy ilyen bolygót itt akarok hagyni. Rannek az ifjú pár asztalánál illett helyet foglalnia, de ez cseppet sem zavart, mert az első két fogás után olyan áradozó hangulatba kerültem, hogy csevegni kezdtem a mellettem ülőkkel. Bal oldalamon egy Cara nevű lány ült, a menyasszony unokahúga. Elmondta, hogy a medálcsere újkeletű: azért történik, hogy egymás lelkéből mindig legyen egy kis darab a másiknál.
Ezt kissé érhetetlennek találtam, tekintve, hogy - tudomásom szerint - az esküvő napjáig nem is nagyon találkozhattak. A jobbomon ülő fiú, egy tizennyolc éves orvostanhallgató érdekesebbnek tűnt. Ivoryn az orvosi tanulmányok különböztek aszerint, hogy hol tanul az ember. Mivel a tudásanyag felét tellysi orvosoktól vették át, másik felét pedig a folklór, a hagyomány, a mágia és a boszorkányság köréből merítették, így egy igen érdekes beszélgetés alakult ki közöttünk. Egészen addig nyomta a szöveget, míg meg nem szakítottam egy ügyetlen mozdulattal, amivel sikerült ölébe borítani az éppen felszolgált finomságot.
Kimeredt szemmel bámultam a földre borult ételt. Nem tudtam, jól látok-e, vagy csak képzelem azokat az állati szemeket ott a földön, a csőrről nem is beszélve?!
- Az ott valaminek a feje - mondtam irtózva.
- Igen - válaszolta magától értetődő hangon.
- Az ott egy madár feje!
- Igen - ismételte, és elvette kezemből a fejet, amit undorodva tartottam el magamtól, majd gyakorlott mozdulattal nyúzni kezdte. Aztán felnyitotta a koponyát, kivette belőle a négy részre tagolt agyat, és a nemrégiben végzett idegsebészeti gyakorlatáról kezdett magyarázni. Amikor befejezte, bedobta szájába a szemléltetőeszközt, és vidáman rám mosolygott.
- Kiváló fogásokat szolgálnak fel, nem? - kérdezte. - Amikor megtudtam, hogy a menü kizárólag hagyományos ételekből fog állni, egy pillanatig sem haboztam, hogy megtegyem ezt a hosszú utat South Portból, ahol tanulok.
- Igen, értem miért. - Csak remélni mertem, hogy a szószt nem békaherével ízesítették.
Mindenesetre jobbnak láttam, ha nem kérem el a receptjét. Már rengeteg bor és étel csúszott le, mikor a vendégek szállingózni kezdtek hazafelé. Elbúcsúztam kellemes asztaltársaságomtól, és a kabátomért indultam a ruhatárba. Ran hamarosan rám talált.
- Bethnél fogjuk tölteni az éjszakát - mondta.
- Igen, tudom.
Amikor rám került a sor, Ran felsegítette az ócska, rongyos kabátomat. Ezt eddig egyetlen előttünk álló férfitől sem láttam. Ran úgy tartotta kezében a kabátomat, mint a legdrágább hermelinbundát. Amint megfordultam, hogy beledugjam kezemet a kabátujjba, megpillantottam a mögöttem álló idősebb hölgy arcát. Kerekre nyíltak a szemei, és látszott, hogy nagy hatást tett rá a jelenet. Egy megvető pillantást vetett élete párjára, egy alacsony, kopaszodó férfira, aki épp az óráját babrálta. Szemem sarkából láttam, hogy könyökével gonoszul, de nem túl feltűnően oldalba böki “lovagját”.
- Na, mi van? - kapta fel a fejét a férfi. Ran és én már az ajtó felé tartottunk. - Mit lökdösöl? - hallottam még a hangját, de mielőtt a hölgy válaszolt volna, becsukódott mögöttünk az ajtó.
Másnap ragyogóan tiszta idő volt. Ran kölcsönkért egy autót; egy bivalyerős, hegyet mászó, havon járó, sziklát zúzó kis terepjáró autót, amilyet az Issin környékén használnak. Teljesen zárt karosszéria, légkondicionálással - erre is az ittenieknek szüksége volt. Nyugatra, a hegyek irányába indultunk. Azt mondták, arrafelé rendkívül kevés település van, s nagyon egyhangú vidék. Ran elengedte füle mellett a megjegyzést, mert egy fővárosi szemével Issin sem volt különb.
Szörnyen unalmas utunk volt. Két napig autóztunk, míg igazi hegyeket láttunk. A magunkkal hozott szendvicseket majszoltuk, érdektelen beszélgetéseket folytattunk az emberekkel, ahol éppen megálltunk, vagy arról vitatkoztunk, merre menjünk tovább. A hegyek kopárak voltak, az ég, bármerre néztünk lehangolóan szürke, az elszórt birkanyájak is arra emlékeztettek, milyen messze vagyunk a civilizációtól. Az esküvői vacsorán alkotott örömteli nézeteimet kénytelen voltam felülvizsgálni. Siralmas vidék. Azzal ütöttem el az időt, hogy megpróbáltam kiszámolni a számlámon legutóbb elhelyezett összeg kamatait. Azoknak a kis falvaknak, amelyeken áthaladtunk, többnyire még nevük se volt, mindössze hat-hét házikóból álltak.
Elértünk a Skytop hegy lábához, ahol az egyik segítőkész helybeli elmondta, jófelé megyünk, s tényleg létezik egy olyan nevű falu, amilyet keresünk.
- Csak menjenek tovább felfelé - mutatott az autó motorjából felszálló forró levegőn át, a remegni látszó hegyek irányába. Azt is mondta, vezet arra egy többé-kevésbé útnak mondható csapás, így többnyire használható az autó.
- Többnyire??? - kérdeztem Ránt, aki eltorzult képpel állt mellettem. Nem volt kedvünk tovább csevegni, így hát bekászálódtunk az autóba, és elindultunk a kijelölt irányba. Nem mintha más terveink lettek volna. Mondanom sem kell, hogy Sina falujába már csak gyalogosan juthattunk el.
Amint megpillantottuk a kis porfészket, rögtön ráismertünk, hogy ez lehet az a hely, ahová Sina nem vágyott vissza. Az a gyanúm támadt, nem létezik, hogy Sina ide visszajött, ha már egyszer elkerült innen. Nem volt ott más, csak sárkunyhók, meg rengeteg ruhaszárító kötél. Átsétáltunk a szélben csapkodó, nedves ruhák között. Egy lepedőket teregető sovány nő szúrósan és megkeseredetten nézett ránk a ruhák mögül.
- Én is ilyen savanyú lennék, ha itt kellene élnem - mondtam Rannek. Szemem az asszony vörös, munkától tönkrement kezére tévedt. - Nem adhatnánk neki egy kesztyűt?
Ran nem tudott ilyenekre figyelni, csak az járt a fejében, amiért idejöttünk.
- Ha ez mégsem az a hely... - motyogta, de úgy tűnt, hogy nem akarja befejezni a mondatot. Nem is volt rá szükség.
Egy csapat férfit vettünk észre, akik kigombolt szőrmekabátban ültek a tűz körül, és dominózás közben fel-felkurjantottak. Mikor a közelükbe értünk, elhallgattak.
- Sinát keressük - törte meg a csendet Ran.
- Én vagyok az - hallatszott egy férfihang a közeli kunyhóból, s az ajtóban - kissé meggörnyedve, hogy kiférjen -, megjelent a hang tulajdonosa; egy ötven-hatvan év körüli, zömök férfi. Éppen egy kést szúrt vissza az övébe; kezén friss vérnyomok voltak.
- Bocsánatát kérem, kegyes asszonyom, - mentegetőzött, amikor észrevette pillantásomat - éppen nyulat nyúzok. - A szórakozó férfiakra nézett, aztán vissza ránk. - Megkínálhatom magukat egy kis itteni teával? Tudom, az idegenek jobban kedvelik a taht, de nekünk sajnos nincs.
- Elnézést - mondta Ran -, ugye, maga Sina?
- Igen, Tregorian Sina, a falu elöljárója, engedelmükkel! - Ran és én egymásra néztünk. Rossz helyen járnánk?
- Mi egy Sina nevű lányt keresünk - mondtam. - Huszonöt év körüli, sötét hajú... - Hát persze, hogy sötét hajú, te nagyokos! - gondoltam, aztán lemondóan folytattam: - Egy ideig a fővárosban dolgozott, mágiával foglalkozott...
- A, a lányomat keresik! - Reméltem, hogy igen. Azon kaptam magam, hogy a férfira mosolygok, mire ő visszamosolygott. - Akkor elkéstek, kegyes asszonyom. Szívesen látom magukat, ha a lányom barátai, de attól tartok, hiába tettek meg ekkora utat. A lányom, Katherine tavaly nyáron meghalt! Nagy csend támadt.
Kényelmetlenül és kissé zavarban éreztem magam. Már majdnem elindultam visszafelé, amikor eszembe jutott, hogy Ran senki szavában nem bízik.
- Azt mondja, a múlt nyáron? - kezdte Ran. - Akkor nem sokat volt itthon. Kár, mert azért jöttünk Issinába, hogy munkát ajánljunk neki. Úgy hallottuk, egy mágus érkezett a fővárosból a környékre, s arra gondoltunk, inkább Sinával dolgozzon, mint az itteni, úgy értem issinai, javasasszonnyal.
- Igen, megértem magukat. A lányomnak jó híre volt a szakmában. Bár én őszintén szólva nem értek hozzá. Még egyszer sajnálom, hogy hiába fáradtak. Nem kérnek mégis teát?
Ran nem tágított.
- Miben halt meg?
Ismét csend következett. A tűznél az egyik férfi morgott egyet.
- Nem sokat szenvedett, hála istennek! Ha tényleg nem akarnak maradni...
- Mondd el nekik - szólt közbe az egyik játékos.
- Igaza van, mondd csak el! - szólt egy másik. - Mondd csak meg, mit tett a lányod, akinek nem volt elég jó a mi falunk!
- Mondd hát! - szólt egy harmadik. A férfit elöntötte a méreg.
- Rosszul érezte itt magát. Sosem nézte le a falunkat, esküszöm, soha. Csak egyszerűen boldogtalan volt.
- Nem ezt mondta, amikor visszajött - mondta az első férfi.
- Olyan finom, úri ruhája volt, ami egy esztendőig se tart.
- És láttátok a cipőjét? Esküszöm, mintha papírból lett volna.
- Nem akart itt dolgozni.
- Elég! - üvöltötte Tregorian Sina. Abbahagyták a vádaskodást. Sina addig nézte őket fenyegetően, míg végre elfordultak, és újra belemerültek a játékba.
- Felakasztotta magát - suttogta Sina. Lenézett a véres kezére. - Bocsássanak meg, vissza kell mennem dolgozni - mondta elcsukló hangon.
Megfordult és bement a kunyhóba. Ran és én álltunk egy darabig, aztán elindultunk a kocsihoz. A visszaút sokkal hosszabbnak tűnt.
“Amikor beavatkozol valakinek az életébe, számolnod kell a következményekkel!” - Ran mondta ezt még valamikor régen ugyanennek a szerencsétlen lánynak a kapcsán. Lehet, hogy ezt értette alatta? Vagy talán mégse? Vagy azt gondolta, a lány indította el ezt a láncreakciót, ezért kizárólag ő a felelős a történtekért? Csak magamban találgathattam, hiszen egész úton egy szót se szóltunk egymáshoz. Amint Sináról gondolkodtam, az jutott az eszembe, hogy micsoda megkönnyebbülést jelent magam mögött hagyni ezt a vidéket, és még szerencse, hogy pár nap múlva ismét a fővárosban lehetek.
Mint később kiderült, az utóbbiban tévedtem. Egy sziréna üvöltött fel, amint megpillantottuk Issin házait. Autónk a várostól nyugat felé vezető kis földúton haladt. Amikor keletnek fordultunk, egy tucat megtermett férfi és felbőszült nő állta utunkat.
- Valami baj lehet, nem? - jegyeztem meg elmésen. Ran válaszra sem méltatott.
- Úgy értem, ugye ez nem valami furcsa szokás, amiről még nem hallottam?
- Nem hiszem - mondta nyugodtan. Megálltunk az embertorlasz előtt. Ran kinyitotta az ajtót, és kihajolt.
- Valami baj van? - kiabált, mert szemből fújt a szél. - Mi történt, emberek?
- Szálljanak ki a kocsiból! - parancsolt ránk az egyik. Ran kicsit habozott, aztán kiszállt és becsapta a kocsiajtót. - A nő is, gyerünk! - Először nem tudtam, mit csináljak. Ranre pillantottam, aki fejbiccentéssel jelezte, hogy engedelmeskedjek. Jobb ötletem nem volt, így hát kiszálltam.
- A Cormallonok nevében lefoglaljuk az autót - mondta, és intett a társainak. Ketten bemásztak az autóba, és kihajigálták a holminkat.
- Hé! - kiáltottam. Az egészből egy kukkot se értettem. Rannek nem volt joga használni a családi tulajdonban levő autót? Mit képzelnek magukról ezek bugris vidéki rokonok? Lehetetlen, hogy ne tudnák, kivel állnak szemben. Ran is értetlenül tekintgetett körbe. Az emberek arcát fürkészte.
- Karn, mi folyik itt? - Karn hátrébb húzódott, láthatóan zavarban volt.
- Ne válaszolj! Épp eléggé lealacsonyítottad magad, amikor befogadtad a házadba.
- Legyen szíves őt békén hagyni! - mordult Ranre az egyik nő.
Ran Karnra nézett, aztán megfordult, és a motorháztetőre ült.
- Magyarázatot követelek! - mondta határozottan.
- Követel? Hogy jön maga ahhoz, hogy tisztességes emberektől bármit is követeljen? Kinek képzeli magát? - kiabálta az előző nő.
- Csaló!
- Tolvaj!
- Senkiházi!
Erre már Ran is méregbe gurult.
- - Én vagyok a család feje, és jobban teszik, ha elfogadható magyarázatot adnak viselkedésükre, különben komolyan fontolóra veszem, mit veszíthet a család néhány felfuvalkodott halásszal.
- Maga alávaló! - mondta a nő.
- Elmondom neki - lépett elő Karn.
- Nem kötelességed.
- Nem, de mégis elmondom neki - furakodott egészen előre. - Tudunk minden tisztességtelen dolgáról. Tudjuk, hogy visszaél a család vagyonával...
- Miről beszél?
-...hogy saját bankszámlája van...
- Nincs semmiféle bankszámlám!
-...a család szokásai és törvényei ellenére.
- Belőlünk húzza ki azt a pénzt! - ordított ismét a nő. A tömeg halk morajlással helyeselt.
- Figyeljenek rám! - mondta Ran. - Fogalmam sincs, honnan vették, de mindez szemenszedett hazugság, aljas rágalom egytől egyig. Miért lenne szükségem saját számlára, mikor akkor veszek ki pénzt a családi kincstárból, amikor csak akarok?
- Az értesüléseink biztos forrásból valók. Futár hozta a hírt egyenesen a Cormallon Házból. - Ran elsápadt. - Vissza kell mennem a birtokra! - fordult felém. - Mégpedig azonnal!
- De nem a mi autónkkal! - mondta a férfi.
- Kell a fenének a koszos autótok! Minden reggel indul teherhajó a kikötőből - mondta Ran.
- De egyik se veszi fel utasának... legalábbis addig nem, míg nincs elég pénze, hogy megfizesse. Cormallon nem ad többé egy árva garast sem!
- Ha van nála pénz, vegyük el tőle, már nem illeti meg!
- Elég legyen! - szólt közbe Karn. Ran felvette a földről a táskákat, az egyiket odadobta nekem.
- Nem tudom, mi folyik itt, de jogom van kihallgatást kérni a birtokon. Nem hiszem, hogy jóváhagyásom nélkül bármilyen határozatot hoztak volna.
- Hacsak nincsenek mindent elsöprő bizonyítékok maga ellen - mondta Karn.
- Márpedig azt mondják, vannak. Úgy gondolja, tartozik magának valamivel Cormallon? Mi úgy gondoljuk, hogy nem. Nincs szükségünk a Birodalmi Bíróságokéhoz hasonló felesleges formaságokra. Ha egyszer valami a napnál is világosabb, nem kell aktákat írogatni ahhoz, hogy tudjuk, mi a dolgunk. Megtettük, amit a családnak ilyen esetben tennie kell. Tulajdon bátyja és húga hozták nyilvánosságra a kitagadó nyilatkozatot, bolondok lennénk azt hinni, hogy ok nélkül tették.
Ran arca egyre sápadtabb lett. Amikor meghallotta, hogy Karn kitagadásról beszél, úgy eltorzult az arca, mint akit gyomorszájon vágtak.
- Megjelenik itt nekünk - szólt megint az előbbi nő - finom ruháiban, megbecsteleníti jelenlétével az esküvői szertartást, isten tudja hová viszi el az autónkat.
- Elég már! - állította le Karn. Kimerült volt.
- Ráadásul egy hírhedt, idegen gyilkos társaságában - folytatta a nő.
- Hogy mi? - néztem Ranre, aki még mindig nem tért magához.
- Méregkeverő! - mondta, és a lábamra köpött. Az volt az érzésem, hogy feljebb célzott, csak elvétette.
- Én nem...
- Brin majdnem meghalt - mondta -, és még mindig nincs túl az életveszélyen!
Ki az a Brin? Hirtelen eszembe jutott. Az a medikus fiú, aki a vacsoránál mellettem ült. De hisz ez lehetetlen! A mérgezés ugyan gyakori volt Ivoryn, de a vacsorán mindent nagy, közös tálakban szolgáltak fel. Bizonyára a mérgezések miatt vált hagyománnyá, hogy az ételeket egy tálból eszik.
De miért engem okol? Hirtelen eszembe jutott a madárfejes csemege.
Külön nekem készített egyszemélyes tál! Ráadásul, mást is evett a tányéromról, amikor látta, hogy csak küszködök a rengeteg finomsággal.
Körbenéztem ezeken az issinai embereken. Valaki ismét megpróbált megölni, és még fel se háborodhattam. Egyszerűen elzárkóztak.
- Induljanak - mondta Karn feltűnően nyugodt hangon.
Nem volt rossz ötlet. Vállamra vettem a táskámat, megfogtam Ran kezét, és elvonszoltam onnan. Északnak indultunk. Arra talán melegebb van...
Minden olyan nyomasztó volt. Először Sina, aztán ez a Brin. Végül is kedves fiú volt. Milyen megtiszteltetésnek vette, hogy a különös idegen mellé ültették a vacsorán! Aztán ott volt Ran. Egy szót sem szólt azóta, hogy elhagytuk Issint. Még sosem láttam így meghátrálni. Félelmetes volt. Különösen, mikor teljesen ismeretlen vidékekre értünk, s nem volt velünk kifogyhatatlan erszénye. Ha északnak tartunk, egy idő múlva a fővárossal azonos magasságba kell jutnunk. Legalábbis elvileg. Hónapok vagy évek kérdése, és kiderül, jól számítottunk-e.
Már jó néhány órája róttuk az utat, amikor tompa motorzúgást hallottam a hátunk mögül. Az az átkozott Cormallon autó volt. Két issini ember - mintha már láttam volna őket valahol - szállt ki belőle, és felénk indultak. Arra gondoltam, hogy ha tanúk nélkül tesznek el minket láb alól, megkímélik magukat a fáradságos papírmunkától.
- Ran, nem kellene elfutnunk? - Ran meg se hallotta aggodalmaskodásomat.
Persze Pyrenén én voltam az osztály legrosszabb futója, de az ember szorult helyzetben csodákra képes.
- Pyrenei Theodora? - kérdezte a magassabb.
- Igen - mondtam. Nem láttam okát, hogy tagadjam.
- Azért jöttünk - kezdte lassan, mintha valami jobbat akart volna mondani -, hogy biztonságban visszajuttassuk Issinbe, ahol elegendő pénzt kap, hogy felszállhasson a leghamarabb észak felé induló hajóra. A fővárosban már várni fogja a Cormallon család egyik megbízottja. Felhívom a figyelmét, hogy megbízatása még nem járt le. A család továbbra is alkalmazni kívánja. Ezért minden szükséges intézkedést megtettek, hogy biztonságáról és kényelméről gondoskodjanak.
Mi fene! Ranre néztem, aki még mindig lesújtva állt. Tíz másodperc alatt minden szempontból végiggondoltam a dolgot. De mit változtathatott volna ez a pár másodperc elszántságomon?
- Végtelenül sajnálom - mondtam a férfinak -, de a megbízást nem a Cormallon családtól kaptam, hanem kizárólag Ran Cormallontól. Ezért úgy gondolom, nem áll módomban őt elhagyni. Mindenesetre köszönöm fáradozásukat.
Megrázta a fejét.
- Minket úgy informáltak, hogy maga a Házhoz tartozik, családi alkalmazásban áll.
- Még egyszer nagyon köszönöm, hogy ennyit fáradtak miattam - mondtam olyan kategorikusan, amennyire csak tudtam -, de attól tartok, nem fogadhatom el az új alkalmazási feltételeket, vagyis a biztonságos utat vissza Issinbe.
Azt hiszem, ezzel végleg távozásra bírtam őket. A magasabb férfi tanácstalanul vállat vont, intett társának, beszálltak az autóba, ügyetlenül megfordultak, és elhajtottak. Nehéz szívvel néztem utánuk. Lehet, hogy hibát követtem el, de ha egy bizonytalan találkozó és Ran között kell választanom, azt hiszem, nem kétséges, hogy Rannel maradok. Annál is inkább, mivel mostanában olyan furcsán viselkedik. Nem hiszem, hogy boldogulna a segítségem nélkül.
- Na, menjünk! - mondtam, és továbbindultam.
Ran nemsokára utolért. Először szólalt meg, mióta megtudta, hogy kitagadták, és őszintén szólva szavai nem voltak valami hízelgőek.
- Őrült idegen - mondta nemes egyszerűséggel.
9. fejezet
Lehet, hogy őrült vagyok, lehet, hogy idegen, de azt azért felfogtam, hogy iszonyú gyaloglás vár ránk. A következő néhány hónap új szakaszt jelentett az életemben, és ha olyan hosszan akarnám elmesélni, mint amilyen hosszúnak tűnt, egy életen át regélhetnék róla. A menetelés egyhangú és fárasztó volt, egy idő után máson se járt az eszem, csak hogy lépést lépés után teszek. Még álmomban is meneteltem. Délelőttönként róttuk a déli erdőségek árnyas útjait, déltájban megpihentünk, aztán folytattuk a gyaloglást egészen késő délutánig. Utána megálltunk valami település közelében. Igyekeztünk a part mentén haladni, ahol elég sűrűn követték egymást a falvak és a városok. A falvakba nem mertünk bemenni éjszakára, nehogy bajba keveredjünk. A városokba is csak napkeltekor merészkedtünk be. Leheveredtünk a városháza lépcsőire, mintha ott töltöttük volna az éjszakát, így nekünk is adtak a koldusoknak járó reggeliből, ami az egyetlen étkezésünk volt a nap folyamán.
A déli városokban nem nézték jó szemmel a csavargókat, de bárki, aki reggel a városházán megjelent, ingyen kapott ételt, azzal a feltétellel, hogy azonnal elhagyja a várost. A kisebb településeken az előző esti, össznépi vacsora maradékát szolgálták fel a nemkívánatos vándoroknak. Egészen tűrhető koszt volt: általában rizs, hal és tojás. Nagyobb városokban viszont a városháza szakácsa kotyvasztott valamit, többnyire fonnyadt zöldségből és agyonfőzött ócska rizsből vagy moszatból, amit kifejezetten utáltunk.
Többes számban beszélek, pedig Ranre aligha számíthattam, úgy viselkedett, mintha ott se lenne. Még rágondolni is rossz. Mindig olyan ember benyomását keltette, aki tele van energiával, tudja, mit akar, éles elméjű, és tettre kész. Előtte olyan magabiztos volt, hogy már szinte bosszantott, de elnéztem neki, mert többnyire neki volt igaza. Most meg mintha csak hálni járna belé a lélek. Mindenben nekem kellett döntenem: hogy hol álljunk meg, melyik városba menjünk be, mikor pihenjünk. Én meg azt se tudtam, hol járunk. Végül is Ran lett volna az idevalósi; én csak egy barbár idegen voltam ezen a bolygón. Érthetetlen volt, hogyan béníthatják le ennyire a történtek. Kitagadták.
Na és? Én is elhagytam a pyrenei bölcsődét, és a másik, az athénai családomat is elvesztettem. Igaz, az elsőt nem szerettem. Ennyit jelentenének a közös gének? Elképesztő. Úgy tűnt, eddig a Cormallon névből nyerte az életenergiáit, és most, hogy kitagadták, forrása elapadt.
Egyrészt ez adott okot aggodalomra, másrészt a hideg. Közeledett a tél. A tenger felől egyre viharosabb szél fújt, ezért a szárazföld belsejébe, a fák közé kellett behúzódnunk. A kabátom szakadozott bélése semmit sem ért. Fogalmam se volt, hol alszunk, ha havazni kezd, és hogyan bírjuk majd napi egy étkezéssel a lélekölően hideg hónapokat. Rannek is elmondtam félelmeimet az egyik déli pihenő alkalmával, de hiába ismételgettem, nem reagált. Teshin Viliágé egy óriási félszigeten terült el. Északról hegyek ölelték; keletről, körülbelül három kilométeres távolságból, az óceán zúgása hallatszott. Szerencsére, nem volt nagy település. A városokkal szemben előítéleteim voltak a vacak reggelik miatt.
Egy fényes reggelen vízimadarak éktelen rikácsolására ébredtünk, felkászálódtunk, és átgázoltunk az öbölmenti mocsáron, hogy betérjünk Teshinbe. Végre ránk mosolygott a szerencse: éppen ünnepre készülődtek. Másnap volt a Birodalmi Gárdaezred megalakulásának évfordulója, ami Teshin lakóinak, úgy tűnt, legalább olyan üresen cseng, mint nekem. Annyit jelentett nekik - ami, ha meggondolom, nem is olyan rossz -, hogy egész nap nem dolgoznak, csak ünnepelnek. E nagy eszem-iszom előkészületeibe csöppentünk bele. A városháza tiszta bolondok háza volt: mindenki rohant, kiabált, cipekedett. Jobbra-balra taszigáltak minket, mert valakinek mindig az útjában voltunk. Hiába kérdezősködtem, többnyire elküldték a fenébe. Aztán valaki megkönyörült rajtunk, és Peradon városi tanácsoshoz irányított. Benyitottunk a kérdéses helyiségbe. A zömök, idősödő tanácsos a terem végében, egy faragott tölgyfaasztalnál ült. Az emberek hosszú sorban várakoztak, hogy beszélhessenek vele. Beálltam a sorvégére. Az előttem állóknak annyi közölnivalójuk volt, hogy megmagyarázzák, miért nem végezték el azt, amit a tanácsos előző nap elrendelt. Mire rám került a sor, tökéletesen együtt éreztem az idős tanácsossal. Arra azért nem számítottam, hogy olyan szívélyesen fogadjon, mint egy régen látott barátot.
- Drága gyermekem - szólított meg -, gyere közelebb! Van itt számodra egy nagyszerű ajánlatom. Öt bakra fizetést kapsz a mai napra, és közben annyit ehetsz, amennyit bírsz.
- Nincs valami olyan munka, ami hosszabb időre szólna?
- Hosszabb időre? Ha akarod, tiéd lehet a munka utána is. És ha úgy döntenél, hogy mégsem tetszik, átkérheted magad máshová. Rendben? - Miközben hozzám beszélt, bejött egy kék sapkás kisfiú, és türelmetlenül meghúzta a tanácsos köntösét. - Tudom, kicsikém - nyugtatgatta -, de ne zavarj most! Menj, mondd meg anyádnak, hogy mindjárt küldök egy embert! - Rám nézett. - írja itt alá, közvetlenül az “5 bakra” mellett. Szeretem, ha az üzlet tisztességesen köttetik, és írás marad róluk.
- Én is így szeretem - mondtam, és aláírtam: “Coral Passuran”. Magafelé fordította a jegyzőkönyvet, és belepillantott.
- Nagyon szép név egy idegennek.
- Örülök, hogy tetszik.
- Kövesse bátran a kis Sethet, ő majd megmutatja, hol van a konyha. Elég, ha a konyhafőnöknek annyit mond, hogy Dana helyére jött.
- Nagyon köszönöm, uram.
Seth a terem hátsó kijárata felé indult.
- Várj egy kicsit! - szóltam oda neki. Felálltam egy padra, és körbepásztáztam a teremben összegyűlt tömeget. Megpillantottam Rant, még mindig az ajtóban várakozott. Legalább nem kódorog el - gondoltam.
- Siessünk, vár a mama! - sürgetett Seth.
- Rendben van, mehetünk - válaszoltam, és elindultunk lefelé a lépcsőn. A konyhán sokkal több ember nyüzsgött, mint a fenti teremben.
Seth egy középkorú, finom arcú, fehér kötényes nőhöz vezetett, aki egy kicsit Hereire emlékeztetett.
- Itt van - húzott oda.
- Ki? - ráncolta össze a szemöldökét a nő.
- Dana helyére jöttem - magyaráztam.
- Á, Dana helyére! - Homlokán azonnal kisimultak a ráncok, s megkönnyebbülten felsóhajtott. - A legjobbkor küldte Peradon az új embert. Épp ideje, hogy tálakra rakjuk az ételt. Gyere ide! Berta vagyok, a konyhafőnök. A városházán naponta háromszor étkeznek, egyfolytában ég a munka a kezünk alatt, ráadásul holnap kivételes nap lesz. Tejfölös remeteráklevest, és borban pácolt nyúlhúst szolgálunk majd fel. Csupa kivételes finomság, biztosan te is ismered őket.
- Őszintén szólva, nem nagyon.
- Nem számít! A tortákat és a süteményeket majd később nézzük meg. Ezeken a polcokon lesznek a tálak, a szolgák idehordják.
- Nekem pedig rá kell raknom az ételt a tálcákra.
- Nem, nem, azt majd Penda és én csináljuk. Körültekintőnek kell lenni, különben megromlik. Vagy tudod, hogyan kell?
- Attól tartok, nem.
- Akkor maradj a munkádnál, idegen, csak ennyit kérünk tőled. - Hirtelen az asztal túloldalán álló fiúra ripakodott: - Nem, nem, a levest hozd előbb! A nyúl még várhat. Gyerünk, hozd már azt a levest! - Felsóhajtott, aztán ismét felém fordult. - Ebbe bele kell örülni! Ha elfáradsz, idehozhatunk egy széket. - Megérkezett az első kondér leves.
- Penda! - Összerezzentem éles hangjára. Egy kamaszlány sietett elő, és levette a fedőt. Berta kiszedett egy keveset, és elém rakta. - Tessék! - Megkóstoltam. Egy kicsit vadas ízű volt, de gondoltam, biztosan ilyennek kell lennie a remeteráklevesnek. - Nagyon finom - mondtam.
- Köszönöm - mondta Berta. - Szedd át ebbe a tálba! Óvatosan! - Megdöntötték a kondért, és tartalmát beleöntötték egy másik edénybe. Amikor megtelt, egy fémabronccsal lezárták. - Jelöld meg, hogy “l”.
A konyha másik végében egy emelvényen ülő asszony felé fordította a fejét, és hangosan megismételte:
- l-es számmal jelöltük. - A nő visszaintett, hogy értette.
- Ki az? - kíváncsiskodtam.
- A felügyelőnk. - Megtöltötték egy újabb edényt. - Ebbe meg tehetnénk a vadast. Túl nagy a levesnek - mondta segítőtársának. Nagy levegőt vett és elordította magát: - Vadast! - Kisvártatva néhányan egy hatalmas üstöt cipeltek felénk, majd letették. Berta jól megkavarta, aztán beleszagolt.
- Tegyünk rá egy kis finom zöldséget is - mondta, és kezembe adta a kanalat. Nagyon ízletes volt, meg is dicsértem neki.
- A saját receptem - mondta büszkén. - Fogadjunk, nem érezted rajta, hogy moszat is van benne?
- Nem, tényleg nem! Tulajdonképpen, utálom a moszatot.
- Te kis válogatós. Na, fogd a tálat! Vigyázz, óvatosan!
Amikor néhány tállal végeztünk, és mindegyikről csupa jót mondtam, Berta letette a szedőkanalat, csípőre tette a kezét, és megkérdezte:
- Most gúnyolódsz?
- Ki? Én? - lepődtem meg.
- Te, te! Ki más? Vagy viccnek szánod, te idegen? Minek kritizálod folyton az ételeket? Tán nem ízlik a főztöm?
- Ddd... Dehogyis nem... Hát nem azért adják ide, hogy megkóstoljam?
- Hát persze, hogy azért! Hisz Dana helyét vetted át!
- Valami baj van? - hallottam messziről a felügyelőnő hangját. Felállt, hogy jobban lásson minket.
- Most elértük, hogy egész nap le se fogja venni a szemét rólunk.
- Nézze, rettentően sajnálom - kezdtem a magyarázkodást, de jobbnak láttam, hanem folytatom. Elismerem, elkövettem néhány hibát, de az adott körülmények között ez nem is volt csoda: napokig megállás nélkül gyalogoltam, többnyire étlenszomjan - szörnyen kimerültem. És most itt vagyok a lehető legdilisebb bolygó leggyanakvóbb lakóinak közkonyháján. Csak tudnám, mire fel ez a nagy ételkóstolgatás?! Kemény pénzeket fizetnek ki azért, hogy valaki felügyelje a konyhában folyó munkát, és ellenőrizze, hogy ne nyúljanak a már lezárt edényekhez. Hirtelen eszembe jutott valami.
- Gyakori errefelé az ételmérgezés? - kérdeztem.
- Ne hozz ki a sodromból!
- Bocsásson meg, nem áll szándékomban, higgye el! Csak hát idegen vagyok. Peradon tanácsos nem említette, mi lesz a munkám, így hát nem tudhatom, mik az elvárások. Bár nem hiszem, hogy ez lenne itt a probléma. Sok mérgezés történik erre?
- Egy kicsit ideges, erről van szó - nyugtatta Bertát a lány. - Nincs jogunk így beszélni vele, hiszen egyikünk sem merte átvenni Dana helyét.
- Igen, igazad van - mondta Berta halkabban. - Nincs semmi baj, idegen - szólt oda hozzám.
- Köszönöm. De megtudhatnám, mi történt Danával?
- Egy kicsit rosszul érzi magát - mondta a lány.
- Ó!
- De ne aggódj, néhány hét múlva felépül, és újra elfoglalja a helyét.
- Értem - nyögtem ki.
- A következő tálat! - mondta Berta. - És ne kelts megint feltűnést! Nem szeretem magamon érezni a felügyelő vizslatekintetét.
Néhány óra múlva megkerestem Rant. Még mindig az ajtónál állt.
- Öt bakra - csörgettem meg zsebemben a pénzt. Különösebben nem hatotta meg az örömhír. Pontosabban, úgy tűnt, hogy fel se fogja, miről van szó.
- Most pedig keresünk egy helyet, ahol éjszakára meghúzhatjuk magunk - mondtam. - Érdeklődtem, fogadó nincs a városban, de a konyhafőnök ismer egy családot, akiknél akadhat kiadó szoba.
Ran felállt, amiből arra következtettem, hogy megértette, amit az imént mondtam. De érdeklődés nem mutatkozott arcán. A fene egye meg ezt a közömbös pofát!
Berta útmutatásait követve könnyen rátaláltunk a főtérre néző hatalmas házra. Bekopogtattam. Egy tizenkét év körüli kislány nyitott ajtót. Először rám, aztán Ranre nézett.
- Mit akarnak? - kérdezte.
Nem volt valami udvarias fogadtatás, még ha kissé visszataszítóan néztünk is ki. S vajon mi lett volna, ha megtudja, hogy napok óta ma először sikerült megmosakodnunk az öbölnél...
- A ház asszonyát keressük.
- Kit?
- Kérem, mondja meg úrnőjének, hogy Coral Passuran van itt. - Becsukta orrunk előtt az ajtót, és elsietett.
Néhány pillanat múlva ismét nyílt az ajtó. Ezúttal egy szép, gyapjúruhás nő állt előttünk.
- Tessék, Karina Mullet vagyok. Mi járatban vannak? - Hangjából úgy éreztem, nem szívesen fogad minket.
- Szállást keresünk, és a konyhafőnök magát ajánlotta, kegyelmes asszonyom. (Úgy gondoltam, a kegyelmes jelző még soha senkit sem sértett, bár ez a nő egyáltalán nem érdemelte meg.) Hitetlenkedve végigmért. - Három bakra előleget fizetünk. Ha megfelelőnek találjuk a szobát, valószínűleg hosszabb időre is kivennénk.
- Kérem, várjanak egy pillanatot, kedves látogatók, ezt meg kell beszélnem a férjemmel!
Ismét becsukódott előttünk az ajtó. Egy lélek sem járt az utcán, ezért egyik fülemet gátlástalanul az ajtóra tapasztottam. Rövid, de heves vitatkozás hallatszott. Nem értettem, mit mondanak, azt sem tudtam megállapítani, hogy ki milyen véleményen van, de néhány szó - mint például “tymon”, “bakra” tisztán kivehető volt. A “bakrá”-t a női hang emlegette - ezek szerint ő a mi oldalunkon áll, gondoltam bizakodva -, a “tymon”-t pedig a férfi.
- Később megöljük - súgtam oda Rannek, tudtam, hogy úgysem figyel. Még hogy tymon?! Nem elég, hogy barbár, hogy mocskos idegen, még tymon is! Ez már azért sok! Épp idejében fejeztem be a hallgatózást.
Karina Mullet valósággal feltépte előttünk az ajtót, majd hátralépett, és betessékelt minket. A tisztelt férj, házikabátban és zokniban, az előtérben üdvözölte a kései látogatókat. A kezében egy szelencét tartott olyan esetlenül, hogy kipergette belőle a dohányt. Kerek, pirospozsgás arca majd kicsattant: ez vagy ivott, vagy ilyennek született, állapítottam meg magamban szemérmetlenül. Elvégre hol igyon az ember, ha nem a saját házában? Tiszteletteljesen meghajoltam, és oldalba böktem Rant, hogy ő is csinálja utánam. Nem voltam biztos, hogy megteszi, de aztán elégedetten vettem tudomásul, hogy szépen halad az illemtan leckékkel.
- Vendégszeretete végtelenül lekötelez, nagyságos uram! - Nesze neked, amiért fattyúnak neveztél! Csak pislogott.
- Ööö... - kezdte.
- Kérem, ne tévessze meg elhanyagolt külsőnk, hosszú út áll mögöttünk. Halálosan fáradtak vagyunk. Remélem, nem veszi illetlenségnek, ha megkérem, hogy most rögtön látni szeretnénk a szobát.
- Ó, dehogyis! - szólt a felesége. - Erre tessék, fel a lépcsőn. - Ismét meghajoltam a házigazda előtt, csakhogy bebizonyítsam, nem egy modortalan fattyúval áll szemben.
- Nagyon sajnálom, hogy az ismerkedés holnapra marad.
- Ja, igen. Én is. - Végre viszonozta a hajlongásomat. Épp ideje volt.
- Egy vagy két szobára van szükségük? - kérdezte Mullet asszony, amint felfelé mentünk a lépcsőn.
- Gondolom, két szoba többe kerül - kezdtem óvatosan.
- Na igen, persze - mondta szórakozottan.
- Akkor csak egy szobát kérnénk. Ő a... a férjem - vágtam ki magam találékonyan, mikor eszembe jutott, hogy egyáltalán nem hasonlítunk egymásra.
Észrevettem, hogy mindkettőnket végigmér:
- Szóval a... a férje.
Rendben, gondoltam, ideje lesz előszedni a pénzt. Nem tévedtem.
- Megkaphatnám a pénzt, mielőtt nyugovóra térnek? Reggel nem kellene ezzel zavarnom önöket.
Néhány órával később lementem, hátha kaphatok a háziaktól valami ennivalót. Volt még két bakrám. A piac zárva volt, és Ran egész nap nem evett.
- Hogyne! - mondta, és megmelegített két szelet húst. - A barátja, úgy értem, a férje nem valami bőbeszédű - állapította meg, miközben betette a húst a sütőbe.
- Nagyon beteg. A hangszálait támadta meg valami. De nem fertőző - tettem hozzá gyorsan.
- A, értem - bólogatott. - Kérnek egy kis taht a húshoz? Természetesen a vendégeim.
- Köszönjük, nem kérünk - utasítottam vissza udvariasan. Már úgy hozzászoktam a tahhoz, mint az ivoryak. Nehezen viselte a szervezetem, hogy a napi tah adagom egyetlen pohárkára korlátozódott: ennyi járt a csavargóknak a reggeli mellé. Ha most elkényeztetném magam, mi lenne velem később? Ran még nálam is jobban szenvedett emiatt. Tulajdonképpen, nem ezért nem fogadtam el, kizárólag a költségek miatt. Majd meghasadt a szívem, hiszen tudtam, mekkora örömet szereznék ezzel Rannek, de nem akartam szívességet kérni.
A háziasszony kivette a húst a sütőből, becsomagolta zsírpapírba, és két poharat tett a tálcára.
- Legalább egy kis vizet igyanak hozzá. Elég fűszeres.
- Köszönjük, nagyon kedves - mondtam, és ásítottam egyet. Egy mosoly suhant át az arcán.
- Nem tudok napirendre térni az akcentusa felett - mondta, miközben a lépcső felé terelt.
- Milyen akcentusom felett?
- Milyen akcentus, milyen akcentus! Hát úgy beszél, mint egy fővárosi előkelőség. Ezért kerekedett akkorára az uram szeme, mikor üdvözölték őt.
- De nekem nincs is akcentusom! - Nevetett.
- Jó éjszakát, kedves vendég! A tálca miatt ne aggódjon, majd holnap lehozza.
Felmentem a szobába. Ran az ágyon ült. Kezébe adtam az egyik szelet húst, a poharát pedig az éjjeliszekrényre tettem.
- Azt mondták, akcentusom van. Ez is a te hibád. - Rám nézett, aztán hozzáfogott enni. Megőrjít ezzel a pillantással; sose tudom, mit jelent.
- Amint lesz egy kis pénzünk, keresünk valakit, hátha tud rajtad segíteni. Remélem, beismered, hogy nem vagy a régi. - Tovább evett. Levettem a köntösömet, és leültem az ágy felém eső szélére. - Ha van valami kifogásod az ötletem ellen, most mondd meg! - Egy percig vártam, de semmi válasz. - így képzeltem... Ha esetleg valaki nem tudná, annak elmondom, hogy egy szellemmel aludni nagyon kísérteties dolog.
Másnap reggel mosakodás közben furcsa hangokat hallottam a tér felől. Egy erőteljes férfihang parancsokat osztogatott, s rögtön utána olyan zaj támadt, mint mikor fadorongokkal a kőre sújtanak.
Kinéztem az utcára néző szűk ablakon - mert mint minden rendes helyen a nagy ablakok nem a zajos külvilágra, hanem a csendesebb belső udvarra nyílnak.
A tér közepén tíz-tizenkét ember állt, fiatalok és öregek, kezükben botot tartottak. Száreteztek. Lélekszakadva lerohantam, hátha beállhatok közéjük. Botom ugyan nem volt, de a “Gyors” és a “Lassú River”-hez nem is nagyon kellett.
Volt egy nadrágom, ami az elmúlt egy hónapban le se szakadt rólam, s erre a célra tökéletesen megfelelt. Nem akartam feltűnést kelteni, ezért hátra, a legutolsó sorba álltam. Reménykedtem, hogy nem teszik szóvá. A vezető rögtön megállította a társaságot.
- Mi történik ott? - kérdezte a harminc év körüli, ivoryi létére világos bőrű, feltűnően kék szemű férfi, aki homlokpántjával Elnre emlékeztetett.
Csakúgy mint Elnben, benne is volt valami “furcsa”, talán a bőre színe, de sajnos sokkal hűvösebben nézett rám, mint ahogy Eln szokott.
- Bocsássanak meg - mondtam, elvégre én voltam a betolakodó -, hogy megzavartam önöket. Nem tudtam, hogy zártkörű!
Az egyik előttem álló valami olyasmit mormolt, hogy “tymon”.
- Rendben - mondta a vezető maró gúnnyal -, hátha e kedves idegen maga szeretné vezényelni a csoportot ma reggel. Vegyük megtiszteltetésnek, nemde, barátaim?
- Nem, köszönöm, inkább ne!
- Na jöjjön, ilyen durván nem utasíthat vissza bennünket! Nagyon érdekelne, hogyan csinálják ezt egy másik bolygón. Nincs igazam, emberek? - Persze mindenki egyetértett vele. Nagyon jól szórakoztak. Nem volt mit tennem, felléptem az emelvényre, ahonnan az imént a férfi vezényelt.
- Tudnának adni egy botot? - A férfi gúnyosan rám mosolygott, és felém nyújtotta a sajátját, majd beállt a többiek közé. Egy “Közép River” sorral kezdtem, amit vagy ötszázszor elvégeztem Elnnel a kertben. Már nem kellett görcsösen koncentrálnom arra, mi következik, felszabadultan végig tudtam csinálni. Akár álmomban is, kivéve, ha ideges vagyok. Megköszörültem a torkom. - Közép hatnyolc-tizenegy, hat-nyolc-kettő, hat-kettő-kettő, egymás után tizenkétszer ismételjük! Kiinduló helyzet, botok vízszintesen!
Tétován egymásra bámultak, aztán előre nyújtották botjaikat.
- Raj-ta! - vezényeltem, és felvettem a közép hatos pozíciót. Merevnek és gépiesnek éreztem magam. Mennyire meglepődtek, hogy én is végzem a gyakorlatokat! Úgy néztek rám, mintha egy ruhába bújt szőrös majom száretezne előttük. Pokolba velük! Behunytam a szemem, és elképzeltem, hogy a Cormallon kertben vagyok, és Eln a fejem felett lebeg. Teljesen elfeledkeztem róluk.
Harmadik sorozat, negyedik sorozat, ötödik sorozat. Hosszabban kitartottam a pozíciókat, hogy megnézzem, megy-e még, és nagyon jólesett. A tizenegyedik és tizenkettedik sorozatot vezényeltem, s meglepődtem, hogy már itt járunk.
Lehet, hogy kihagytam egy párat? Na nem baj, nem volt ez olyan rossz!
- És tizenkettő. - Kinyitottam a szemem. Az emberek félkörben álltak előttem. Leizzadva, csillogó szemekkel néztek rám. Én is hasonlóan nézhettem ki.
- Huh! - mondta egyikük, és mosolygott.
- Szerintem is - helyeselt a mellette álló asszony. Keményen megvetette mindkét lábát, és tapsolni kezdett. A többiek követték. Éreztem, hogy elvörösödöm.
- Huh, - szólt a nő, amikor elhalt a taps - gyakrabban kellene idegennek vezényelnie minket. Tanit mindig csak “Gyors River”-t csináltat, mert ő azt szereti. - Tanit, aki előttem irányította a gyakorlatokat, savanyú pofát vágott.
- És most mi jön? - kérdezte a nő.
- Igen, mi lesz a következő? - csatlakoztak a többiek.
- Én még nagyon kezdő vagyok, ezért inkább tanulnék, mint vezényelnék. Persze csak akkor, ha Tanit se bánja. - Tanit vállat vont, de láttam rajta, hogy megkönnyebbül. Felmászott az emelvényre. Visszaadtam neki a kölcsönkapott botot.
- Megtarthatja. Nélküle is tudok vezényelni, holnap pedig hozok magának egy másikat. Elfoglalta a helyét.
- Állj vissza a sorba, tymon! - Mondta keserűen, mint akit éppen az imént gúnyoltak ki.
Ettől fogva gyakran hívtak “tymon”-nak Teshin Villageben, de már nem sértésnek szánták, hanem mint becenevet használták. Könnyen hozzászoktam ehhez is, hisz ahány helyen megfordultam, annyiféleképpen szólítottak az emberek.
10. fejezet
A száretezés miatt lekéstem a reggeli kóstolóról. Az ünnepnap miatt, szerencsémre, csak kevesen jöttek az ingyen kajáért. Inkább sokáig aludtak és későbbre tartogatták az étvágyukat, vagy ettek valami hideget otthon. (A ház, ahol laktunk, ritkaságszámba ment Teshinben: volt benne kemence. Büszkék is voltak rá Mulleték. Az asszony ízletes reggelit készített nekünk.) Egyenesen Peradon tanácsoshoz mentem, akit még a tegnapinál is több ember vett körül. Megpróbáltam magamra vonni a figyelmét.
- Peradon tanácsos úr, tegnap elfelejtette közölni, milyen munkára vesz fel.
- Biztosan mondtam, - mosolygott kedvesen - csak nem figyelt eléggé. De ahogy hallom, nagyon jól végezte a munkáját, csak így tovább.
- Azt mondta - lendültem bele a beszédbe -, ha nem tetszik, kérhetem, hogy helyezzenek át máshová. Szeretnék élni ezzel az ajánlatával. Gondolkodtam: tudom, nem vagyok szakács. Azt is tudom, hogy a legjobb munkákat olyanok kapják, akiknek itt ismerőseik vannak. De nincsenek nagy igényeim: bármilyen munkát elvállalok. Sepregetés is megfelelne.
- A seprésért csak napi két bakrát tudok fizetni - mondta sajnálkozva.
- Tökéletesen megfelel.
Gyors pillantással végignézett a termen.
- Nem, mégsem. Úgy tűnik, elég tiszta a padló. Nem hiszem, hogy szükségünk lenne több takarítóra. Nagyon sajnálom, jelen pillanatban csak a Dana helyére tudom felvenni. De hát olyan jól csinálta! - Amikor látta, hogy nem tud meggyőzni, gyorsan hozzátette: - De ha szeretne más munkát végezni, segíthet a takarításban vagy a... Megtaláljuk a módját, hogy esetleg hat bakrára emeljük a fizetését.
- Hét bakra - mondtam legnagyobb meglepetésemre. Tényleg nem szándékoztam megtartani ezt a munkát. De napi hét bakra... - És egy tiszta ágy. - Rant is orvoshoz kellene vinni minél hamarabb.
- Rendben, hét bakra. De csak magának, virágszál. - Visszamosolyogtam rá. Vén kecske! - Fizetés mindennap, készpénzben - tettem hozzá.
- Nem tud várni a hét végéig, mint mindenki? Nem bízik a jó öreg Peradonban? Egy olyan házban, mint a Mulleték, úgyse tudná biztonságos helyre rejteni a pénzét, én viszont bankár is vagyok.
Mi az, mindenki tudja, hol lakik a tymon?
- Nekem naponta kell a pénz. Gondolja csak meg, lehet, hogy a hétvégén már nem tudnám élvezni. - Vigyorgott, mert biztosan épp ezt remélte.
- Legyen hát, gyermekem, ha ez a kívánságod.
- Köszönöm, jó öreg Peradon. És még valami: ismer Teshinben olyan embert, aki gyógyítással foglalkozik?
- Nem, itt nincs, - válaszolt - de innen nem messze a hegyekben ismerek egyet. Csak félórányi gyaloglás, és van olyan jó, mint bármelyik a fővárosban. Ma este munka után keresse meg a kis Sethet, ő majd elkíséri.
- Köszönöm.
- Nagyon szívesen. Seth egy bakránál többet aligha kér szolgálataiért.
Peradon újra belemerült a pénztárkönyvbe, ami ha nem tévedek, jócskán eltért attól, amit a számítógépen vezethetett. Ha egyáltalán vezetett...
Aznap este Seth vezetésével nekivágtunk a hegyi útnak. Szép csillagos éjszaka volt. Megkerültük az öblöt, végig a part mentén haladtunk, majd északnak fordultunk.
- Az anyámnak meggyógyította az ízületi gyulladásait - magyarázta Seth. Ranre néztem; arca még sápadtabb volt a holdfényben. Arra gondoltam, vajon mit tud kezdeni az a csodákra képes gyógyító egy ilyen esettel. Nem voltam valami optimista. A tellysi pszichiátriai intézet lett volna a legmegfelelőbb hely; az ottani képzett doktorok biztosan tudtak volna segíteni rajta. De az adott körülmények között ez teljesen lehetetlen volt.
- Hogy hívják? - kérdeztem Sethet.
- Megérkeztünk - mondta, és rámutatott a hegyoldalban, a fák között rejtőző, öbölre néző kis kunyhóra. Felkapaszkodtunk a bejáratához, Seth pedig bekopogtatott.
- Vale-nek hívják - mondta, és gyorsan lekapta a sapkáját.
Az ajtó kinyílt. Egy ötven év körüli, nagyon sovány, kopaszodó férfi állt előttünk. Teste olyan törékenynek tűnt, akár egy kismadáré. Egy pillantással felmérte Sethet, az előkelő, de elrongyolódott ruhájú magas idegent és az alacsony barbár nőt. Egyik szemöldökét kicsit felhúzta, majd alig észrevehetően elmosolyodott.
- Miben segíthetek a fáradt utazóknak? - kérdezte udvariasan.
- Nem is tudom - mondtam -, a barátom... - Egy tétova mozdulatot tettem Ran felé.
- Talán jobb lesz, ha bejönnek.
A házikó fapadlója ragyogott a tisztaságtól, az egyik sarokban téglából rakott kandalló állt. A tűz mellett egy macska heverészett. Kicsit megtorpantam, amikor észrevettem.
- Mi a baj? - kérdezte Vale.
Hű, micsoda ravasz szemek - gondoltam magamban -, jó lesz vele vigyázni!
- Semmi, csak allergiás vagyok a macskaszőrre.
- Erre biztosan nem.
Inkább azt kellett volna mondanom, hogy irtózom a macskáktól, igen ez lett volna a helyes ivoryi kifejezés. Az allergia szót nem valószínű, hogy ismerik, így biztosan nem értette, miről beszélek. Talán arra gondolt, hogy az ő macskája egy szeretetreméltó állat: kedves és ártalmatlan.
Később be kellett látnom, hogy igaza volt: nem tüsszögtem, nem szipogtam, pedig az első látogatás után elég gyakran megfordultam a házában. Eddig valahányszor macskák közelébe kerültem, kellemetlenül folyni kezdett az orrom, könnyezett a szemem és kénytelen voltam elhagyni a helyiséget. Athénai barátaim gyakran ugrattak emiatt.
Vale a tűz mellé, egy gyékényszőnyegre ültette Rant, majd megkínálta egy csésze tahval. Aztán gondosan odafigyelt, hogyan kortyolgatja. Seth és én a sarokban ülve várakoztunk.
A tűz vidáman pattogott a kandallóban. Vale segített Rannek elnyújtózni a szőnyegen, ő pedig mellé térdelt. Kezei gyors, gyakorlott mozdulatokkal végigtapogatták mellkasát, vállát, karját, és lábát. Megvizsgálta a homlokát, majd a fülét, aztán barátságosan megveregette a vállát, és felsegítette a földről. Az utolsó mozdulat nem tartozott a vizsgálathoz, egyszerűen biztatásnak szánta. Ez volt az egyik alapvető különbség az ivoryi és a többi gyógymód között, amire az első pillanatban felfigyeltem. Aztán levette Ran csizmáját, és megvizsgálta a talpát. Ezen a ponton kétségeim támadtak: mi van, ha nem egészen normális ez a gyógyítással foglalkozó alak.
- Igen - mondta, és felém fordult. - Kérem, mondják el, miért kerestek fel!
- A barátom nem beszél - mondtam.
- Lehet, hogy nincs mit mondania.
- Nézze - mondtam, és felálltam.
- Kérem, várjon még - emelte fel egyik kezét Vale, és kedvesen elmosolygott. Most derült ki, milyen megnyerő tud lenni, ha egy kicsit odafigyel. Nem hiába tartották olyan nagyra a teshiniek.
Légy vele óvatos, Theodora! - mondtam magamnak.
- Egyik pillanatról a másikra történt? Úgy értem, az, hogy megnémult.
- Igen. Sokk érte. Egy kellemetlen hírt közöltek vele; azóta van ilyen állapotban.
- A sokk óta egyetlen szót se szólt? - Elpirultam.
- De, közvetlenül utána tett rám egy megjegyzést. Azóta viszont semmit. - Vale bólintott.
- Ugye, mágus? - Meglepetésemben válaszolni sem tudtam.
- Seth, várj odakint! - küldte ki a kisfiút. Amikor a fiú kiment, Vale visszajött, és elém térdelt. - Mágus. Efelől semmi kétségem.
- Lehet. Maga a szakember.
- Én lennék, ha hagyná, hogy végezhessem a munkámat - mondta kis iróniával. Odajött hozzánk a macska. Vale a sarkára ült, hogy a cica az ölébe telepedhessen. - Attól tartok, itt nem egyszerű sokkról van szó - mondta, miközben a macskát simogatta. - Vannak a barátjának ellenségei?
- Kinek nincsenek?
- De van, akinek több, van, akinek kevesebb. Azt hiszem, valaki ártani próbált a barátjának, méghozzá nem is akárhogyan. Lehet, hogy súlyosabb az állapota, mint gondolnánk... Ezt viszont nem tudhatjuk előre. Egyetlen jó jel, hogy azóta legalább egyszer megszólalt. Egy apró reménysugár.
- Tud rajta segíteni? - nyögtem ki végre a kérdést. Tulajdonképpen ezért jöttünk, de nem voltam biztos, hogy valóban tudni akarom rá a választ.
- Talán. De előbb sokkal alaposabban meg kell vizsgálnom.
- Az imént mit csinált?
- Csak bemutatkoztam neki. Most már tudja, hogy barát vagyok, és hogy segíteni akarok rajta. Egy kicsit ismerkedtünk egymással. A vizsgálat több időt vesz igénybe. Legalább egy órát.
- Rendben van, megvárom.
- Magának is kint kell várakoznia.
- Nem, ebbe nem egyezem bele!
Válaszom nem zavarta meg. Nyugodtan simogatta a macskát.
- Kér egy csésze taht?
Egy csésze tah, valamint egy rövid, udvarias beszélgetés után, máris kint találtam magam Seth mellett a domboldalon.
- Tudsz mesét? - kérdezte a kisfiú.
- Nem. És te?
A füvön ültünk, a fák alatt. A szél vadul zörgette az ágakat. Szorosabbra húztam magamon a kabátot. Szerencsére melegebb volt az idő, mint ilyentájt lenni szokott.
- Én nagyon sokat tudok - mondta. - De arra gondoltam, mivel idegen vagy, ismerhetsz olyat, amit én még sose hallottam.
- Hirtelen nem jut eszembe egy sem. Kezdd el te! - így akartam lerázni az unatkozó kisfiút. Időre volt szükségem, hogy összeszedjem a gondolataimat. Seth rögtön belekezdett és egy gyönyörű, szívszaggató történetet mesélt Katáról, a Katonák Anyjáról, és a tizedik dinasztia gonosz uralkodójáról. Kár, hogy nem volt nálam papír és ceruza! Időnként a kunyhóra pillantottam: kísérteties zöld fény szivárgott ki az ajtó résein át.
- Ne aggódj, rendbe fog jönni! - szakította félbe Seth az Agyagkatona és az Uralkodó griffmadarának harcát.
- Remélem!
- Vale jól érti a dolgát, mindenki dicséri. Amióta csak az eszemet tudom, itt él. Seth körülbelül tízéves lehetett.
- És hogy folytatódik a mese? - biztattam. Mikor a mese végére ért, lelkesen megtapsoltam. Zavarában lehajtotta a fejét.
- Igazi kis mesemondó vagy - mondtam neki.
- Ne gúnyolódjon - válaszolta. A kunyhó ajtaja kinyílt.
- Bejöhetnek - mondta Vale. Ran a kandalló mellett ült, a macska a combjához dörgölőzött.
- Nem tudom - kezdte Vale. - Nagyon sajnálom, hogy nem tudok biztosat mondani, kivéve, hogy sok időt vesz igénybe a gyógyítás.
- Mi a baja? - kérdeztem elcsukló hangon.
- Sokk, ahogy maga mondta. Aminek hatására elapadtak az életerőforrásai.
- Micsoda? Az életerőforrásai? Ne ugrasson, nem azért ücsörögtem itt a domboldalon egy teljes órát, hogy valami felfoghatatlan erőforrásokról beszéljen nekem! Azt hittem, segíteni akar. - Megragadtam Ran csuklóját, és az ajtó felé húztam. - Gyere, Seth, indulunk!
Vale elállta az utamat.
- Hallgasson ide! Ő mágus. Vagyis varázserőt alkalmaz, hogy energiát nyerjen. Most ehhez a varázserőhöz nem tud hozzájutni.
- Takarodjon az utamból!
- Várjon egy percet! Még a fizetségben meg se állapodtunk. Mi hasznom származna abból, ha hazudnék magának? Miért ilyen minden idegen? Nem vesznek tudomást a mágiáról, pedig itt van, létezik!
Egy pillanatra elgondolkodtam. Eszembe jutottak athénai barátaim; milyen értetlenül és hitetlenül viselkedtünk. Azóta megváltozott a véleményem: olyan dolgokat tapasztaltam, amiket azelőtt képtelenségnek tartottam.
Lehet, hogy Ran utolsó lehetőségét szalasztom el, csak mert nekem nem tetszik Vale stílusa? Hirtelen megértettem Vale szavait: Ran képtelen felszabadítani a varázserejét. S az átok szerint nekem is erre az energiára lenne szükségem a kártyaolvasáshoz. Hát ezért nem jutottam hónapok óta semmire a kártyákkal!
Vale feszülten figyelt, majd elállt az ajtóból.
- Meg tudom gyógyítani - mondta.
- Mit kíván, mit tegyek?
- Hozza el minden nap! Megpróbálom feloldani a rontást. Nagyon lassan, lépésről lépésre kell haladnunk, és jócskán szükségem lesz az ő segítségére is.
- De hát magán se tud segíteni! Hónapok óta nem érdekli, mi történik körülötte. Ha ott hagytam volna az erdőben, még csak nem is tiltakozott volna.
Mi több, ez a beszélgetés is hidegen hagyta.
- Á, nem annyira na'telleth ő! - mosolygott Vale. - Emlékezzen csak a megjegyzésére! Ha jól látom, a mai napig képtelen elfelejteni.
Ki tudtam volna tekerni a nyakát.
- Még egy kis taht? - kérdezte csípősen.
- Rendben van, megadom magam. Holnap este újra eljövünk.
- Inkább reggel. Mielőtt munkába menne, kísérje ide. Kifelé indultam a kunyhóból, egyik oldalamon Ran, a másikon Seth.
- Ha esetleg hasgörcsei lennének a kóstolástól, azonnal keressen fel! - tette hozzá. Nem is említettem neki, hol dolgozom! Úgy látszik, már a városon kívül sem titok, mivel foglalkozik a tymon.
Ivoryn öt hosszú hónapig tart a tél, ami egy ivoryi esztendőnek éppen a negyede. A déli féltekén viszont legalább egy félévig tart a zord időjárás.
Szerencsénk volt, hogy még a tél beköszönte előtt sikerült letelepednünk Teshinben.
Rant minden reggel beadtam Vale-hez, munka után pedig érte mentem. Egész úton zsebemben csörgettem aznapi keresetem. (A hét bakrából kettőt fizettem a szobáért, egyet a kosztért - mivel én a konyhán jóllaktam, csak Ran ellátásáért kellett fizetnem. A megmaradt négy bakrát a felszedett parketta alá rejtettem.
Heti három tabalt sikerült megtakarítani, ami ahhoz képest, hogy Teshinbe üres zsebbel érkeztünk, nem is volt olyan rossz.
Esténként, Ranre várva, láttam, hogy nagyon sok falubeli keresi fel Vale-t. Többségük egészségesnek látszott. Egyszer összefutottam Peradon tanácsossal, éppen Vale-től jött. Megkérdeztem tőle, igaz-e az észrevételem.
- Hát persze - válaszolta -, betegen ki tudna ide felmászni? - A dolog lényege éppen ez: megelőzni a betegséget. Arra gondoltam, biztosan Peradon volt az utolsó páciens, ezért egyből az ajtóhoz mentem, és bekopogtattam. Tiszteletben tartottam Vale kívánságát, s különben se szívesen zavartam meg munka közben.
- Egy pillanat! - hallottam a hangját, majd pár perc múlva ajtót nyitott. - Á, maga az, tymon? Kérem, várjon egy kicsit, még van nálam egy ügyfél.
Háta mögött, a kandalló mellett félmeztelenül feküdt az egyik halászfiú.
Fejét a karján pihentette. A beszélgetésre felénk fordította arcát, és bágyadtán odaszólt:
- Várakozzon idebent! Kinn úgyis hideg van. Engem nem zavar.
Vale bólintott, és behívott. Leültem a sarokba Ran mellé. A cica az ölében dorombolt. Vale letérdelt a halász mellé, és kezét gyengéden a férfi hátára helyezte. Behunyta a szemét, és mélyet lélegzett. Aztán térdelő helyzetben kicsit megemelkedett, a férfi fölé hajolt, majd lassú mozdulatokkal végigmasszírozta a páciens hátát, néhány centiméterrel a gerincoszlop mellett.
Körülbelül negyven percig tartott a kezelés. A hát után rátért a lábakra, a farizmokra és a lábfejekre, majd hanyatt fordította a férfit, és elölről is meggyúrta tetőtől talpig. A férfi lágyékát sem hagyta ki. Erre kénytelen voltam elfordítani a fejem, és néhány percig a kunyhó sötétjébe bámulni, hogy zavaromat leplezzem. Jókedvűen, de csendben dolgozott; nem tudtam, mire véljem a látottakat. Biztos, hogy nem volt személytelen, amit csinált, de nem hiszem, hogy köze lett volna a szexualitáshoz. Nekem mindenesetre szokatlan volt a dolog. Mikor Vale befejezte, a férfi még néhány percig fekve maradt. Közben Vale teavizet forralt.
- Ez nem tah - mondta, s felém nyújtott egy csészét. A halász, szintén csészével a kezében, mellénk ült. - Kezelés után sosem szabad taht inni, különben túlhajtja magát a szervezet. És ami magát illeti, kicsi tymon, maga többet iszik, mint amennyi ilyen korban ajánlott! Látom a szemén! Megnéztem magam a fényes csészében. Amennyire én értek hozzá, semmi rendelleneset nem tapasztaltam.
- Nagyon érdekes végignézni egy kezelést - mondtam Vale-nek.
- Hát még érezni! - jegyezte meg Pyre, a halász, akivel később összebarátkoztam.
- Tényleg élvezte? - kérdeztem tőle.
- Különben minek jönnék ide heti három-négy alkalommal?
- Pyre az egyik leglelkesebb páciensem, - mondta Vale - nem is csoda, hisz mindent megkap, amit a teste kíván.
- Tudja, chakon táncos vagyok - magyarázta.
- Én azt hittem, halász.
- Úgy vagyok halász, mint ahogy maga előkóstoló. Megkeresem a télirevalót. - Kiitta a teáját, s öntött az üresen álló csészékbe. Középmagas, barna hajú, izmos testű férfi volt. Gyönyörű karizmai kidomborodtak az inge alól.
- Szívesen foglalkoznék ehhez hasonlóval - mondtam Vale-nek, miután Pyre elment. - Nincs benne semmi ördöngős, mégis fogadni mernék, hogy boldogabban távozott, mint ahogyan idejött. Amikor beteg emberen kell segíteni, persze az reménytelenebb.
- Kipróbálhatja, ha akarja!
- Á!
- De! Tényleg egyszerű. Aztán, mint a legtöbb egyszerű dolog esetében, évekig tart elsajátítani. Olyan ez, mint a River: az alapokat gyorsan meg lehet tanulni, de később a gyakorlatban kell továbbfejleszteni. Ami egy egész életen át tart. 
- Úgy tervezem, hogy csak néhány hónapot töltünk itt.
- Annyi idő alatt elsajátíthatja - mosolygott biztatóan.
- Jaj, Vale, hogy kívánhatja, hogy hónapok alatt tanuljam meg azt, amihez több év is kevés lenne? Ráadásul ügyetlen vagyok. Már belenyugodtam, elvégre van más dolog, amivel elboldogulok.
- Szerintem ez is menne, ha megpróbálná.
- Hagyjuk! Hazamegyünk!
- Várjon csak! - szólt, majd Ran felé fordult. - Ran, összeszedné és idehozná az edényeket? - Legnagyobb meglepetésemre Ran felállt, odament a kisasztalhoz, és egymásba rakta a csészéket. Csak bámultam.
- Ran? - próbáltam magamra vonni a figyelmét.
- Nem - mondta Vale -, még nem jött teljesen rendbe. De már figyel. Azt hiszem, jót tesz neki, hogy itt van, mikor a pácienseimet fogadom. Az ingergazdag környezet és az energiamezők ingadozása hamarosan beszédre bírja. - Valahányszor úgy éreztem, hogy most végre értem, amit mond, mindig bedobott egy felfoghatatlan zagyvaságot, és teljesen összezavart.
- Gondolkozzon a dolgon! - mondta végül. - Évtizedek óta nem vállaltam tanítványt, és néhány páciensemnek kifejezetten használna, ha új kezek gyúrnák meg.
- Hm...új kezek.
Értem, mondtam magamban lefelé a dombon. Ran majdnem beletrappolt egy hangyabolyba. Energiamezők ingadozása neked a nénikéd térdekalácsa!
Lassacskán mintha mégis jobban lett volna. Egyszerű dolgokra egyre ügyesebben reagált, de ő maga nem kezdeményezett. Ezek az eredmények, illetve, hogy “nem élek eléggé a testemben” meggyőztek, hogy nem árt, ha leckéket veszek Vale-től. Nehéz ezt megmagyarázni; nem lelkesedtem, de azt sem tartottam kizártnak, hogy élvezni fogom. Úgy éreztem, hogy ez egy vérvételhez hasonlatos szükséges rossz.
Néhány nap múlva bekopogtattam hozzá, és így szóltam:
- Lehet, hogy mégis belefogok, Vale. Mennyit kér a tanításomért?
- Vagy uram, vagy mester, de nem Vale! Ebben egyezzünk meg, jó?
- Látom, ezen a bolygón nem szeretik, ha egy kapcsolat félreérthető. - Mosolygott és bevezetett a házba.
11. fejezet
A legfontosabb a pénzszerzés volt. Vale ellenben azt akarta, hogy kora reggel jelenjek meg nála, és egészen estig dolgozzunk.
- Ez az egyetlen módja, hiszen maga mondta, hogy csak pár hónap áll a rendelkezésére.
- Ez az egyetlen módja, hogy éhen pusztuljak - mondtam. - Miből fogok élni, ha nem folytatom a munkám a konyhán? És miből tudnám magát fizetni?
- Maga engem különben sem tudna megfizetni, úgyhogy emiatt ne fájjon a feje! Nem kívánhatom, hogy egy koldus idegen, aki keserves munkával keresi meg a kenyérre valót, tandíjat fizessen.
- Csak nem azt akarja mondani, hogy a két szép szememért akar tanítani? - kérdeztem gyanakodva.
- Nem, arról van szó, hogy majd később egyenlíti ki a számláját. Ha egy csóró idegent egy olyan előkelő mágus társaságában látok, akinek ruhája annak idején egy vagyonba kerülhetett, akkor arra gondolok, hogy egy nap ismét ráköszönt a szerencse. Különösen, ha az a mágus Ran Cormallon - tette hozzá. - Láttam egyszer a fővárosban.
Szóhoz se jutottam.
- Lenyűgöző fiatalember - folytatta -, de ne beszéljünk többet róla. Tessék, itt egy szőnyeg. Remélem, észrevette, hogy vadonatúj. A magáé, szeretném, ha tisztán tartaná.
- Miért nem szólt eddig?
- Nem volt mit mondanom. Nos, lássunk neki! Először megmutatom a helyes kiinduló helyzetet. Térdeljen le, tartsa egyenesen a hátát, a testsúlyával nehezedjen a lábára! - Mindent úgy csináltam, ahogy mondta. Mikor végeztünk, éreztem, hogy a térdem, a karom, a bokám, a farizmom olyan megterhelésnek volt kitéve, mint még soha. Megegyeztünk Vale-lel, hogy húsz százalék kamatra napi négy bakrát kapok tőle jövedelmem pótlására. Azt mondta, nem lenne tisztességes pácienseimtől pénzt kérni, hiszen még gyakorlatom sincs. Megkérdeztem, vajon a húsz százalék kamatot nem tartja-e erkölcstelennek, mire azt válaszolta, hogy nem.
Az elkövetkező pár hónapban csak ettem, lélegeztem és aludtam. Ha nem Vale-nél gyakoroltam, akkor a szobámban ültem, és egy anatómia-atlaszt lapozgattam. Le kellett mondanom a reggeli Riverről is, anélkül is kimerültem estére. A tanulás sokkal nagyobb fizikai megterhelést jelentett, mint gondoltam. De megcsináltam, amit kitűztem magam elé. Finom lelkű tudósként léptem erre a földre, akire - Vale szavaival élve - igencsak ráfért, hogy egy kicsit más irányba is fejlődjön, így aztán rengeteg időt az ivoryi testmasszázs különböző válfajainak tanulmányozásával töltöttem. Nem gondoltam volna, hogy ennyire bonyolultak és összetettek. Vale tinajére tanított; tulajdonképpen háromféle érintéses gyógymód közül választhattam. Azért döntöttem a tinaje mellett, mert a három közül ez igényelte a legfinomabb mozdulatokat. A másik kettővel fájdalmakat lehetett okozni.
- A bratelle és a perthes is népszerű - mondta Vale -, de én nem szeretem. - Egyszóval, Vale közölte a pácienseivel, hogy van egy segédje, aki ingyen masszázst vállal. Épp elegen jelentkeztek. Leggyakrabban Pyre jelent meg, előfordult, hogy naponta kétszer is felkeresett.
Egyszer Pyre hátát gyúrtam; odajött Vale, óvatosan kihúzta alólam a lábam, és addig ütögette a hátamat, amíg úgy hajoltam rá Pyre-ra, ahogy azt ő jónak látta.
- Így sokkal jobb - mondta.
- De így az egész testsúlyommal ránehezedem!
- Az a helyes.
- Nem fáj? - kérdeztem Pyre-t.
- Neeeem - nyögte önelégülten.
- Hogy fájna neki? - mondta Vale. - Neked törékeny kis női tested van, ő pedig egy megtermett fiatalember. Ne félj, nem okozol neki fájdalmat! Miután Pyre elment, Vale táblázatokat vett elő, és magyarázni kezdte az energiaáramlásról szóló különféle, érthetetlenebbnél érthetetlenebb elméleteket. Csak annyit tudtam felfogni, hogy szerinte az emberi test gyakorlatilag csak a képzeletünkben létezik, csupán ürügy arra, hogy az ember valóságos lételemét, ahogy ő nevezte, az energiaáramlást vizsgálhassuk.
- Az izomcsoportok és a csontok később jönnek. Ha ivoryi lennél, rögtön ezzel indítanék, de először kezdjük inkább a számodra legidegenebb rendszerrel.- Fogalmam se volt, hogy fogadjam az efféle dolgokat, hiszen javarészt néphiedelmen alapultak. Úgy döntöttem, rábízom magam Vale-re, elvégre ő a Mester, én pedig azért jöttem, hogy tanuljak. Majd végiggondolom akkor, ha kellő tapasztalattal rendelkezem a dologról. Egyelőre úgy vélekedtem, hogy ha az elmélet működik, miért ne csinálnám.
Végül is nem ez volt az első eset ezen a bolygón arra, hogy valamit megfelelő magyarázat hiányában szó nélkül el kellett fogadnom. Elkeserített, hogy milyen sok időre lesz szükségem, míg ezeket az elméleteket meg tudom tanulni. Minden táblázat, legalább két tucat, tele volt mindenféle kusza diagramokkal. Én igazán elégedett lettem volna azzal, ha csak masszírozni tanít meg.
- Rendben van, tymon, feküdj le! - utasított Vale.
- Mi?
- Feküdj le oda a szőnyegre - ismételte meg türelmesen. - Megmutatom a Tűzvonalakat és a fontosabb pontokat. Ma este a hátat és a lábat vesszük.
- Rajtam? - lefeküdtem, és felhúztam a trikómat. A tinajéhez nem kell levetkőzni, de a deréktájat általában fedetlenül hagyják.
- Hát ki máson mutassam meg? Különben is látszik magán, hogy nem sokszor értek a testéhez értő kezek.
- Ezt meg hogy értsem?
- Nézze ezeket a feszülő hátizmokat. Itt: ez az első Tűzvonal, az úgynevezett Villám pontból indul. - Azt mondta, a kelleténél egy kicsit erősebben nyomta meg, már-már a perthesre jellemző mozdulatokkal. Amikor felálltam, éreztem, mire gondolt. A hátam és a lábam még mindig bizsergett. Órákkal a szemléltetés után sem múlt el. Hazafelé menet pontosan ki tudtam tapintani az aznap tanult pontokat.
Lehet, hogy épp ez volt a célja. Lefelé a hegyen a kis Sethbe botlottam, aki Peradon tanácsos megbízásából járt arra. Megkértem, hogy meséljen nekem, így hát megismertem Annurian és rablóbandája történetét. Annurian rendkívül népszerű hős volt, rengeteg legenda maradt fenn róla a vidéki tartományokban. Én hármat jegyeztem fel kis jegyzetfüzetembe, (amit, nagy lelki tusa után, fél bakráért vettem). Seth - legnagyobb örömömre -, több tucat történetet ismert. Amikor hazaértem, a tinaje pontok tanulmányozása helyett, gyorsan papírra vetettem Seth meséjét, és hasonló kalandokról álmodozva lefeküdtem az ágyamra. Bizonyára mindenki az Annurianéhoz hasonló kalandok után vágyódik ezen az egyhangú vidéken.
Néhány héttel később szokatlan dolog történt velem. Vale elküldött egyik klienséhez, aki túl öreg volt ahhoz, hogy felkeresse a tinaje szakembert.
Előre figyelmeztetett, hogy az öreg hozzáértő és nagyon igényes, ezért igyekezzek tudásom legjavát adni.
- És mit fog hozzá szólni, hogy egy gyakornok keresi fel? - kérdeztem.
- Mit szólna? Semmit. - Az volt az érzésem, hogy nem mond igazat. Mindenesetre felszálltam a hetente közlekedő kompra, ami átvitt az öbölben fekvő Kado szigetre, ahol az a bizonyos Curran Lormer lakott. A nevét csak jóval később sikerült megtudnom, mert a falubeliek is csak úgy hívták, hogy a Kado sziget Öregje. A komp egy ócska gőzhajó volt, valamivel jobb állapotban, mint amilyeneket a teshiniek használtak. Rajtam kívül körülbelül tizenöten utaztak rajta. Nem hittem volna, hogy ennyi embernek akad dolga a szigeten; bár ha belegondolok, húsz-harminc család élt itt, akik hetente legalább egyszer beugrottak a városba vásárolgatni. Visszafelé kétszer jött a komp, egyszer délben, egyszer pedig naplementekor. Ügyelnem kellett, hogy ne késsem le az esti járatot, máskülönben egy hétre a szigeten rekedek.
A hegy lábánál fekvő keskeny öbölben kötöttünk ki. Hosszú falépcsők vezetettek a hegyoldalba fel az ég felé, ezen a ponton mást nem is lehetett látni a szigetből. Ahogy a mólón álltam, két férfit pillantottam meg a lépcsőn. A szél erősen fújt, és meglengette bő halásznadrágjukat. Amint közelebb jöttek, láttam, hogy a hajuk ősz, arcuk pedig a széltől kicserzett. Mosolyogva rám köszöntek, és a hajó felé indultak.
- Elnézést - kiáltottam utánuk. Segítőkészen visszafordultak. - Meg tudnák mondani, merre találom Curran Lormert? Egymásra néztek.
- Kit keres? - kérdezte az egyik a társától. Ami nem volt valami udvarias gesztus, de hát mit várhat egy idegen?
- Curran Lor... az Öreget. A sziget Öregemberét. - Erre már szélesen mosolyogtak.
- Á, az Öreget - mondta a magasabb, és örvendett, hogy beszélem a nyelvüket. Készségesen eligazítottak: menjek túl a hegyen, a völgyben majd meglátom a házakat. Megköszöntem nekik a segítséget, meghajoltak, és elindultak a hajó irányába. Közben izgatottan tárgyalták az idegennel való különös találkozásukat.
Az utat nem lehetett eltéveszteni. A völgyben több mint egy tucat házikó állt. Körülöttük állatok legeltek, kutyák és gyerekek játszadoztak. Mindenki ismerte az Öreget, és szinte versenyeztek, hogy ki kalauzoljon el a házához, egy tornácos kalyibához. A repedezett falról mállott a vakolat. A bejárat felett spárgára fűzve harangocskák lógtak. Bekopogtattam:
- Uram! - kiáltottam be, hátha nagyot hall. Lassan kinyílt az ajtó. Tényleg nagyon öreg volt: arca sápadt, viszont zömök testalkatú, élénk tekintetű, és teljesen kopasz. Vastag zöld ruhát viselt, alatta narancssárga tunika. Feltűnően alacsony volt, alig valamivel magasabb nálam. - Curran Lormer? - kérdeztem.
- Igen. Maga pedig a kis tinaje művész, ha nem tévedek. Igen, kicsi. - De hogy ezt pont ő mondja!
- Coral Passuran - mutatkoztam be. Vagyis kapcsolatunk rögtön hazugsággal kezdődött. Bár akkoriban azt hittem, csak én nem mondtam igazat.
Nyugodt és szótlan volt, miközben masszíroztam. Pontosan tudta, mire van szüksége, mivel legalább tíz éve járt Vale-hez. Mikor megkértem rá, szívesen vállalta, hogy irányít. Rendkívül türelmes volt, különösen, ha arra gondolok, hogy milyen keveset tudtam akkor a tinaje művészetéből. Elmesélte, hogy évekkel ezelőtt egyik ellensége vérmérgezést küldött rá, amit gyógyfüvekkel sikerült megállítani, Vale segítségével pedig visszafordítani a folyamatot. Most már nem sok hiányzott a teljes gyógyuláshoz.
- Tehát a tűzvonalaim különleges kezelést igényelnek, kicsikém! - mondta a szőnyegen fekve. Szegény ember, megértem miért választotta a tinajét, és nem a többi, kíméletlenebb gyógymódokat. Hiába volt zömök és életerős: mihelyst hozzáértem, éreztem vékony csontjait, ahogy a fájdalomtól megrándul. A bőre is öreg, rugalmatlan volt. A kunyhóban mindössze két gyertya világított.
- Honnan jött, kicsikém? - érdeklődött. Arrébb tettem a nyakában függő medált, mert útban volt.
- Innen-onnan - válaszoltam.
Nem akartam nagyon erős mozdulatokkal gyúrni a testét. Vale ugyan azt tanította, hogy nehezedjek rá a páciensre és hagyjam, hogy a súlyom is nyomja, de azt is hozzátette, hogy minden eset más. Most nekem kellett döntenem. Egyik lábammal a padlóra térdeltem, és testsúlyom egy részét ráhelyeztem. Ügy láttam, így nem okozok neki akkora fájdalmat.
- Azon a messzi “innen-onnan” földön is ugyanígy végzik a tinajét? - kérdezte.
- Igen, ugyanígy. - Éppen a háti tűzvonalak mentén gyúrtam. - Lehet ezt másképp is csinálni? Elvégre Ivory a világegyetem központja, Teshin pedig Ivoryé? Jól mondom? - Gyenge morajlást éreztem a testében, mintha nevetést fojtott volna el.
- Nem érzi itt jól magát, igaz? - Felsóhajtottam. Féltem, hogy megsértem, ha erre a kérdésre őszintén válaszolok.
- Tud meséket? - kérdeztem, hogy másra tereljem a szót. Elmondott egyet, ami arról szólt, hogyan vélekednek az ivoryiak a hegyi gyógyítókról. Minthogy tanulságos történet, elmondom.
Két család története. Élt egyszer egy Old Kenthik nevű ember, aki gyógyítással foglalkozott. A híres Solovay családhoz tartozott. Ellenséges viszonyban álltak szomszédjaikkal, egy másik igen régi és jó nevű családdal, Davisékkel. Egy alkalommal a Solovay család férfi tagjai megjelentek Daviséknél azzal a szándékkal, hogy békét kössenek. A tengerparton éltek egy Teshinnél nagyobb városban, és szerették volna egyesíteni a két család hajózási vállalkozásait.
Megegyeztek, hogy a Solovayok kétszáz vég selyemnek és nyolcvan hordó olajnak megfelelő aranyat fizetnek a Davis családnak. Sikerült nyélbe ütni az üzletet, Davisék elfogadták a békét és meghívták a szomszéd férfiakat egy ünnepi vacsorára. Minden Solovay férfi elment, beleértve Old Kenthikot is, aki a hegyekből jött le a nagy eseményre. Az első fogás után Old Kenthik rosszul lett és a padlóra hányt, ami igencsak kellemetlen volt, mivel egy finom szövésű andulsine-i szőnyeg borította a fogadóterem padlóját. Elnézést kért, és kiment a kertbe.
Az egyik Solovay nő a kerítés mellett ólálkodott, mert nagyon kíváncsi volt, hogy mi folyik odabenn a vacsorán, ahová őt nem hívták meg. Látta, hogy Old Kenthik a rózsabokrok tövében hány. “Old Kenthik már ötven éve minden reggel csinálja a Rivert, nem lehet, hogy semmitől így megbetegedjen” - gondolta magában. Sietve beküldött egy üzenetet ifjú férjének, melyben közölte vele, hogy megmérgezték őket. Férje szépen sorban odament minden egyes rokonához, és elmondta nekik a hírt. Egyesével kiszállingóztak a friss levegőre, és kiürítették gyomrukból a mérget. A fiatal nő késeket és rövid kardokat adott be a kerítésen, így mire visszamentek, mindegyikük állig fel volt fegyverkezve. A fiatal férj jelt adott, mire a vendégek házigazdáikra törtek, és egytől egyig lemészárolták mind, majd felgyújtották a házat. Jött a többi szomszéd, hogy megnézze, mi történt, de amikor a Solovayok kezében meglátták a véres kardokat, nem mertek szólni.
“Menjetek vissza otthonaitokba, jó szomszédok! - mondták nekik. - Mindez nem azért történt, mert rosszat cselekedtetek ellenünk, és nem azért, mert mi haragszunk rátok, hanem pusztán azért, mert ilyen a világ, amelyben élünk.”
- Érdekes történet - mondtam az Öregnek. - Le is írom, mihelyst visszaérek Teshinbe.
- Még nem fejeztem be. A történet azzal végződött, hogy a Birodalmi Rendőrség minden héten egy bizonyos összeget követelt a Davis családtól, amiért nem indítottak eljárást. Emiatt sokan nehezteltek a Solovayekre. Ezért aztán egy éjszaka minden férfi eltűnt a városból és az Északnyugati Szektorba mentek.
- Az Északnyugati Szektorba? Az Annurianról szóló történetek is ott játszódnak. Nem tud egy róla szóló történetet?
- Á, azok unalmasak! - legyintett.
- Nekem tetszenek.
- Jobb szeretem az igaz történeteket.
- Fogadni mernék maga is tud! - vigyorgott, és megmozgatta lábujjait. Megveregettem a talpát.
- Á, azok unalmasak - vágtam vissza.
- Unalmas, unalmas. Tudja, ezért szeretem ezt a vidéket. Ha megöregedik, maga is olyan helyre vágyódik majd, ahol az égvilágon semmi sem történik.
Mikor végeztem, megköszöntem neki, hogy bizalommal volt irántam, és az esti komppal visszahajóztam Teshinbe.
- Neve? - bökött rá Vale egy-egy pontra Pyre mindent türelemmel viselő testén.
- Nyári Zápor - válaszoltam.
- Vonal?
- Föld.
- Szerv?
- Máj.
- Milyen mérgek?
- Hethra, genrut, tiril... Más nem jut az eszembe.
- Kezelés? - csettintett Vale, mert nem szerette, ha sokáig gondolkodom.
- Folyadékok. Vörös tah őrölt mustármaggal. Semmi bélfertőtlenítő.
Ilyenkor vagy visszamentünk az elejére, hogy rájöjjek, mit rontottam el, vagy folytattuk:
- Neve?
Anatómiával is foglalkoztunk: azt legalább értettem. Vale megszámoltatta velem a bordákat; el kellett mondanom, melyik csontközi üregben milyen pont található; hol van a perikardium; mit kell keresni a bordák végében. Sokkal több ismeretet szereztem, mint ahogy azt gondoltam, amikor elhatároztam, hogy belefogok a tanulásba. Azelőtt nem is sejtettem, hogy ötszáz féle méreg ismerete, és a különböző szúrt sebek ellátása is hozzátartozik az elsősegély-nyújtási alapismeretekhez. Vale szerint, ezzel minden fiatal lánynak tisztában kellene lenni. Azokban a hónapokban egyetlen szórakozásom az volt, hogy a helyiek történeteket meséltek nekem. Pácienseim gyakran pénzt ajánlottak fel, de az ilyen ellenszolgáltatást visszautasítottam.
- Ha tud egy érdekes történetet, szívesen meghallgatom - feleltem nekik. Vale nem bánta, így legalább ő is szórakozott. Az ivory-iak nagy mesemondók, így hát nem csoda, hogy jegyzetfüzetem hamarosan betelt.
Ezekből akár egy doktori disszertációt is összehozhatnák, ennél nagyobb hasznát el se tudnám képzelni az itt töltött viszontagságos éveknek -, mondogattam magamnak.
Ami Rant illeti, nem sok javulást észleltem nála. Vale azt tanácsolta, próbáljak meg minél több időt vele tölteni. Azt mondta, valamilyen válság előtt áll, és nagy szüksége lesz a segítségemre, hogy károsodás nélkül átvészelje.
Ezért még Kado szigetére is magammal vittem. A tornácon várt a kezelés végéig. Egy késő téli látogatásom során hosszabb ideig kellett várakoznom a kikötőben. A két férfi, akik annak idején a segítségemre voltak, éppen arra jártak. Ugyanúgy a lépcsőn jöttek lefelé, és a hajók felé tartottak, mint első találkozásunkkor. Ránk mosolyogtak, mikor elhaladtak mellettünk. Nekik is várni kellett, hogy az egyik révész lerakja a pallót. Álldogálás közben egyikük megszólított.
- Tudja, ő Annurian - súgta oda bizalamasan.
- Tessék?
- Az Öreg - ismételte ugyanazzal az elmebajos mosollyal. - Ő Annurian.
- Ügy érti, Vathcar Annurian? - mondtam, mert nem jutott jobb az eszembe. Bólintott.
- Azt hiszi, nem tudjuk! Mindenki tudja.
- De Annurian egy történelmi személy - mondtam, bár ebben nem voltam egészen biztos. Lehet, hogy csak a legendák hőse. Ha élt is, már rég meghalhatott.
- Hát persze, hogy az. Harminc éve, hogy visszavonult. Ugye jól mondom, harminc éve? - kurjantott oda társának, aki helyeslőén bólintott. Seth tényleg nem említette, mikor játszódik a történet. Ezek szerint, csak én gondoltam, hogy évezredekkel ezelőtt.
- Hát persze, hogy nagy megtiszteltetés - jegyezte meg a másikuk, és gyorsan beszálltak az indulni készülő hajóba. Nem értettem, ezt mire mondja.
Arra, hogy velem beszélhettek, vagy hogy egy ilyen híres ember él a szigetükön. Annurian: az Északnyugati Szektorban garázdálkodó rablóvezér, aki rengeteg bosszúságot okozott az Uralkodónak. Később elfogták, és besorozták a Birodalmi Hadseregbe. Szépen emelkedett a ranglétrán. Érdemeinek többségét azzal szerezte, hogy volt társait fogta el. Tábornokként lépett ki a Hadseregből, majd miniszterelnök lett. Hamupipőke története a la ivoryi módra.
- Asszonyom! - Megfordultam a hangra. A férfi, akivel az imént beszélgettem, még visszakiáltott. - Erről ne szóljon senkinek, asszonyom! Nem hiszem, hogy az új Uralkodónak tetszene a hír...
*
Biztosan kitalálta az egészet, gondoltam, miközben felfelé gyalogoltunk a hegyre. Hirtelen megdermedtem. Eszembe jutott az Öreg medálja, amit masszírozás közben félrecsúsztattam. Akkor nem foglalkoztam vele, mert részben a tinajére, részben pedig az Öreg történetére koncentráltam. Nem rémlik, hogy forróbb lett volna, mint a teste. Ugyanolyan kőből faragták, mint amilyenekkel tele van a Cormallon könyvtár. A lehető legjobb anyag, mely képes emlékeket elraktározni. Vajon mi szüksége lehet egy ágrólszakadt öregembernek egy ilyen értékes medálra? Mindez, mit bizonyít? Azt, hogy Curran Lormar körül valami titok lappang. Hogy nagyobb múlttal rendelkezik, mint bárki a szigeten. De hogy ő lett volna Annurian...?
Nem. Nem hiszem. Nem láttam rajta a fegyenceket megbélyegző tetoválást.
Megnyugodtam. Bár, ha jól meggondolom, sosem láttam tisztán az arcát, mert a két vékonyka gyertya fénye ahhoz nem volt elég. Az is lehet, hogy az évek során kifakult.
- Jöjjön be, kis művészem! - nyitott ajtót kedélyesen az Öreg.
- Ki a kicsi? - kérdeztem, mert szerette az efféle kötözködéseket.
Szomorúan vettem tudomásul, hogy most a szokásosnál is rosszabb állapotban találom. Az utóbbi hetekben nem érezte jól magát. A méreg lassan, de biztosan pusztított szervezetében.
Egyre gyengédebben és óvatosabban kellett masszíroznom.
A bőre szokatlanul meleg volt. Amikor befejeztem a nyak és a fej gyúrását, oldalra fordítottam az arcát.
A gyertyafényben megpillantottam a bőrénél alig sötétebb, szürke nagy “F” betűt.
Rám nézett.
- Nos, mit látsz, kis művészem? - kérdezte nyugodtan, így fejjel lefelé a legbarátságosabb arc is fenyegető tud lenni. - Megtaláltad, amit kerestél?
- Mit mond?
- Hát még senki se mondta neked, kicsi tymon, hogy ha két ember tinajét végez együtt, akkor telepátia alakulhat ki közöttük? Megéreztem, mint egy hideg szellőt, hogy mire gondoltál, amikor elfordítottad a fejem.
- Az én gondolataim számítanak a legkevésbé - mondtam óvatosan.
- Látszik, hogy kezdő vagy. Évekbe telik, míg kitanulod ezt a mesterséget. De szerencsédre, ígéretes tehetség vagy, ezért nem küldtelek vissza Vale-hez. Nem lenne értelme tönkretenni a karrieredet egy apró félreértés miatt!
- Tényleg ne, ha egy mód van rá.
- Öregember vagyok, a legöregebb ezen a szigeten. Párnám alá kést teszek, mielőtt lefekszem. Ezen kívül lóg egy kard az ajtó felett. Nagyon tévedsz, ha azt hiszed, hogy bármelyiket gyorsabban meg tudod kaparintani, mint én!
- Értem. - A kezem alatt érezhetően megfeszültek a nyakizmai. Vajon mi történne, ha ujjaim szorosan torkára fonódnának? Nem lehetett tudni. Öreg volt ugyan, de én se voltam erősebb egy vérszegény nőnél. - Egyetlen kérdést kell tisztáznunk: ha vissza mégy a fővárosba, vajon szétkürtölöd-e, hogy hol rejtőzködöm?
- Mit tenne velem, ha azt mondanám, hogy igen? Megölne?
- Minden bizonnyal.
- Ebben az esetben megígérem, hogy senkinek sem szólok magáról. - Nyakizmai elernyedtek, és felnevetett. - Ó, kedves kis idegen, ugyan ki másban bízhatnék, mint a hozzáértő tinaje művészben, aki egész télen a gondomat viselte?
Egész visszaúton kábult voltam az eseményektől. Sötétedés után kötöttünk ki. A piacra rohantunk, hogy vacsorát vegyünk. Ekkor egy újabb váratlan dolog történt. Épp a városháza mögötti szűk utcában jártunk, amikor ismerős, mégis szokatlan hangokra lettem figyelmes. Mikor befordultunk a sarkon, azonnal rájöttem, miért volt olyan különös: tíz-tizenkét turista jött velünk szembe.
Hát persze, csakis turisták lehettek: hamisítatlan athénai akcentussal beszéltek! A lehető legváltozatosabb korúak voltak: a tizenévestől egészen a hatvanévesig. Athénai ruhát viseltek, rajta az ünnepi köntös, és egyre harsogták a sohavéget-nem-érő, semmiről-se-szóló párbeszédeket, amitől rögtön honvágyam lett. Mit kereshetnek ebben az isten háta mögötti városkában? Mikor az egyik fiatal pár észrevett, csendre intették a csacsogó társaságot. Tekintetükből ítélve, ők is ugyanezt kérdezhették tőlem. Egymásra bámultunk.
- Hello! - üdvözöltem őket.
- Hello - válaszolt egy lány, aki elsőéves egyetemistának látszott.
Valószínűleg egyetemi ismerőseivel jöhetett, egy meglehetősen tehetős társasággal, ha ezt a drága kiruccanást megengedhették maguknak. Úgy láttam, hogy a nyugdíjas korúak vannak többségben. Annak idején én is úgy terveztem, hogy szép lassan összegyűjtöm a pénzt, és amikor nyugdíjas leszek, beutazom ívoryt és Tellyst. Pyrenét, a körutazás harmadik állomását, viszont ki akartam hagyni.
Csak álltunk és bámultuk egymást. A társaság felét még mindig a népművészet kapcsán kirobbant vita foglalkoztatta, a másik fele viszont körém csoportosult.
- Athénai vagy? - kérdezte bizonytalanul a lány.
- Igen, mítoszokkal és legendákkal foglalkozom - mondtam és kezet nyújtottam neki.
- Akkor Clement a te embered. Ő tanulmányozza a különböző kultúrák mítoszait. - Rámutatott egy fiúra. - Engem Annamarie-nak hívnak. Még nem specializálódtam.
- Körutazást teszünk a tartományokban - szólt közbe egy Annamarie-val körülbelül egyidős fiú. - Clement a legeldugottabb vidékek szellemi kultúráját akarja tanulmányozni.
- Ó, igazán? - lepődtem meg.
- Igen, különös tekintettel a világszemléletükre. Ez érdekli a legjobban.
- Micsoda szerencse, hogy vele utazhatunk! - szólt Annamarie.
- És a barátod? - intett Ran felé a fiú. Közben a Clement nevű fiú buzgón magyarázott a társának.
- Nézzünk szembe a tényekkel, Töm! Egyrészt, ott vannak fővárosi házigazdáink, akik ugye arisztokraták. Végtelenül műveletlenek, de ez nemcsak az ő hibájuk. Az etikett viszont a kisujjukban van. És most nézz körbe itt! Csupa primitív ember, még a tekintetükből sem sugárzik az értelem. Amit a falfestményeken láttunk, az csak merő ábrázolás. Mit gondolsz, hallottak már a Kohler-féle kettős absztrakció elméletéről? Talán megkérdezhetnénk valakit. Mit szólnál mondjuk ahhoz a fiatal vademberhez? - Minden kétséget kizáróan Ranre gondolt.
- Ő a kísérőm - mondtam újdonsült ismerőseimnek, miközben arra gondoltam, hogy milyen jópofa lenne ez a Clement kikötözve a parton, mondjuk dagálykor, amikor élelemért jönnek a tarisznyarákok.
- Tényleg? - lelkendezett a fiú.
- De hiszen ez csodálatos! - folytatta Annemarie. - Ki gondolta volna, hogy ezen a kietlen helyen bolygónkbelivei találkozunk? El kell jönnöd vacsorára! Három napig leszünk a városban, az egyik este gyere el! Szívesen látunk.
- Hol szálltatok meg? - kérdeztem, bár jól tudtam, hogy a városban egyetlen vendégfogadó sincs.
- A hajónk a kikötő öböl felőli részén horgonyzik. Nagyon hangulatos kis hajó, még a fővárosban béreltük. Minden olyan pazar rajta: a kabinok, a konyha, a nagy étkező - mondta boldogan. Meg is volt rá az oka, hiszen az athénai iskolákban mindig a hasznosság az első szempont, nem pedig a kényelem.
- De Clement, - hallottam a vitázók fontoskodó hangját - úgy mondod ezeket, mintha én nem tudnám. Én sem várom el a csecsemőtől, hogy írni tudjon! De hidd el, itt sok ember igenis, hogy modern felfogású. Gondolj csak azokra a kereskedelmi tervekre, amiket a fővárosban mutatott nekünk az a... hogyis hívják a Cormallon család fejét? - Éreztem, hogy Ran görcsbe rándul mellettem.
- Igazán figyelemre méltó tervek - folytatták a beszélgetést. - Ha együtt tudnánk velük működni - szigorúan magán úton -, megkaparinthatnánk néhány új tellysi konstrukció tervét, mielőtt még teljesen lesöpörnének minket a piacról. Igaza volt Cormallonnak, ennek nem a kormány kezében kellene lenni. A kormány nem tud titkot tartani. Az én osztályom biztos, hogy fel tudná használni az új kutatási módszereket.
- Ha te mondod - válaszolt Clement. - Én nem értek a modern technikához, ezért aztán nem is foglalkozom vele. De annyit mondhatok, hogy ez az Eln Cormallon nem akármilyen ember! Még most is remegnek a végtagjaim, ha arra a találkozásra gondolok. És nem vagyok benne biztos, - mondta halkabban - hogy jó ötlet volt magunkkal hozni ezeket a fiatal gyerekeket.
Ran gyors léptekkel nekivágott az utcának. Utána rohantam.
- Várj, - kiáltott Annamarie - még meg se beszéltük, mikor jössz el vacsorára!
- Holnap.
- És hogy hívnak?
- Coral Passuran - válaszoltam futtában. Ran az ágy szélén ült, és maga elé motyogott.
- Eln. Tudtam, hogy ő tette. Csak ő tehette. Kezdettől fogva tudtam, hogy ő volt.
Megijedtem. Vale azt mondta, hogy gyengéd, nyugodt légkörben fog magához térni. A mai napja pedig minden volt, csak nem megnyugtató. Ha iménti szavait egyáltalán javulásnak tekinthetem - gondoltam aggodalommal. Nem volt meggyőző Ran magára találása.
- Ran, tudod, hol vagy? Felháborodva nézett rám.
- Hogyne tudnám! Teshinben, Mulletéknál, jó messze onnan, ahol tulajdonképpen lennünk kellene. Ugye tudod, hogy Eln áll a dolgok mögött? Nem tudom, Kylla hogy áll a dologhoz.
- Huh. Tudod, mi történt az elmúlt néhány hónapban? Emlékszel valamire?
- Persze, hogy emlékszem. - Kiürítette a táskámat az ágyra. - Leghelyesebb, ha az első adódó alkalommal továbbállunk. Rengeteg dolgunk van. Először is: senkiben sem bízhatunk meg.
Ijesztő volt: nyomasztó egy olyan ivoryi társaságában lenni, aki már a családjában sem bízik meg.
- Vedd elő a kártyákat! - mondta.
- Hónapok óta nem tudok olvasni belőlük.
- Most menni fog.
Benyúltam az erszényembe, de elbizonytalanodtam.
- Nem kellene még várni vele? - kérdeztem. - Most... most éppen nagyon ideges vagyok.
- Nagyon ideges? Mitől? - csattant ki.
- Többek között miattad. - Egy kicsit megnyugodott.
- Csak begyulladtál. Nem csoda, hogy képtelen vagy koncentrálni. Na mindegy, eddig is tudtunk várni. Jut eszembe, hol vannak a fegyverek? Nem látom a táskádban.
- Csak egy késem van. Meg egy hőpenge, amit a matrac alá rejtettem, de hamarosan ki fog merülni.
- Mechanikus fegyverek, ugyan már! - legyintett megvetően. - Komoly fegyverekről beszélek. Az enyémeket lefoglalták Issinben. Hol van a tiéd?
- Nekem sosem volt pisztolyom. Nagyon sokba kerül.
- Ne viccelj, Theodora, annyi fizetést kapsz, hogy...
- Félretettem.
- Rendben van - adta meg magát. Hanyatt dőlt az ágyon, és gondolkodott. Kis idő múlva megszólaltam.
- Egész éjjel így fogsz merengeni?
- Lehet. Miért?
- Semmi. Jó veled újra beszélgetni. - Bebújtam a takaró alá. - Ha sötétben is tudsz gondolkodni, akkor a kedvemért elolthatnád a gyertyát. Azért külön fizetni kell a háziaknak.
Szó nélkül elfújta a gyertyát. Mikor reggel felébredtem, Rannek hűlt helye volt. Az éjjeliszekrényen a következő üzenet várt: “Dolgom van. Az erszényed két bakrával könnyebb.” Aláírás nem volt, mert egy Cormallon mindig udvarias, de legfőképpen diszkrét.
Igazából el se tudtam olvasni az üzenetet, csak a “dolgom” és a “bakra” szavakat tudtam nagy nehezen kibetűzni, a többit megpróbáltam kitalálni. Megmosdottam, és gyorsan lementem a térre; éppen véget ért a reggeli River. Integettem kedves ismerőseimnek.
Ahogy befordultam a sarkon, Rant pillantottam meg a városháza előtt. Egy férfival beszélgetett, aki időnként eljárt száretezni. A város egyik leghírhedtebb embere volt. Habár senki sem figyelmeztetett, jobbnak láttam elkerülni a társaságát. Megpróbáltam kiverni a fejemből a látottakat, és Vale kunyhója felé vettem az utam. Tanulmányaim kritikus stádiumhoz érkeztek: rendszerbe kellett foglalnom a megtanult elméleti és gyakorlati ismereteket.
- Ezt már gondolkodás nélkül kellene fújni - mondta Vale, és elvigyorgott.
- Képtelen vagyok ennél több ismeret befogadására. - Teljesen elkeseredtem. - Egyre lehetetlenebbnek tűnik. Valahányszor az az érzésem, hogy szépen haladok, maga mindig rám zúdít valami újat, amit ismét hónapokig sajátítok el. Ennek így sose lesz vége! Nekem ez túl nagy falat, évekig tartana, Mester. És maga ezzel tisztában volt, amikor rábeszélt.
- Na, nem kell ennyire elkeseredni!
- Hogyne lennék elkeseredve, ügyetlen zöldfülű vagyok! Még az alapokat sem tudom hiánytalanul! Nem jutok egyről a kettőre. Mindig itt fogok tartani a kezdet kezdetén.
- Ne vedd úgy a szívedre! Nézz meg engem, ötven éve csinálom, és még mindig csak a közepén tartok.
- Azt hiszi, ezzel megvigasztal? Ha még maga sem szakember, akkor mit szóljak én?
- Ezt nem nekem kell megválaszolnom. - Letérdelt mellém. - Valahol mindent el kell kezdeni, tymon, különben nem jutnánk semmire. Nem értem, ti idegenek miért akartok mindenben szakemberek lenni. Nem vagytok gépek! Egyik páciensed sem panaszkodott rád, pillanatnyilag elégedj meg ennyivel. - Kopogtattak az ajtón. - Megérkezett az a valaki, akit azért hívtam, hogy megnézze, mit tudsz. Szólhatok neki, hogy jöjjön vissza máskor, ha... van esetleg még valami, ami bánt? Nem hoztad magaddal Rant, pedig azt mondtad, hogy sokat javult.
- Igen, sokat - szipogtam. Egy perccel ezelőtt a sírás kerülgetett, de elmúlt. - Engedje csak be azt az embert, Mester! Jöjjön, aminek jönnie kell! Egy negyven-negyvenöt év körüli férfi lépett be. Öltözékéből ítélve halász lehetett, de nem volt ismerős.
- Nos, hol kezded? - kérdezte Vale.
Éreztem, hogy ez már a vizsgáztatáshoz tartozik. Végigmértem a beteget, figyeltem, hogyan jár. Volt valami különös benne. Megkértem, hogy feküdjön le. Látni akartam, hogyan helyezkednek el ernyedt végtagjai. Aztán szemügyre vettem a csizmája talpát. A nyomok szerint a bal belső talpéjre, egyáltalán nem helyez testsúlyt.
- Ízületi gyulladás? - kérdeztem Vale-t.
- Én nem segíthetek. Kérdezze meg őt! - Erre már én is gondoltam.
- Bocsásson meg, uram, szeretne közölni valamit a kezelés előtt? - A férfi mosolygott, és elmondta az ízületi gyulladás klasszikus tüneteit.
Kitapogattam lábizmait és kikövetkeztettem, hová kellene áthelyeznie testsúlyát, hogy a járás ne okozzon fájdalmat. Ezután megkerestem a nyaktól jobbra eső izomcsomót.
- Ez az - mondtam.
Vale tapsolt, és örömében nagyokat dobbantott lábával a padlón. A beteg vigyorgott.
- Nem is rossz! Ahhoz képest, hogy egy tymon, én mondom, nem is olyan rossz!
Vale nagyon megforgatott aznap. Már alig vártam, hogy jöjjön Pyre, az utolsó páciens. Pyre mindig türelmes volt, bármivel megelégedett, már pedig akkor, úgy éreztem, nem tudok sokat nyújtani. Amint föléje térdeltem, hirtelen eszembe jutott valami. Vale azt szokta mondani, hogy “oltsam ki magamból az érdektelenséget”, mielőtt hozzáfogok a munkához. Mindig figyelmesen meghallgattam, mégsem értettem, mire jó ez az egész: elkezdem és kész. De most szörnyen elgyötört voltam, és nem akartam, hogy emiatt Pyre bármiben hiányt szenvedjen. Ezért egy darabig csendben térdeltem mellette; lenyugodtam, megtisztítottam a fejem minden más gondolattól, hogy kizárólag a masszázsra figyeljek. Amikor kezemet Pyre vállaira helyeztem, felsóhajtott.
- Ó, tymon! - Kicsit meglepődtem, de folytattam. - Egyre jobban csinálod - mondta, amikor befejeztem. Hangjában akkora csodálkozás és elégedettség volt, hogy kénytelen voltam belegondolni, vajon milyennek tartotta a kúrát korábban. Aztán megkért, hogy masszírozzam meg a kezét, mert egész nap egy olyan jelenetet próbált a chakon színházban, amiben végig a kezén kell járnia.
Vale a padlót seperte. Naponta legalább egyszer elvégezte ezt a műveletet, s közben vigyázott, nehogy véletlenül megüsse a macskát. Kicsit felhúztam köntösömet, hogy kényelmesebb legyen a térdelés. Pyre még mindig félmeztelen volt. A kandalló mellett tanyáztunk, s miközben a tenyerét masszíroztam az ölembe ejtve, egy történeten nevetgéltünk, amit a táncpartneréről mesélt.
Egyszer csak Ran lépett be a szobába. A nagy nevetésben nem hallottuk, hogy kopogtatott, de egyébként is túlságosan el voltam foglalva a masszírozással. Ran ránk se nézett. Elengedtem Pyre kezét. Ez volt az első alkalom, hogy zavarba ejtett a páciens megérintése.
- Vale-lel akarok beszélni - mondta hűvösen. Bántott a viselkedése. Csak egy ivoryi tudhatja igazán, mit jelent a tinaje. Most mégis szerettem volna megmondani neki, hogy Pyre a nők iránt érez legkevésbé szexuális vágyat.
- Mennem kell - szólt Pyre. Felvette az ingét és a kabátját. - Holnap megint jövök, tymon.
- Tymon? - vonta Össze a szemöldökét Ran, majd felém fordult. - Jobb, ha te is mész, négyszemközt szeretnék Vale-lel beszélni.
Ha a bizalmatlanságot rám is értette, akkor erről még beszélünk!
- Ha valami mondanivalód van Vale-nek...
- Hamarosan te is meg fogod tudni - csitított le.
- Azt hiszem, ezt nekem kell eldöntenem, hogy akarok-e négyszemközt beszélni a barátjával. Ezért én kérem, tymon, hogy odakint várjon.
- Inkább Mulletéknál. Sok a megbeszélnivalónk - mondta rám se nézve, Hát jó, legyen. Ha így viselkedik, előbb-utóbb megint rám kell hagyatkoznia.
Ran egy óra múlva még mindig nem jött haza, így egyedül mentem el a vacsorára. Ha idejében visszajön, megspórolhattunk volna egy étkezést. Csakis ezért vagyok rá mérges, próbáltam nyugtatgatni magam.
Az athénaiak hajója valóban olyan pazar volt, mint amilyennek lefestették. Annamarie a feljárónál fogadott.
- Úgy örülök, hogy eljöttél, már alig vártuk, hogy beszélgethessünk veled. - Az ebédlőbe vezetett; a terem közepén egy hosszú asztal állt, körben szaténnal letakart kanapék. Akár egy fényűző római lakoma! -, gondoltam irigyen.
- Micsoda meló vár a buli végén a szolgákra! - mondtam, mire Annamarie értetlenül nézett rám.
- Clement mellett lesz a helyed, ha nincs ellene kifogásod.
- Köszönöm - mondtam, és megpróbáltam elfojtani gúnyosnak ígérkező megjegyzésemet. A vacsora elég jó volt, de az issini esküvőhöz képest zsíroskenyér.
Viszont a városházán osztott ingyen kaját jócskán lekörözte. A borosüveg körbe járt. Én azonban mindvégig egyetlen poharat szorongattam, nem úgy, mint Clement.
Arra gondoltam, hogy biztosan faggatni fognak az Athénán végzett munkámról, ami azért nyugtalanított, mert a részletekre egyáltalán nem emlékeztem. Szerencsére nem került rá a sor. Clement ugyanis magához ragadta a szót, és bőbeszédűen elregélte, éppen milyen cikken dolgozik, mi volt a három legutóbbi publikációja, s mellesleg megemlítette, hogy a napokban léptették elő. Elárulta nekem, hogy eddigi feleségei nem értették meg. Feje időnként lehanyatlott, majd némi erőfeszítések árán sikerült megtámasztania állat. A fekve étkezések egyik előnye, hogy az ilyen embereket, mint Clement, szépen álomba ringatja, még mielőtt fogdosni kezdené a mellette ülő nő combjait. Végre én is bekapcsolódhattam a valamivel kellemesebb asztal körüli társalgásba. Alapjában véve nagyon kedves emberek voltak. Sok athénai élmény elevenedett fel, miközben anekdotákat mesélgettünk, például a bolygóközi utazásról.
Valaki szóba hozta, hogy az Egyetemi Kutató Intézet, Tellys és Pyrene után, Ivoryn is szeretne létrehozni egy kihelyezett tagozatot, de egyelőre se megfelelő épületet nem találtak, amit e célból megvásárolhattak volna, se építési engedélyt nem kaptak.
- Képzeljék el - mesélte a férfi -, amikor legutóbb az engedély ügyében itt jártak, az építési osztályon csúszópénzt követeltek. Ötszáz ivoryi tabalt! Ki se merem számolni, mennyi lehet az dollárban. - Halk moraj hallatszott a teremben.
- És ez még semmi - folytatta. - Az üggyel korábban foglalkozó hivatalnok hatszáz tabalt akart!
- Jobban jártak volna, ha kifizetik azt az ötszáz tabalt - szóltam, és felhörpintettem a poharam alján maradt bort. Síri csend támadt az asztal körül. Felnéztem.
- Úgy értem, nincs értelme várniuk.
- De hát kenőpénzt akartak, nem érti? Azt akarták, hogy megvesztegessék őket - ismételte a férfi, mintha egy gyereknek beszélne.
- Igen. Tudom, mi az a kenőpénz.
- Azt akarja ezzel mondani, - szólt közbe egy nő - hogy ne lépjünk fel a korrupció ellen? Engedjünk az efféle erőszaknak? Meglep, hogy éppen egy athénai szájából hallom ezt.
- Athénán ez tényleg megvesztegetésnek számít, Ivoryn viszont ez az üzlet. Nem látom értelmét, hogy a berögzött szokásokhoz ragaszkodjak, ha ez megakadályoz abban, hogy nyélbe üssek egy kulcsfontosságú üzletet. Létre akarnak itt hozni egy tagozatot, vagy nem? Mert ilyen elvekkel biztos, hogy nem fog sikerülni.
- De ez akkor is bűn - szólt valaki.
- Én nem így ítélem meg - érveltem tovább. - Athénán illik borravalót adni a pincérnek, ugyanez Pyrenén zsarolásnak számít. Mindenhol mások a szokások. Ivoryn még a vécéért is fizetnek. - Körbenéztem. Annamarie zavartan a tányérja fölé hajolt, és nemcsak ő érezte magát kellemetlenül. Néztem az arcokat, és láttam, hogy ebben a kérdésben soha sem fogunk egyetérteni. Felálltam. - Ne haragudjanak, de most már mennem kell! Köszönöm a vacsorát.
Udvarisan bólintottak, ami olyasmit jelenthetett, hogy “nincs mit” vagy “szívesen”, de egy szóval sem marasztaltak. Felsétáltam a fedélzetre, ki a mólóra, és megálltam egy fáklya mellett.
A hullámok felcsaptak a mólóra. Mélyet lélegeztem a hűvös éjszakai levegőből, és elindultam hazafelé.
12. fejezet
Mikor hazaértem, Ran még mindig nem volt otthon. Fáradtan dőltem az ágyra. Ran másnap reggelre sem jött haza. Felkeltem, és dühös lettem mindenkire: Ranre, Vale-re, meg az athénai turistákra. Napirendem szerint Vale-hez kellett volna mennem, de megmakacsoltam magam, és a városban maradtam.
Jegyzetfüzetemet olvasgattam, száreteztem egyet egyedül, és Sethtel beszélgettem az Annurian történetekről. Kíváncsi voltam, milyen lenne visszamenni az Öreghez; szerettem volna megmutatni neki, hogy mennyit fejlődtem, de nem találtam biztonságosnak, hogy ismét felkeressem. Másrészt gyanút keltene, ha nem jelennék meg a megbeszélt időpontban. Végülis olyan törvény nincs, ami megtilthatná neki, hogy elhagyja a szigetet, ha ő egyszer el akar menni. Ahhoz se fér semmi kétség, hogy még mindig jól bánik a karddal. Tisztán emlékszem arra a napra. Miután besötétedett, elmentem a városházára a vacsoráért. Üdvözöltem a szakácsot, és asztalhoz ültem.
Szerencsére Dana visszatért korábbi helyére. Inkább ő, mint én, gondoltam. Az asztalnál, ahová leültem, már öt, halásznadrágba és kabátba öltözött nő vacsorázott, de segítőkészen helyet szorítottak nekem. Nem idevalósiak voltak ők sem, ezért kölcsönös kíváncsisággal méregettük egymást. Iszonyatos mennyiségű bort ittak meg, és beszédükből meg mozdulataikból arra következtettem, hogy jelentéktelen kereskedő családból származnak. Egyikük nem nézett ki többnek tizennégy évesnél, de a másik négy harmincon is felül volt. Szóba elegyedtem velük, és megtudtam, hogy nyugatról, a Kiris folyótól jöttek. Halászok, és a Silveren hajóztak az öbölig, onnan pedig Teshinbe.
- És te? - kérdezte a legidősebb. - Te hogy kerültél ilyen messze az otthonodtól?
- Honnan tudja, hogy messziről jöttem? - Egymásra nevettek. Elmeséltem nekik a már ismert történetet, illetve csak a legfontosabb eseményeket, de Ran nevét megváltoztattam. Együttérzően mosolyogtak, amikor a legsajnálatosabb pontokhoz érkeztem.
- És magukat mi szél hozta erre? - kérdeztem vissza. - Mi dolga lehet itt öt halásznak a hegyeken túlról? - Egymás szavába vágva elmesélték saját történetüket, ami annyira azért nem volt érdekes, hogy elismételjem. Mindenesetre társaság szempontjából kellemesebb vacsora volt, mint az előző esti. A végén megadták a címüket Bentham Cityben, és lelkemre kötötték, hogy feltétlenül keressem meg őket, ha a fővárosban rosszra fordulna a sorsom.
Úgy tűnt, a hegyen túl kevésbé merevek az emberek. Vagy ahogy egyikük mondta, az a terület ugyan nem tartozik még az Északnyugati Szektorhoz, de nagyon közel van hozzá; a lehető legközelebb, ahol még a birodalmi törvények uralkodnak.
A vacsora végeztével már nem éreztem magam olyan sült parasztnak, mint az előző esti sajnálatos események után. Amint hazafelé baktattam, Annamarie és az a fiú jött velem szembe, akinek nevét képtelen voltam megjegyezni. Túl késő lett volna visszafordulni, így hát csak remélni mertem, hogy nem ismernek meg.
- Á, szia! - köszönt rám Annamarie.
- Szia! - mondtam, és tovább akartam menni, de Annamarie megállt, nem sérthettem meg nyíltan azzal, hogy szóra sem méltatom.
- Sajnálom a tegnap este történteket - mondta. - Remélem, nem voltunk túl udvariatlanok. Azt hiszem, kicsit többet ittunk a kelleténél.
- Igen, én is így látom. Sajnálom, ha valakit megbántottam.
- Nem, nem; ha valakinek bocsánatot kell kérnie, azok mi vagyunk. Te voltál a vendég. A szólásszabadság sarkallatos pontja az athénai demokráciának - mondta kimérten -, és Clement nagyon mérges lett, amikor megtudta, mi történt. Szeretném megkérdezni, szóval többen is kérdezgették tőlem, de sajnos elfelejtettem a neved. Megmondanád?
- Az igazi nevem Theodora - válaszoltam.
- A pyrenei Theodora? - kerekedett ki a szeme.
- Igen. Miért? - Abban a pillanatban Seth rohant felénk az utcán, alig tudott megállni mellettünk. Megragadta a kezem, és húzni kezdett.
- Gyere gyorsan! - lihegte. - Ran küldött, hogy azonnal vigyelek haza. - Még mindig levegőért kapkodott.
- Az isten szerelmére, mi történt?
- Siessünk, letartóztatták Vale-t!.
- Két birodalmi zsaru - mondta Ran. A szobánkban ültünk, és a holminkat gyömöszöltük egy táskába. - Körülbelül egy órával ezelőtt. Gondolom, a fogdába vitték kihallgatásra.
- Birodalmi rendőrök itt, Teshinben? Ezt nem értem.
- Ezen nincs mit nem érteni. Menj, próbálj meg élelmet szerezni Mulletéktől, mielőtt... Nem! Ne menj sehova! Legjobb, ha nem szólunk, hogy elmegyünk. Az ablakon át lépünk le.
- Ran, a felső szinten vagyunk!
- Nem baj, az alattunk lévő ablak felett van egy párkány. Arra le tudunk mászni, onnan pedig leugrunk. Az utca különben is tiszta sár meg szemét, nem üthetjük meg magunkat.
- Lehet, hogy nem is miattunk tartóztatták le.
- Mit akarsz ezzel mondani?
- Vale ismer egy szökevényt a Kado szigeten. Lehet, hogy róla...
Nem, ez mégsem valószínű. Annurian évek óta a szigeten él. - Ran viszont tegnap tért magához, rögtön másnap letartóztatják és kihallgatják Vale-t.
- Mégis, mit akarhatnak tőle? Mi lenne, ha beszélnék Annuriannal? Lehet, hogy tudna segíteni. Téli látogatásaim során egyre inkább tiszteltem az Öreget. Ha felkéredzkednék az egyik halászbárkára, talán még idejében tudnám értesíteni…
- Ó, Theodora, próbálj meg egy kicsit gondolkodni! Ezzel Annurian nyomára vezetnéd a két rendőrt, amiért az Öreg az életedet venné. Márpedig ha ilyen ostoba vagy, meg is érdemled.
- Mert... - Ran várta, hogy folytassam.
- Semmi. Gyerünk, másszunk ki az ablakon!
- Helyes - mondta, és kezembe nyomta az egyik csomagot.
- Hogyan értesültél a letartóztatásról? - kérdeztem, miközben nekikészültem. Ezen a szűk nyíláson nem lesz könnyű kipréselni magamat, pedig én egy törpenövésű idegen vagyok. El se tudtam képzelni, Ran hogy fog megbirkózni ezzel az akadállyal. Előre dobtam a csomagot.
- Peradon tanácsos üzent Sethtel. Vagy sejt valamit, vagy csak úgy gondolta, nem tanácsos, hogy a birodalmiakkal együtt idegenek is tartózkodjanak a városban. Gondolj bele: ha csak egy kicsit is megszorongatják, most lehet, hogy nem Vale, hanem mi csücsülünk a fogdában. Kíméljük meg a zsarukat ettől a munkától! Felkészültél?
- Talán - néztem le a mélybe.
- Tipikus birodalmi zsaruk voltak. Gorombasággal nem megy az ember semmire: ezt jó, ha megjegyzed, Theodora!
Az jutott eszembe, amire Nagymama tanított, de még mielőtt kimondhattam volna, Ran ismét megszólalt.
- Próbálj meg gurulni, amikor földet érsz! - aztán kedvesen meglökött.
Leértem a porba. Olyan volt, mintha egy óriás vállon veregetett volna.
Alig kaptam levegőt, és percekig mozdulni sem tudtam.
- Theodora, jól vagy? - Ran ijedt tekintettel térdelt mellettem. Nem volt komolyabb bajom, csak minden porcikám sajgott, és nem kaptam elég levegőt ahhoz, hogy megmondjam neki. - Theodora!
-...mi bajom - nyögtem ki végre.
- Mit mondasz?
- Semmi bajom - suttogtam -, csak várj egy kicsit. - Felállt.
- Mondtam, hogy gurulj, amikor leérsz!
- Igen, de azt is mondtad, hogy lesz egy párkány.
- Amikor kimásztál, már láttam, hogy ez az ablak túl szűk, csak úgy férsz ki rajta, ha egy kicsit meglöklek. De nincs is olyan magasan, és szóltam, hogy gurulj.
- Kösz, legközelebb, ha még tudok mozogni, megpróbálom. - Néhány perccel később fel tudtam állni, és teljesen lehetetlen pózba merevedve vánszorogtam Ran után kifelé a városból. - Te hogy jutottál ki ezen a szűk ablakon? - kérdeztem.
- Egy mágus azért mágus, hogy ilyen helyzetekben tudjon magán segíteni! - és mosolygott.
Verger's Fordtól körülbelül ötpercnyi gyaloglásra volt egy tisztás az erdőben. Csomagjainkat ledobtuk a fűbe, és leültünk.
- Itt meg kell várnunk valakit - szólt Ran.
Tehát vártunk. Fájdalmaim csak kicsit enyhültek, amennyire lehetett megpróbáltam mozdulatlan ülni. Sok minden járt a fejemben: először is Vale, aztán Seth, az Öreg, meg azok az emberek, akikkel száreteztem vagy a konyhán dolgoztam. Egyikőjüktől sem búcsúztam el. Órák teltek el.
- Kire várunk? - kérdeztem.
- Barátokra - válaszolta kurtán.
Hosszú idő telt el, míg egyszer csak a bozótban ágak reccsenésére lettem figyelmes. Ran talpra ugrott, és a tekintetéből kiolvastam, hogy a meg nem vásárolt pisztolyokra gondol. Megint igaza volt! Egy alakot pillantottunk meg, ahogy átverekedte magát a bokrokon.
Seth volt az.
- Tymon! - Odafutott hozzám, és átölelte a nyakamat. - Elhoztam őket - fordult Ranhez.
Két férfi lépett ki a bozótból, az egyiket felismertem: a kétes hírű fickó volt, akivel tegnap beszélgetett Ran. Negyven év körüli, szakállas, fején az egyik na'telleth irányzat, a “Csendes Út” képviselőinek gyöngydíszítéses sapkáját viselte. (Enyhén szólva, ellentmondásos szervezet, ha ilyen fejfedő viselésére kötelezi a tagjait.) Magányosan élt egy városszéli kisházban. Arról volt híres, hogy még azután is tudott olcsó sört szerezni, hogy a városháza bezárt. A másik férfi sokkal fiatalabb volt, nem lehetett több húsz évesnél, de magas volt és izmos. Még a környéken sem láttam azelőtt.
- A nagybátyám és az unokatestvérem - mutatta be őket Seth.
- Peradonok? - kérdeztem.
- Nem, Someringek - válaszolt.
- De már nem sokáig - hajolt meg az idősebb férfi. - Az én nevem Karlas, ő pedig az unokaöcsém, Tyl. Seth és Tyl az unokaöcséim, csak két különböző ágról. - Mosolygott, és megveregette Tyl derekát, mire a fiú tétován meghajolt. Tudhattam volna. Ebben a kis városban szegről-végről mindenki rokon volt.
- Hogy-hogy már nem sokáig?
- Ha sikerül a tervünk, ők is családtagok lesznek Cormallonon - magyarázta Ran.
- Értem - mondtam.
- És Halét, a bátyám, úgyszintén, de ő majd később csatlakozik hozzánk - tette hozzá Karlas.
- Értem - ismételtem.
Ran megfogta a karom, és félrehúzott.
- Vale szerint bennük megbízhatunk. Azért mentem el hozzá, hogy tanácsot kérjek tőle, kire támaszkodhatunk a városbéliek közül.
- Aha - mondtam, mert nem akartam újra azt mondani, hogy “Értem”.
- Most meg mi bajod van, Theodora? Mit akarsz még?
- Csak szeretném tudni, mi folyik itt, és hogy mik a terveid!
- Ez minden? - kérdezte nevetve. Egymás szemébe néztünk. - Nézd, mihelyt alkalmam lesz rá... - mondta, de hirtelen Sethhez fordult. - Köszönöm! Neked is és a tanácsos úrnak is. Most jobb, ha hazamész és kialszod magad. Rendben?
- Seth, várj egy kicsit! - kiáltottam utána. - Szerintem, amint rájönnek, hogy eltűntünk, Vale-t szabadon engedik, és...
- De hisz már kiengedték - mondta.
- És hogy van?
- Úgy hallottam, nem esett bántódása.
- Jól van. - Kitéptem egy lapot a jegyzetfüzetemből, csak annyit írtam rá, hogy “Ég önnel”, majd odanyújtottam Rannek, és megkértem, hogy írja rá ivoryiul, hogy “Mester”. Tollat fogott.
- Vale tudni fogja, hogy ezt nem te írtad - akadékoskodott.
- Nem baj, érteni fogja az üzenetet. - Ran odafirkantott valamit, és Seth kezébe nyomta a papírost. Seth félbehajtotta, és begyűrte a zsebébe.
- Viszlát, tymon! - búcsúzott.
- Viszlát, Seth! Kis mesemondóm.
- Mindig túlzol, tymon - kiabálta, de addigra már eltűnt a fák között. Ran felszedte a csomagokat.
- Elég időt vesztegettünk, ideje, hogy végre kijussunk ebből az átkozott tartományból. - felém hajította az egyik csomagot. - Na mi lesz, tymon, egész éjjel itt akarsz álldogálni? - Tymon? Már ő is kezdi?
- De hisz már majdnem pirkad - mutattam az égre.
- Annál inkább indulnunk kell.
Mind a négyen útra keltünk észak felé. Karlas és Tyl maguk után vonszolták csomagjaikat. Illetve nemcsak az ő csomagjaikat, hanem az enyémet is, miután látták rajtam, hogy már alig bírom.
Egy idő után arról is lemondtam, hogy állandóan yisszakunyeráljam. (Vajon Nagymama visszakérte volna? És Kylla? Bizonyára nem. Különben is, a vállaimban és a hátamban olyan nyilaló fájdalmat éreztem, hogy az efféle etikai kérdések igazán nem tűntek fontosnak.) Az a szerencsétlen esés az ablakból jobban megviselt, mint gondoltam. A nap fénypontja az volt, amikor végre leültünk egy kicsit. Mindössze egy rövid pihenőre álltunk meg, de én úgy elaludtam, hogy csak másnap reggel ébredtem fel. Akkor is csak azért, mert napkelte előtt felrázott Ran.
- Van itt a közelben egy város, úgy negyedórányira. Karlas elmegy, és bevásárol mindent, amire szükségünk lehet. Van valami kívánságod?
- Huh, jobb, ha vele megyek.
- Viccelsz? Könnyen felismerhetnek.
- Ne hülyéskedj, Ran! Egy sálat tekerek a fejem köré, és máris olyan leszek, mint bárki a városban. Legfeljebb kicsit alacsonyabb és sápadtabb. - A csomagból előkerestem a sálamat.
- Nem hiszem, hogy ez jó ötlet.
- Miért nem? A fővárosban is szaladgált egy csomó szőke, fehérbőrű lány.
- De most nem a fővárosban vagyunk, hanem egy eldugott, isten háta mögötti helyen, kinn a pusztában!
- Elég nagy város ez - szólt Karlas. - Úgy értem, ha a hölgy eltökélte magát, hogy jönni akar, szerintem el tud vegyülni a tömegben. Már amennyiben a sálat felveszi.
Ran vállat vont. Elindultam Karlasszal a folyó partján fekvő Jerrinos nevű városba, amely körülbelül háromszor akkora volt, mint Teshin. Karlast teljesen lenyűgözte a látvány. Az utcák, legalábbis a belvárosban, fekete macskakővel voltak kirakva, és a főteret pazar kandeláberek világították meg.
Azt mondta, hogy mindig is arról álmodott, hogy egyszer majd eljut a fővárosba, ahol kalandosabb élet várna rá. Jerrinost látva megbizonyosodott, hogy az a neki való hely. Az egyik félreeső utcában vett néhány köntöst, cipőt, és ha jól láttam, pisztolyokat is. Gondoltam, én is veszek egy pár csizmát, de lemondtam róla, mert már tavaszodott, és a régi csizmám még elég jól bírta. Aztán arra gondoltam, hogy veszek magamnak egy pisztolyt, de nagyon drágák voltak. Még ha elérhető áron szereztem, akkor is csak kidobott pénz lett volna, mert a használatához nem értettem. Ha valaki fegyvert fog rám, ő győz, mert mire én előkapom a pisztolyom, már a temetésemről is lekéstem. Biztosan használtat is lehetett volna szerezni, de nem tudtam, kihez fordulhatnék ez ügyben. Végül is csak a hőpengéhez vettem utántöltőt, ételmelegítéshez egy fazekat meg egy kulacsot.
Aztán leültem a városháza lépcsőjére, és vártam az ingyen reggelit. Minek költöttem volna élelemre? Petrezselymes rizst kaptunk hússal, egészen ízletesen elkészítették. Felét elraktam Rannek a vadonatúj edénybe. A téren találkoztam Karlasszal, majd visszaindultunk az erdőbe.
- Nem volt semmi baj - mondtam Rannek, amikor visszaértünk. Karlas odanyújtott Rannek is és Tylnek is egy-egy pisztolyt. Ran kapott egy zöld köntöst, világosabbat, mint a téli felöltője volt. Összehajtogatta, és eltette a táskájába. Azt mondta, csak akkor veszi fel, ha melegebb lesz az idő.
- Indulhatunk? - állt fel Tyl.
- Még egy perc - mondta Ran, és karomnál fogva félrehúzott.
- Mi baj van? - kérdeztem.
- Semmi. Csak tudni akartad, mi a tervem.
- Tényleg el akarod mondani? - vigyorogtam idétlenül, mert alig tudtam elhinni.
- Sose tudom, mivel lehet jókedvre deríteni! Na figyelj, elmondom, mi a szándékom! Először is visszajutni a fővárosba, amilyen gyorsan csak lehet. Ott ismerem a terepet, kapcsolataim vannak, könnyebben megvédhetjük magunkat, mint egy kis faluban, ahol a kutya se törődik velünk. Nézd csak meg, Teshinben elég volt két birodalmi megbízott, hogy helyreálljon a rend. Eddig világos?
- Igen, világos. A fővárost nagyon jó ötletnek tartom. Elvégre Teshin előtt is ott voltunk.
- Oké. Amint a fővárosba értünk, felkeresem néhány barátomat, utánanézek egy-két dolognak, és megtudakolom, mit tehetünk a családi tanács által hozott határozat ellen. Amíg ezt nem tudom, semmit se csinálhatok. Kielégítettem a kíváncsiságodat, tymon?
- Hallgass meg, Ran! Tegyük fel, hogy Eln felelős a történtekért vagy legalábbis, tudomása volt róluk. Miből gondolod, hogy nem fogja megakadályozni, hogy a családi tanács közelébe férkőzz? Vagy hogy bárki közelébe, aki segíteni tud? - Nem válaszolt.
- Nem hiszem, hogy ez nem jutott eszedbe.
- Emiatt ne aggódj! - mondta. Felvett a földről egy ágat, és lekaparta vele a sarat a csizmája talpáról. - Figyelj! Igazad van, ez tényleg problémát jelent. - Leguggolt, és a kezében levő faággal egy térképszerűséget rajzolt a földre. - Vagy elindulunk erre, a Mountain Enden keresztül, és végigmegyünk a tengerpart mentén - mindenki ezt az utat választja -, ez körülbelül három hónapi gyaloglás; vagy átvágunk a Simil völgyön, és akkor hat hét alatt a fővárosban vagyunk. Csak bajunk lehet az évszakból kifolyólag. Tavasszal megindul az olvadás, amitől a völgy egy összefüggő tó lesz, aztán a Silverbe ömlik. Ezért vannak a védőgátak egészen Verger Fordtól a völgyig.
- Éppen tavaszodik - jegyeztem meg.
- Igen, ezért kockázatos ez az útvonal. Gyorsan kell megtennünk. Karlasszal és Tyllel már megbeszéltem. Ők vállalják, hogy nekivágnak.
- Értem.
Ran várta, hogy mit felelek.
- Rendben, ha mindenki ezt az utat választja, akkor én is benne vagyok. - Ran megkönnyebbülten mosolygott. - Úgy értem, miért rohannék egyedül a birodalmi rendőrök karmaiba, ha egyszer társaságban is meghalhatok. Akkor inkább a természet erői pusztítsanak el.
- Tetszik az érvelésed, Theodora, komolyan mondom, figyelemre méltó. És hogy állunk a kártyákkal?
- Jaj, várj csak! - Elővettem az ételest. - Ezt a városból hoztam. Talán jobb, ha tele hassal kezded a napot. Felnyitotta az edényt, s az ujjával a szájába lapátolt egy kis rizst.
- Mmm... petrezselymes. - Bedobott néhány falatot. - Ilyet vacsorára szoktak adni. Csak nem estebédet szolgának fel reggelire? Micsoda város!?
- Ahogy vesszük. Ez a tegnap esti maradék lehet a városházáról. Elárulom, hogy a csavargók reggelijét eszed. Hirtelen megállt szájában az étel. Pár pillanatig mereven nézett maga elé. Azt hittem, mindjárt kiköpi az egészet, vagy lehányja az edényt.
- Micsoda?
- A csavargók reggelije - ismételtem meg bizonytalanul.
- Fel akarsz bosszantani? Hogy tehettél ilyet? Etelt kunyerálni egy koszos kis városban! Egy Cormallon! - A lehető leghűvösebb hangon válaszoltam:
- Jól figyelj rám, barátocskám! Lehet, hogy te vagy az első számú Cormallon, de jelen pillanatban ezzel egyikünk sem lakik jól! Szeretnélek emlékeztetni, hogy nem is olyan rég, te magad is sorban álltál ezért az alamizsnáért. És most nem lennél itt, ha nem tetted volna meg. Úgyhogy csak ne kényeskedj! Nem vagyok idevalósi, honnan tudhattam volna, hogy felfordul a gyomrod az ingyen kajától? - Ran tehetetlenül meredt rám. Most először fakadtam ki, mi több, csak úgy dőlt belőlem a szó.
- Igen, ma is elmentem a városházára. Nem hiszem, hogy ezért bocsánatot kellene kérnem. Tudod te egyáltalán, hány bakra a vagyonunk? Elárulhatom, hogy nem valami sok. És honnan a fészkes fenéből vársz anyagi segítséget? Csak nem gondolod, hogy a barátaid bedobják a közösbe az évekig kuporgatott pénzüket? Ami, feltételezem, még mindig nem húzna ki minket a csávából. Ha van egy csepp eszük, nem tesznek ilyet. Arra az esetre tartogatják, ha kudarcot vallanánk. Vagyis, csak magunkra számíthatunk, meg arra a néhány bakrára, amink még megmaradt! - Kifogytam a szuszból, és zokogni kezdtem. Ran ijedten nézett rám.
- Sajnálom, Theodora, nem akartalak megbántani! - Újabb adag rizst tett a szájába, és rágni kezdte olyan arckifejezéssel, mintha fűrészport enne, abból is a legízetlenebb fajtát. Férfiasan lenyelte.
- Ó, tudósokra vigyázó istenek! - Nem tudtam eldönteni, hogy sírjak vagy nevessek. Ran az utolsó szemig megette a rizst, egy ronggyal kitörölte az edényt, és visszaadta.
- Köszönöm, nagyon ízlett. Bocsásd meg az udvariatlan viselkedésemet! De az ingyen kajáról most és mindörökre mondj le! Ugye értesz, Theodora?
- Rendben, ha ez a kívánságod.
Visszatértünk barátainkhoz, akik igyekeztek úgy tenni, mintha egy szót se hallottak volna a beszélgetésből. Felszedtük a csomagokat, és elindultunk.
- Arra gondolj, hogy kempingezni mész! - bátorítottam magam.
13. fejezet
Tyl, mint hamarosan kiderült, betegesen szégyenlős volt, úgyhogy eltelt egy kis idő, míg közölni merte, hogy kificamította a bokáját. Akkor is csak a nagybátyjának súgta oda, aki persze rögtön szólt Rannek és nekem. Nem mintha örültem volna a dolognak, de őszintén szólva, rám is rám fért egy kis pihenő. Már alig bírtam lépést tartani a három férfival, amin nem is csodálkoztam, hiszen magasabbak voltak, hosszabb volt a lábuk, és egyébként sem tartoztunk egy súlycsoportba. Kocognom kellett, hogy ne maradjak le. A terep viszont nem kedvezett a kocogóknak. Tyl miatt, szerencsémre, lassították a tempót.
Másnap este elővettem a kártyákat. Ran is ott ült a tűznél, jól láthatta, mit csinálok, de nem szólt, hanem tovább teregette a kimosott tunikáját.
Először Rannek akartam olvasni, ami nem volt jellemző, de úgy gondoltam, elég aggasztó a helyzete ahhoz, hogy most kivételt tegyek. A Végkifejlett lap került felülre, ami utcán rohanó embereket ábrázolt, köztük egy nőt, karján csecsemővel. A többiek összedőlt házak romjai alól másztak elő. Az újjászületés és a túlélés szimbóluma.
Amikor megérintettem a kártyát, a romos házban a Cormallon birtokot láttam, az utca domboldal lett, a gyermeket tartó nőn pedig Kylla vonásait fedeztem fel, aki fáklyát vitt a kezében. A hegytetőn csatlakozott Elnhez, és szavalni kezdtek. Mint minden kártya, ez is néma volt, de tudtam, hogy a Rant kitagadó nyilatkozatot skandálják.
Ezzel nem mondott újat. De ahogy ujjaim a kártyán pihentek, eszembe jutott, hogy talán nem vártam ki a végét. Úgy kezeltem a kártyát, mint a számítógépes adásokat, vagyis csak arra figyeltem, ami szembeötlő. Mi van, ha nemcsak ennyi az üzenet? Vale-nél megtanultam, hogy fokról-fokra kell haladni.
Ez újabb ötletet adott. Bár a na'telleth elfojtást még mindig nem értettem, hogy mire jó, de arra gondoltam, hogyha a tinaje előtt sikerült megnyugtatnom vele magam, akkor most is működnie kell. Mély lélegzetet vettem, és megpróbáltam a felesleges gondolatokat kiverni a fejemből. Amikor teljesen megnyugodtam, és semmi sem zavart, hagytam, hogy figyelmem szépen lassan a kártya felé forduljon. Óvatosan, nem sietve, mintha gondolataim között bóklásznék.
Hirtelen elkapott valami. Olyan volt, mintha egy mély kútba zuhannék.
Ismét a hegytetőt láttam, de most szinte én is jelen voltam. Jelen, de minél? Nem tudtam, mi történik. Kylla kezében ott volt a fáklya, vagy nem is Kylla volt az? Arca idősebbnek és mogorvábbnak tűnt. Eln kezéből elvette a fáklyát, és odanyújtotta egy mellette álló embernek. Meggyújtotta a hegytetőn rakott máglyát. Tisztán hallottam Eln szavait:
- Meggyújtom a halotti tüzeket!
- Már késő - mondta neki Kylla -, nincs mivel meggyújtanod. - Hangjában harag volt. Emlékszem, arra gondoltam, hogy az adott helyzetben ez nem valami szép tőle.
Hirtelen kiütötték kezemből a kártyát. Ran komor arca hajolt fölém.
- Theodora, mit csinálsz? Jól vagy?
- Persze, hogy jól vagyok. A kártyákból olvastam. Miért szakítottál félbe?
- Hát épp ez az! Nem tudtalak félbeszakítani. Nem is hallottad, hogy szóltam hozzád. Mi történt? - Elmondtam neki, amit láttam. Azt hittem, biztatni fog, hogy próbáljam meg újra. Elvégre tudni akarja, mi áll benne? Ő nyaggatott napok óta a kártyákkal. De nem, ehelyett elgondolkodott. - Nem tudom, hogy jó ötlet volt-e.
- Ment, míg ki nem tépted a kezemből.
- Ment, de hogyan? Ki hallott már így kártyát olvasni? Magad mondtad, hogy nem hatott valóságosnak.
- Nem, én azt mondtam, hogy több volt egy puszta szimbólumnál, vagyis nem jövőbeli látomásról van szó.
- Nekem ez egyáltalán nem tetszik. Hogyan támaszkodhatnánk ilyen információkra? Sose tartottam sokra az efféle jóslatokat, és lehet, hogy nem is veszélytelenek.
- Nem éreztem, hogy veszélyben lennék, egyáltalán nem féltem.
- Nem. De azt nem tudhatjuk, hogy mi történt volna, ha nem vagyok itt, és nem veszem el tőled idejében.
- Minden valószínűség szerint, végignézhettem volna a jelenetet - mondtam kicsit sértődötten, mert úgy éreztem magam, mint akinek a detektív történet vége előtt döglik be a számítógépe.
- Nem hiszem - mondta Ran erélyesen. így hát kénytelen voltam elrakni a kártyákat, legalábbis egyelőre.
Karlas a tűz túloldalán guggolt. Udvariasan megvárta, míg befejezzük a beszélgetést, aztán odajött hozzám.
- Az unokaöcsém arra kéri, hogy segítsen rajta tinajével. Hátha enyhítené a fájdalmait.
Tylre pillantottam. Elfordította tekintetét, és egyik kezével a kificamodott bokáját simogatta.
- Előre nem tudom megmondani, hogy segít-e rajta. Elképzelhető, de egyáltalán nem biztos - mondtam Karlasnak. - Vale útmutatásai szerint ilyen állapotban nem lenne szabad a bokájához nyúlnom, legfeljebb köréje gyűjthetnék egy kevés energiát, ami vagy segít, vagy nem. Biztos, hogy Vale is ezt mondaná.
- Tudom - erősködött Karlas -, Tyl azért szeretné, hogy jobban megismerhesse.
- Tessék?
- Szeretné jobban megismerni. Köztudott, hogy a tinaje sikere a másszor jellemén és hozzáállásán múlik. - Ez az ember megszédült!
- Nézze, Karlas, azt hiszem, ezt kissé félreértelmezi. Ha valami személyes dolog segíthet e téren, akkor biztos vagyok benne, hogy a befogadó hozzáállásán sokkal több múlik. Ha el tudja magát lazítani, és megfelelő mértékben részt vesz a kezelésben, ez érződik a testén: képes lesz a befogadásra. Itt kizárólag erről van szó.
- Azt mondtam neki, hogy maga egy kivételes személyiség, máskülönben az útra sem vállalkozott volna. Biztos vagyok benne, hogy Cormallon úr nem akárkivel vág neki egy ilyen kalandnak.
- Ez igazán hízelgő - mondtam, és teljesen lemondtam róla, hogy meggyőzzem. - Nagyon kedves magától.
- Szóval, megnézi az unokaöcsémet? Nem rossz fiú, látja, nem panaszkodik, pedig nagyon fájhat a bokája.
- Rendben van. - Felálltam, és odamentem Tylhez. - Szia! - üdvözöltem.
Tyl esetlenül vállat vont, közben valami köszönésfélét motyogott.
Általában szeretek beszélgetni a beteggel, hogy valamennyire megismerjem, és ő se érezze magát zavarban. Tyl esetében viszont úgy láttam, hogy ezzel az ellenkező eredményt érném el, izmos teste azonnal görcsbe rándulna.
- Fordulj meg! - parancsoltam rá, mert láttam, hogy csak így boldogulok vele. Engedelmesen megfordult. Ran is odajött.
- Nézhetem? - kérdezte.
- Ha akarod.
Tylt gyúrása közben megértettem, miért mondta Vale, hogy azoknak az embereknek, akik tudatosan építik izmaikat, különbözik az energiaáramlásuk az olyan táncosokétól, mint például Pyre. Mindkettő nehéz gyakorlatokkal edzi a testét, de Tyl energiái bizonyos pontokban gyűltek össze, míg Pyre energiái szétterjedtek egész testében.
- Ugye nem fáj? - kérdeztem Tylt. Olyan erősen masszíroztam, mint még senkit.
- Alig érzem. Olyan, mintha simogatnának.
Úristen, ez mégiscsak tud beszélni!? Mikor végeztem, barátságosan megpaskoltam a hátát, ő pedig rám mosolygott. Látszott, hogy kellemesebben érzi magát.
- Nem lehetett könnyű megtanulni - jegyezte meg Ran.
- Bizony megszenvedtem vele.
Bólintott, mintha valami fontos dolgot tudott volna meg. Nem sokkal később egy pokrócot vett ki a csomagjából, és odahozta nekem. Tudom, hogy sosem költene ilyesmire, de még nincs tavasz.
- Kösz - fogadtam el a sötétvörös gyapjútakarót, amit még Karlas vehetett Jerrinosban. - Szép álmokat!
- Úgy van, szép álmokat! - Egy pillanatig még álldogált, aztán megkérdezte:
- Megvan még az ónixmacskád?
- Igen, a táskámban van. Szükséged van rá?
- Nem, nem érdekes, csak kíváncsi voltam. Aludj jól, tymon!
Tyl lába egy-két nap alatt rendbe jött. Most már miattam kellett lassítani a tempót. Félóra múlva Karlas és Tyl jócskán elöl jártak, és amikor Rannel beértük őket, többnyire egy fahasábon vagy egy sziklán üldögéltek.
- Ne haragudjon, asszonyom, de a lassú járás jobban fáraszt - mentegetőzött Karlas.
Megértettem őket, és sajnáltam Rant, hogy miattam kénytelen lassítani.
Nem mintha szóvá tette volna, de azért éreztem, hogy ő is szívesebben haladna a férfiakkal együtt. A lábam és a hátam szünet nélkül hasogatott. Egyik este eltompultan ültem a tűz mellett, és mindenféle lehangoló gondolatok jártak a fejemben. Ran lépett hozzám.
- Még sose láttam, hogy valaki ilyen nyomorultul nézzen ki - kezdte.
- Nahát, milyen kedves vagy!
- Nem rád, hanem az arckifejezésedre értem. Látnod kellene magad! - Mérgesen mordultam egyet. - Tudom, hogy neked se könnyű. Nem szeretnéd elmondani, hogy mi bánt?
A földön a porba firkálgattam.
- Nekem... nekem nincs fizikai tűrőképességem - nyögtem ki.
Ran azt várta, hogy folytatom, de nem volt kedvem többet mondani.
- És akkor mi van? Ez eddig nem zavart.
- Mert csak most jöttem rá! - ordítottam Ranre. - Jaj, ne haragudj! Megbocsátasz egy percre? - Egy kicsit távolabb mentem, be a fák közé, hogy néhány pillanatig egyedül lehessek.
Eddig tényleg nem tapasztaltam, hogy puhány lennék. Az iskolában bármit megpróbáltam, tűrhetően ment, legalábbis az osztálytársaimhoz képest.
Ami pedig nem, azt nem is tartottam fontosnak. Nem derült ki, hogy az állóképességem ilyen gyatra. És nem gondoltam soha, hogy emiatt szellemileg is képes vagyok lerobbanni. Ingerült és türelmetlen voltam az útitársaimmal, pedig nem ők tehettek róla.
Amikor kellőképpen magamba szálltam, visszamentem a többiekhez. Akkor ijedtem csak meg igazán! A sziklán, ahol ültem, vérfoltokat vettem észre.
Gyorsan megnéztem a ruhámat: láttam, hogy a tunikám és a lábam is véres. Nagyon megijedtem. Minden jel arra mutatott, hogy belső vérzésem van. Hol tudok itt gyorsan orvost keríteni? Van egyáltalán errefelé képzett orvos, vagy legközelebb csak a fővárosban? Remegtem a félelemtől.
Néhány lépést tettem a tábor felé, amikor eszembe jutott, hogy egy nőnél más, kevésbé drámai oka is lehet a vérzésnek. Nehéz lenne megmagyaráznom egy ivoryinak, hogyan feledkezhettem meg róla, de végül is azóta, hogy tizenhárom éves koromban megjött, nem menstruáltam. Háromévente egy olyan orvosi eszközt ültettek belém, ami meggátolja a peteérést. Általában öt évig működőképes. A legutóbbi beültetés hatása körülbelül mostanra múlhatott el. Jóságos Platón, mihez kezdjek most? Nemcsak arról volt szó, hogy ezen túl számolnom kell bizonyos apróbb kellemetlenségekkel; azt jelentette, hogy bármikor teherbe eshetek. Ezt pedig semmi esetre sem akartam. Belegondolni is rossz volt, hogy egy olyan bolygón szüljek gyereket, ahol a legközelebbi megbízható kórháztól nemcsak földrajzilag, de anyagi szempontból is fényévek választanak el. És itt van Ran. Nem mintha kifogásom lett volna a személye ellen, de mi van akkor, ha Ivory és a világegyetem genetikailag tényleg szétvált? Lehet, hogy teljesen különböző fajhoz tartozunk! A faj meghatározása szerint képesek vagyunk párzani, és termékeny utódokat létrehozni. De hát számtalan különböző faj képes párzani és szaporodni, csak az a kérdés, hogy milyen utódok származnak az ilyen keresztezésekből. Semmi biztosíték, hogy normálisak és életképesek lesznek. Még megfelelő orvosi felügyelet mellett sem! Nem volt értelme, hogy tovább gondolkodjak a dolgon, különösen, ha nem akartam, hogy az a kis életkedvem is elmenjen, ami még volt. De a tudósok isteneire mondom, ez volt az utolsó csepp a pohárban! Leültem a sziklára, és a sírás környékezett, de végül is csak bambán meredtem magam elé.
Azt sem tudtam, mit kell csinálni olyankor, amikor menstruál az ember.
Kísérőtársaimnak szólni sem mertem, lehet, hogy Ivoryn az ilyesmi tabu téma. Ezekről miért nem beszélt nekem senki? Azokra a csodálatos mesékre gondoltam, amiket Athénán olvastam. A gazdagságra és kalandra vágyó hősökre, hercegekre, akik csatába mentek; hercegnőkre, akik kastélyokban várták a lovagokat, és akiknek sosem volt ilyen problémájuk; manókra és törpékre, akiknek sosem okozott gondot lépést tartani az óriásokkal. A manók állítólag nagyon kitartóak.
Szerettem volna manó lenni. Fiú manó! Na de itt nincs mit tenni, mégiscsak szólnom kell nekik. Ha úgy gondolják, hogy kényes a téma, majd megtanulnak együtt élni vele. Elvégre nem ülhetek ezen a sziklán a világ végéig.
Visszamentem hozzájuk, és elmondtam Rannek, hogy mi a baj. Értetlenül nézett rám.
- Van nálad idritak? - kérdezte.
- Hogy micsoda? Nem, nincs - válaszoltam.
- Azt hittem, vettél Jerrinosban. Mindegy, most már késő. Majd szólok Karlasnak, hogy menjen el Spurbe, az csak néhány mérföld ide, és hozzon neked. Ó, Theodora, gondolhattam volna rá!
- Mit akarsz Karlasszal hozatni? Ez valami beültethető izé, amiről beszélsz?
- Egy mi? - Megpróbáltuk egymásnak megmagyarázni, hogy ki mire gondol, de nem sok sikerrel. Végül Ran feladta, és otthagyott, hogy Karlasszal beszéljen, aki rögtön azután el is ment. Pár óra múlva egy pici csomaggal tért vissza, amiben kis fehér izék voltak. Látszott rajtuk, hogy nedvszívó anyagból készültek.
- Mit csináljak ezekkel? - kérdeztem, és tanácstalanul nézegettem a fehér, rudacskákat.
- Én nem értek hozzá, a nők szoktak vele valamit csinálni - mondta Karlas, és hasonló kíváncsisággal vette szemügyre a kezemben tartott dolgot.
- Helyezd fel! - mondta Ran.
- Úgy érted, oda? És mennyit? Sterilek egyáltalán? - méregettem bizalmatlanul a csomagot.
Ezekben a kérdésekben Ran is tanácstalan volt. Látszott, hogy eddig nem sok figyelmet szentelt az ilyesminek.
- Ha megengedi... - szólt Tyl, majd pontos utasításokat adott, mit kell tennem. A másik két férfi elképedve hallgatta. - Öt nővérem van - mondta Tyl, és vállat vont.
Fogtam a kis csomagot, félrevonultam az erdőbe, és valami olyasmit csináltam vele, “amit a nők szoktak”. Nem volt ám olyan könnyű, mint ahogy azt Tyl elmondta. Miközben próbálkoztam, arra gondoltam, hogy többek között ez teszi emberré az embert, bár akkor inkább szerettem volna, mondjuk erszényes lenni. Azt hittem, ennél rosszabb már nem jöhet, de ebben, sajnos tévedtem.
Másnap reggel ugyanis elértük a Simil völgyet.
Hosszú, keskeny, kietlen völgynek látszott. Azt mondják, nyáron dús aljnövényzet borítja, most viszont az egész csupa sár volt. Karlas erre azt mondta: szerencse, hogy nem nyár van, mert akkor aztán alaposan megszenvednénk, mire a bozótkésekkel átverekednénk magunkat a sűrűn. Elindultunk le a völgybe, a domboldalon kitaposott ösvényen. Meleg volt, de a csizmákat kénytelenek voltunk magunkon hagyni.
- Majdnem tavasz - súgta Ran Karlasnak.
- Aha - dünnyögte Karlas komor arccal.
A völgy hosszú volt. Nekem legalábbis túl hosszúnak tűnt ahhoz, hogy három nap alatt átjussunk rajta. Letörtettünk egészen a völgy aljába, és megfogadtam, hogy ha a fene fenét eszik, akkor se maradok le. Az életünkkel játszunk, ha egy napot is késlekedünk.
Nem akartam, hogy miattam kelljen megállni, ezért nem is kértem, hogy pihenjünk. Tudtam, hogy nehezen bírom majd a férfiak diktálta tempót, de nem adtam fel. A fájdalom a lábamból és a hátamból átvándorolt a nyakamba és a mellkasomba. Kezeimmel vesetájon megtámasztottam a derekam, hátha így enyhül a fájdalom. Nem panaszkodtam, de a dolog nem sokat segített.
Néhány óra elteltével már beszélni se volt erőm. Kezdtem visszasírni az Issinbe vezető utunkat, ahol olyan gyorsan mentem, ahogy nekem tetszett, és akkor álltam meg, amikor akartam. Ej, régi szép idők! Nem sokkal később már gondolkodni se tudtam. Olyan volt, mint egy véget nem érő lidércnyomás: egyik lépés után a másik, aztán megint egy másik. Hagytam, hogy az izzadság végigfolyjon az arcomon. Csak arra tudtam koncentrálni, hogy egyik lábamat rakjam a másik után, és azokban a pillanatokban ennél megerőltetőbbet el se tudtam képzelni.
Ran kezét éreztem a vállamon.
- Theodora, itt megállhatsz, mi is pihenünk. Hallasz? - Lezuhantam a sárba, és mozdulni se tudtam. Ran mellém ugrott.
- Theodora, jól vagy?
- Igen, hagyjál.
Úgy látszik, érezte, hogy komolyan gondoltam, mert elsomfordált. Egy idő múlva, nem tudom, pontosan hány perc telhetett el, Karlasszal tért vissza.
- Segíts felemelni! - Nyakuk köré fonták karomat, és így mentünk tovább.
Ez volt nappal. Este nem segítettem se tüzet rakni, se főzni. Békén hagytak, amiért végtelenül hálás voltam. Éjszaka az egész testem sajgott; a talpam tele volt hólyagokkal, karomon-lábamon kiütések, amiket nappal észre sem vettem.
Iszonyatosan viszkettek, de ha megvakartam őket, csak csúnyábbak lettek. így telt el egy nap, két nap, három nap. Még mindig nem értünk ki a völgyből. Ran és Karlas egyre azt figyelték, nem hallani-e fentről a víz zúgását.
Én már erre is képtelen voltam. Tulajdonképpen én voltam az egyetlen a társaságban, aki nem rettegett. De a harmadik napon szinte egyik pillanatról a másikra teljesen kimerültem. Még közvetlenül előtte sem éreztem, hogy most mi következik. Sose hittem volna, hogy így, egyik lépésről a másikra éli fel az ember a vésztartalékait. Megálltam, és leültem.
Nem szóltam senkinek. Beletelt néhány percbe, míg észrevették, hogy lemaradtam. Visszajöttek megkeresni. Mindhárman megálltak körülöttem.
- Theodora, - szólt Ran - tovább kell mennünk. Most már visszafordulni is késő lenne, itt pedig nem vagyunk biztonságban. Bármelyik pillanatban megindulhat fentről a zuhatag, és akkor végünk. Theodora, hallasz? Úgy elönti a víz ezt a völgyet, mintha sose lett volna. Lehetetlen túlélni.
- Menjetek - mondtam.
- Mi?
- Azt mondtam, menjetek! Legalább ne mindannyian pusztuljunk itt. - Egymásra néztek.
- Theodora! - mondta Ran.
- Nincs semmi baj. Induljatok tovább, engem pedig hagyjatok sorsomra. - Abban a pillanatban ezt komolyan gondoltam. Nehéz visszagondolni akkori érzéseimre, de tényleg mindegy volt, mi történik velem. A dolgok a végtelenségig leegyszerűsödtek: képtelen voltam akár egyetlen lépés megtételére. És mindent csak ennek tükrében tudtam szemlélni. A halál egyáltalán nem hangzott olyan szörnyűnek, mint normális körülmények között.
Félrevonultak, és néhány percig tanácskoztak. Hallottam, mit beszélnek, de nem érdekelt. Kis idő múlva Ran visszajött.
- Karlas és Tyl előre mennek - mondta.
- Te is menj velük! - Szörnyen fárasztott a beszéd, de ezt mindenképpen meg kellett neki mondanom. Nem vállalhattam érte a felelősséget. Ráadásul, ha ott marad velem, lehet, hogy egy idő után megpróbálok újra nekiindulni, és azt egyáltalán nem kívántam.
- Nem - jelentette ki.
- Kérlek!
- Nem! Theodora, kedvesem, figyelj rám, nem kell beszélned, ha nem akarsz! Csak feküdj nyugodtan, mintha itt se lennék!
Magamba zuhanva feküdtem a sárban. Haragudtam Ranre, hogy ekkora gondot csinál a dologból. Néhány perc múlva - persze lehet, hogy több idő telt el - lehúzta lábamról a csizmát.
- Mit csinálsz? - kérdeztem.
- Ha nem akarsz aludni, ez legalább segít egy kicsit. - Megnedvesített egy ruhát, és törölgetni kezdte a lábamat. Tiszta őrült, gondoltam, de nem volt erőm megakadályozni.
- Nagyon csúnya a lábad - mondta kellemesen társalgó hangon. - Sose hittem volna, hogy ilyen kis felületre ennyi hólyagot meg kiütést lehet növeszteni. Ó, kicsi tymonom, ilyen érzékeny bőröd van? - Lemosta lábamról az izzadságot és a koszt, majd tinaje mozdulatokkal elkezdte masszírozni a talpam.
- Nem is tudtbm, hogy értesz hozzá - hallottam saját hangom.
- Figyelek és tanulok - mondta. - Akárcsak te. Órákig ültem mozdulatlanul.
- Nagyon sajnálom - szólaltam meg végül.
- Mit sajnálsz?
- Hogy mindenkit csak feltartok. Ran, én nem vagyok olyan, mint egy mesehős. Még csak olyan sem, mint Karlas és Tyl. Miattam nem éri meg az időt vesztegetni.
Néhány pillanatig nem szólt, aztán így felelt:
- Theodora, mindig is nehéz volt követnem a gondolatmenetedet, de most aztán végképp nem értelek. Mi köze van annak, hogy milyen gyorsan tudsz átjutni a Simil völgyön ahhoz, hogy milyen ember vagy? Nem vagy hegymászó, legalábbis ezekhez az emberekhez képest nem, és nem ilyen körülmények között. Lehet, hogy rosszul tettem, tymon, hogy mindig a városban tartottalak. Én magam is városi vagyok, és még ha ki is megyek a természetbe - mint ahogy arról meggyőződhettél - felszerelkezem mindenféle kényelmi eszközzel. Remélhetőleg ez az első és az utolsó ilyen megpróbáltatás az életedben. A fővárosban senki se fog azzal törődni, hogy milyen gyorsan tudsz gyalogolni.
Ilyenekre nem is gondoltam. Neki mindenesetre könnyebb volt szépíteni a dolgon, nem ő vallott kudarcot.
- Tudom, most mire gondolsz - folytatta. - Én is összeroppantam, amikor a legnagyobb szükséged lett volna rám. Amikor rádöbbentem, hogy kitagadtak, én is feladtam. Tudom, Vale szerint mágia volt, de azt is tudom, hogy nem lett volna hatása, ha én magam nem adom fel. Te vetted kezedbe mindkettőnk életét, pedig nem ezért fogadtalak fel. Azt hiszed, nem jut eszembe nap mint nap Teshin óta?
- Ran, te nem vagy magadnál! - Ki tudja meddig folytatta volna ezt a zagyvaságot, ha félbe nem szakítom. - Nézd, tisztában vagyok vele, hogy ez a családi ügy többet jelent neked, mint nekem, a kis pyrenei tymonnak. A szemed láttára rombolták le, amit eddig felépítettél: hogy viselkedhettél volna másképp? - Annyira nyomorultul meredt maga elé! Felemeltem a fejét. - Ran, bosszantott, hogy annyira elhagytad magad, ezt nem tagadom. De ezen kívül tudod, még hány dolog bosszantott? Nem tudtam haragudni rád.
Egymásba kapaszkodva ültünk egy darabig. Ügy éreztem, mintha enyhült volna testemben a fájdalom, de erre ismét belém hasított.
- Induljunk - sóhajtottam.
Ran felállt, és egyik kezét felém nyújtotta. Belesüppedtünk a sárba, de azért tovább indultunk. Valamivel jobban éreztem magam. Legalább tucatszor azt hittem, hogy a zuhatagot hallom, míg félútig jutottunk a felfelé vezető ösvényen.
- Itt már biztonságban vagyunk - mondta Ran. Mikor felértünk a hegygerincre, körbenéztem.
- Szeretném látni a zuhatagot. Ennyi viszontagság után kíváncsi vagyok, milyen veszély fenyegetett.
- Most már nem sietünk. Ha akarod, megvárhatjuk.
Leültünk, és figyeltük a félelmetes völgyet. Ügy éreztem, egy örökkévalóság telt el azóta, hogy nekivágtunk. A nap a hegy mögött járt.
- Menjünk - mondtam.
- Sajnálom, tymon, úgy látszik, parancsszóra nem megy.
- Nem baj. Végül is örüljünk, hogy lemaradtunk róla. Nevetett, majd felsegített a földről. Átvágtunk a hegygerincen. Hirtelen megtorpantam.
- Mi az? - kérdezte Ran.
- Semmi, csak mintha vízzúgást hallottam volna. Biztosan az agyamra ment ez a zuhatag.
Abban a pillanatban hatalmas robaj támadt a hátam mögött. Ran intett, hogy forduljak vissza.
- Nem, köszönöm. Ha már egyszer megúsztam, nincs az a pénz a családi bankszámládon, amivel visszacsalogathatnál. Ez a zuhatag - tettem hozzá - kizárólag a képzeletünkben létezik.
- Ahogy mondod - válaszolt Ran. - Nagymama megtanított rá, hogy egy Cormallon nővel sose ellenkezzek.
14. fejezet
Karlasszal és Tyllel egy Tenrellis nevű városban találkoztunk újra, ahonnan már csak pár napi járóföld volt a főváros. Az út egyre forgalmasabb lett és a települések is egyre gyakrabban követték egymást, ami egyértelműen a főváros közelségét jelezte. Karlas és Tyll egy olcsó kis külvárosi fogadóban várt ránk, ami szerencsére Ran büszkeségét nem sértette. Nekem tökéletesen megfelelt, csak annyi kikötésem volt, hogy minél kevesebb rovar és rágcsáló forduljon meg a szobában. Ebből is látszik, hogy nem mindig a nők jelentenek nehézséget egy utazó társaságban.
Ran úgy határozott, hogy pár napot itt töltünk, míg sikerül kicsit összeszedni magunkat. Nagyon vágyott már a fővárosba, de azt nem akarta, hogy rongyokban, hullafáradtan vánszorogjunk be. Ilyen állapotban képtelenek lettünk volna megbirkózni az ottani feladattal. Másnap reggel Rant és Karlast egy ütött-kopott sakktábla mellett találtam, amit isten tudja, honnan ástak elő. A sakk sosem érdekelt annyira, hogy napokat töltsek vele. Talán azért, mert irtózatosan rosszul játszom, és nehezen tudom elviselni, ha ebbe még bele is kotyog valaki. Ehelyett elmentem a piacra, és leültem egy üzlet csíkos napernyőjének árnyékába. Élveztem, hogy nincs több erőltetett menet.
Csodálatos tavaszi nap volt. Amint ott üldögéltem, és citromfagylaltot nyalogattam, egy ismerős hang szólított meg.
- Te mentél össze, vagy én nőttem azóta? - Kylla állt mellettem legszebb utcai ruhájában. Haját kislányosan összefogta, de fülében egy óriási aranykarikát viselt. Ajkait halványan aranyszínűre festette. Először csak a köpenye alól kilátszó, szintén aranyra festett lábujjait pillantottam meg.
- Egészen biztosan én mentem össze - mondtam, és az erős napsütéstől hunyorogva ránéztem. - Nézd, alig maradt belőlem valami.
- Kedvesem - szólt, és leült mellém remekbe szabott köntösében -, ez ellen valamit tenni kell. Hogy van a bátyám?
- Azt hiszem, most már egészen jól.
- És te?
- Kissé törődött vagyok, de egyébként sértetlen.
- Jól van - felelt, s közben karpereceivel játszadozott. - Theodora, azt hiszem, legfőbb ideje, hogy beszélgessünk. Nem akarsz eljönni velem az itteni Asuka fürdőbe? Rendelhetnénk ennivalót, innivalót, fürdőt és masszázst, meg amit még kívánunk. Lenne végre együtt egy kellemes napunk.
A forró víznél csábítóbbat el se tudtam képzelni.
- Ki fizet?
- Természetesen én.
Nem volt szükségem sok időre, hogy eldöntsem.
- Mehetünk. De előbb hagyok egy üzenetet Rannek a fogadóban. - Elégedetlenül megcsóválta a fejét.
- Ha nincs ellenedre, jobb szeretném, ha nem szerezne róla tudomást. Tulajdonképpen egyikőtökkel sem lenne szabad találkoznom. S nagyon valószínű, hogy ő sem örülne, ha megtudná, hogy találkoztunk.
- Ezek szerint Eln sem tud róla, hogy itt vagy.
- Nem. De arra kérlek, hogy ne rontsuk el a napunkat felesleges részletek taglalásával! Benne vagy?
- Ahogy akarod. Elvégre, te fizetsz.
A város északi része felé indultunk el. Keresztül mentünk néhány utcán, majd egy óriási boltíves bejárathoz érkeztünk. Az Asuka fürdőhálózat fővárosi üveg és fém toronyépületétől az itteni nagymértékben különbözött: egy domboldalba vájt, valóságos barlang volt. Alig látszottak rajta a modern építészet nyomai, többnyire meghagyták eredeti állapotában.
- Egy lakosztályt kérünk - mondta Kylla a fogadópultnál. - A legjobbat. Mennyire biztonságos ez a hely?
Kylla pénzt vett elő, és az asztalra tette. Az arany láttán a katonás, megtermett nő kicsit felvonta egyik szemöldökét, de különösebben nem hatódott meg.
- Erős sziklafal vesz minket körül, amint a hölgyek is láthatják. Minden helyiségben legalább két láb vastag, de van, ahol még ennél is több. Minden ajtót különleges fémmel erősítettek meg, ablakok pedig egyáltalán nincsenek. - Beszéd közben egy pipát húzott elő, meggyújtotta, majd tovább beszélt: - A helyiségekben folyó beszélgetéseket lehetetlen lehallgatni. Rontás ellen is védve vagyunk: ezt minden reggel és este ellenőrizzük. Bátran kijelenthetem, hogy szolgáltatásaink messze a legjobbak az egész városban, sőt, az egész környéken. Vendégeink tetszés szerint választhatnak az arcfestésben és masszázsban egyaránt jártas szakembereink közül.
- Tinajét is végeznek? - kérdeztem gyorsan.
Egy pillanatig habozott, majd magabiztosan válaszolt:
- Természetesen. Celia, a lányom, tinaje specialista. Próbálta már korábban is?
- Nem - mondtam. - Még sohasem volt részem igazi tinaje kezelésben. A lánya kifejezetten ezzel foglalkozik?
- Igen, különben aligha lenne itt. A fürdő előtt vagy után kívánja a masszázst? - Kylla rám nézett.
- Azt hiszem, inkább utána - mondta. - Majd ideszólunk, amikor szükségünk lesz rá.
Egy óriási, sziklába vájt szobába vezettek minket. Nem tudtam eldönteni, hogy vajon a természet vagy az ember alakította jelenlegi formáját, de nem is nagyon foglalkoztatott a kérdés. Mikor az úszómedencét megláttam, más már nem is érdekelt: vizét felforrósított kövek tartották kellemesen melegen, s kőlépcsők vezettek a közepéig, ahol a gőzölgő víz egészen az államig ért.
Nyolc, kilenc ember is kényelmesen elfért volna benne. Nem vesztegettem az időt: levetkőztem, beléptem a medencébe, majd falának dőlve élveztem, ahogy a víz finoman a mellkasomnak csapódik.
- Isteni - szólaltam meg végül, mikor már úgy éreztem, hogy képes vagyok a társalgásra.
- Valóban - válaszolt Kylla. Mindketten a medence szélén nyugtattuk kezünket, időnként ellöktük magunkat, és lebegtünk egy kicsit a vizén. Csodálatosan éreztem magam, meg szabadultam a felelősség nyomasztó súlyától. Ó, mennyire vágytam már erre az érzésre!
- Ranről és Elnről akarsz velem beszélni? - kérdeztem óvatosan.
- Nem - válaszolta határozottan.
- Jól van. - Ellöktem magam és úszkáltam egyet. - Akkor miért jöttél ide? - kérdeztem kis idő múlva.
- Nos - szólalt meg, és hátrasimította vizes haját. - Nagymama küldött utánad.
- Nagymama? Azt hittem, beteg. Honnan tudja, hogy mi történt?
- Igen, beteg, de amíg erejéből futja, kitart. Ő már csak ilyen. Tegnap este magához hívatott és így szólt: “Édesem, Theodorát holnap reggel Tenrellis piacán találod. Szörnyen érzi magát. Menj, vidítsd fel!” Ma reggel béreltem egy szárnyasautót, és most itt vagyok.
- Szentséges Platón! Nagymama még mindig képes kezében tartani a dolgokat?
- Mindenesetre, igyekszik.
A medence falában néhány kapcsolóra lettem figyelmes.
- Nézd csak, mit találtam! Mit gondolsz, csinálhatunk hullámfürdőt is?
- Ó, Theo, te mindenre kíváncsi vagy!
- Csak ki szeretném próbálni.
- Már hogyne csinálhatnánk hullámfürdőt! - Kinyitotta a kapcsolódobozt, és megnyomott egy gombot. A víz lassan mozgásba lendült. - Nos, még mindig lelkesedsz a hullámfürdőért?
- Azt hiszem. Ugye, nem fog fájni? - Kylla mosolyogva odaúszott a szobatelefonhoz, és ebédet rendelt.
Amikor behozták, kijöttünk a medencéből, és megszárítkoztunk az “Asuka” feliratú óriási, szürke törülközőkkel. A medence szélénél álló kanapékra telepedtünk, és nekiláttunk a húspástétomnak, kenyérnek és süteménynek. Utána zöld taht ittunk. Miután végeztünk a kiadós ebéddel, Kylla tetőtől talpig végigmért, és motyogott valamit a vízhólyagokkal és kiütésekkel borított testemről. Gondolt egyet, odaült a pipereasztalhoz és kiborította a fiókok tartalmát.
- Lássuk csak - fordult felém, majd tégelyeket és dobozkákat adogatott a kezembe. A csípéseimet púderrel kentem be, testem kiszáradt felületeire pedig olajat öntöttem. A hatás szinte azonnal látható volt: a Simil völgyében szerzett csípések többnyire eltűntek. Megesküdtem, hogy a városi civilizációt soha többé nem cserélem fel a vidékivel.
- Játsszunk - indítványozta Kylla, és újabb üvegcséket varázsolt elő a fiókokból: arcfestékeket, körömlakkot és egyéb szépítőszereket. - Ülj nyugodtan! Hidd el, sokkal jobban csinálom, mint az itteniek.
Nem volt nehéz elhinnem, ezért csöndben vártam a végeredményt. Egy óra múlva belenéztem a tükörbe, és egy idegen nő nézett vissza rám: finom vonásai voltak, és sokkal magasabbnak tűnt. Nagy, sötét szemével magabiztosan pillantott rám. Úgy kifestette magát, amihez nekem nem lett volna bátorságom. Felálltam, hogy a falat betöltő tükörhöz lépjek.
- Ki van lyukasztva a füled? Nincs? Akkor próbáld fel ezeket! - Két arany fülklipszet nyújtott át. A láncot bekapcsolta a nyakamon, és három, gazdagon díszített, széles aranykarkötőt rakott a csuklómra. - Várj csak! így jobban áll - szólt, s lehúzta az egyik karperecet. - Most nézd meg magad! - mondta, és a tükör felé fordított. Nagyon furcsa érzéseim támadtak. Kylla egyre tökéletesebbé varázsolta külsőmet. Tényleg értett hozzá, mit mennyire emeljen ki rajtam, így egészen bájos fiatal nő lett belőlem. Hátborzongatóan izgalmas élmény volt: láttam is meg nem is, értettem is meg nem is, hogy ki áll velem szemben a tükörben.
Bőröm enyhén barna volt, sötétebb, mint általában; a hasam körüli úszógumikat valószínűleg a Simil völgyében hagytam. Biztos voltam benne, hogy Athénán nem ismernének fel ezekben a kalózzsákmányra emlékeztető ékszerekben. Sose gondoltam volna, hogy képes leszek ilyen kiegészítőket felvenni anélkül, hogy ki ne röhögnének az emberek. Ezzel a külsővel aligha becéznének Játékmacinak.
Az se lepett volna meg, ha valamelyik tehetős ivoryi család kifinomult hölgytagjának néznének, aki barátaival és rajongóival a Lantern Gardens valamelyik különtermében szokott szórakozni.
- Ó, Kylla - nyögtem ki meglepetésemben.
- Nem is rossz - szólalt meg, s mint egy alkotóművész mérte végig az elkészült művet. - Legközelebb kékre vagy zöldre húzom majd ki a szemedet; az jobban fog állni különleges bőrödhöz, s ezzel még egzotikusabb élményt fogsz nyújtani.
Az egzotikus jelző nem tartozott azon szavak közé, amiket valaha is magamról mondanék. Újra a tükör felé fordultam.
- Kétségkívül elragadó - állapítottam meg. De némiképp bosszantott is: az igazat megvallva, a legapróbb athénai vonás is eltűnt rólam. - Zavarba ejt ez a külső - szóltam.
- Gondolj arra, hogy egy színdarabban játszol - bátorított Kylla. - Bármikor letörölheted a sminket és kiléphetsz a szerepből. Ne feledd, ezzel a külsővel csak eggyel növelted lehetőségeid számát! - Athénán az Etikai Tudományos Társaság nyilvánosan megróna, ha erről tudomást szerezne: szerintük, egy jól működő társadalomban egy ízlésesnek mondott nő legfeljebb egy sima fekete vagy aranygyűrűt visel, különleges alkalmakkor esetleg nyakláncot is feltehet. - Megnyugtattam magam, hogy ebben a felszerelésben aligha fedezték volna fel, hogy athénai vagyok.
- És mi lesz a tinaje kezeléssel? Nem fogja ezt az egészet elrontani?
- Nem hinném. Ha jól tudom... bár nem vagyok benne biztos... a tinajéhez nem használnak olajat.
- Nem, nem kell hozzá olaj - mondtam magabiztosan. Kylla rám csodálkozott, mire mentegetőzni kezdtem:
- Ezt véletlenül még én is tudom.
- Ó - ismerte el, és telefonon leszólt, hogy küldjék fel a fürdő tinaje specialistáját.
Pár perc múlva megérkezett Celia, aki már nem is volt olyan fiatal. Nem kérdezett semmit - amit Vale biztosan helytelenítene, ha itt lenne -, de arra gondoltam, hogy lehetnek eltérések az egyes tinaje iskolák között. Egyből a kanapéhoz irányított, és megkért, hogy feküdjek hasra.
Szó nélkül nekikezdett a vállaim dögönyözésének.
- Au! - nyögtem fel. - Ez fáj!
- Sokan ilyen keményen szeretik - mondta sértődötten.
- Lehet, hogy ők így szeretik, de én nem tartozom közéjük.
Tovább folytatta a gyúrást. Megpróbáltam szó nélkül elviselni, de az udvariasságnak és tapintatnak is van határa, ezért kis idő múlva megkértem, hogy hagyja abba.
- Maga nem tinaje specialista. Talán perthesben, vagy bratelleben járatos, de nem tinajében. - Felállt és gyanakvóan megkérdezte:
- Ha jól tudom, azt mondta, hogy ez lesz az első kezelése. - Kylla felpattant a helyéről, hogy megpróbálja elsimítani a dolgot:
- Felejtse el, kedvesem - szólt Celiához, és egy aranyat nyomott a kezébe. - Elmehet.
- Nem tudtam, hogy egy szakértővel állok szemben - mondta Kylla csodálkozva. Arra gondolhatott, hogy nagy utat tett meg ez a kormos kis idegen, akit Ran a Cormallonok házába cipelt, és húga fehér rongyaiba bújtatott. Egyáltalán nem sértett meg arckifejezése, amivel arra emlékeztetett, hol is kezdtem. A kellemetlen jelenet után szépen kényelembe helyezkedtünk, és beszélgetni kezdtünk az Uralkodó feleségeinek legutóbbi botrányairól, a pletykákról, amik az uralkodó potenciazavarairól keringenek, és azokról a komoly vádakról, amelyekkel a trónörökös nélküli uralkodót illették. Megnyugtató volt, hogy a korrupt kormány - ha mást nem is -, legalább zaftos pletykákat biztosított beszélgetésünkhöz, így személyes ügyeinket sikerült elhallgatni.
Nehéz lett volna róluk beszélni egy ilyen kellemes fürdőzés alkalmával.
Megjegyeztem Kyllának, hogy már nagyon szeretnék a fővárosban lenni, főleg azért, hogy többé ne kelljen a fák lombja alól böngésznem a csillagok állását.
Elnevette magát, amit nem elsősorban szellemességemnek tudtam be, hanem az időközben előkerült üveg bornak. Üveggel a kezében - mert hogy poharakat nem is kerestünk elő -, színpadiasán rázendített: “Túl régen és túl jól ismerem én már az éjszakai égbolt csillagos arcát, az éji mennyezet ragyogását, a fény hercegeinek járását, kik útjukon megmutatják, mit hoz a jövendő: bőséget vagy hanyatlást.” Lelkesen megtapsoltam. A lábammal is szerettem volna dobogni, hogy tetszésemnek minél nagyobb hangot adjak, de ahhoz fel kellett volna tápászkodnom kényelmes fekvő helyzetemből.
- Köszönöm - válaszolt Kylla. - Részletet hallottál abból a darabból, amiben volt szerencsém szerepelni Lady De Grammont iskolájában, ahol a legtehetségesebb fiatal kisasszonyok bölcs és megfontolt nevelése folyik. Az egyik őrszemet alakítottam - tette hozzá -, holott én Agamemnont szerettem volna eljátszani. Ezt a szerepet Edra Simmeroneth kapta, mert az ő családja állta az új épületszárny építésének költségeit.
Eszembe jutott, hogy akadémiai ügyekben nálunk is hasonló a helyzet. Aztán csaknem megdermedtem a felismeréstől:
- Agamemnont mondtál?
- Igen, egy ilyen nevű királyról szól a darab, aki hazatérvén a háborúból...
- Ismerem. Ezt én is ismerem! Az athénai Régiségek Könyvtára őrzi a színdarab hiányos kéziratát. Hogy lehet, hogy itt is ismerik? - Meg voltam győződve, hogy Ivory csak a maga történelmével törődik, s a földi múlt emlékei számára nem bírnak jelentőséggel.
- Nem tudom, milyen régi lehet maga a darab - válaszolt Kylla, s úgy tűnt, hogy nem is nagyon foglalkoztatja ez a kérdés. - Mindenesetre, egy érdekes történet. Az pedig a legritkább esetben megy feledésbe.
- Ha valaki venné a fáradtságot, és lefordítaná Világnyelvre, az athénai Klasszika Intézet óriási pénzeket fizetne érte. Álmukban sem jutna eszükbe, hogy valamelyik bolygón fellelhető a teljes szöveg. Ez egyszerűen szenzációs! - Vállat vont. - Sok baj lenne vele. Apropó, mielőtt elfelejteném - szólt, és előhúzott egy darab papírt a kanapéra dobott köntöse zsebéből. Ráírt valamit, és átnyújtotta. Egy cím volt rajta.
- Mi ez? - kérdeztem.
- Ha bármikor szükséged lenne rám, ezen a fővárosi címen hagyhatsz üzenetet. A barátom a lehető leggyorsabban értesíteni fog.
A barátja? A papíron Lysander Shikron neve állt. Nem egy Cormallon? - gondoltam. Még csak nem is valamelyik szövetséges família, akiről hallottam volna. Már rémlett, hogy a botrányba fulladt vacsora alkalmával Eln azzal gúnyolta, hogy a Cormallonokhoz méltatlan szeretőt tart. Úgy láttam, jobb, ha nem kérdezek rá a dologra. Találkozásunk óta először mutatkoztak Kyllán a bűntudat jelei. Zavartan így szólt:
- Theo, nagyon vigyázz erre a címre! Egyik fivérem sem szerezhet róla tudomást.
Mikor a fogadóba értem, Ran és Karlas még mindig a sakktábla mellett ültek.
- Boldog vagyok, hogy nem maradtam itt - szóltam. Mindketten felnéztek a játékból.
- Mi történt veled? - kérdezte Ran csodálkozva.
- Az Asuka fürdőben jártam, és az ottani szakember kisminkelt.
- Gyönyörű szép, hölgyem! - ámélkodott Karlas.
- Köszönöm. Mi a baj, Ran? Neked nem tetszik? Ne aggódj, nem került sokba.
- Nem is tudom: egyáltalán nem úgy nézel ki, mint egy idegen bolygóról érkezett barbár nő.
- És ez olyan rémes?
- Nem tudom - ismételte meg. Majd a sakktábla felé fordult, és összeráncolta szemöldökét. Karlasszal tanácstalanul néztünk egymásra.
Három nap múlva megérkeztünk a fővárosba. Már beköszöntött a tavasz.
Pontosan egy teljes éve annak, hogy Ran odajött hozzám a piacon, és munkát ajánlott.
15. fejezet
A város egyik olcsó kerületében béreltünk házat. Rannek - miután álnéven aláírta a szerződést - legelső dolga volt, hogy “körbekerítse” az épületet: arcát a földre szegezve feszült figyelemmel és koncentrálással végigfurakodott a tömegen házunktól a szomszédos kocsmáig, majd araszolva ugyanezt megismételte a forgalmas utca másik oldalán is. Ezalatt a bejáratnál álltunk, és vártuk, hogy befejezze. Olyan érzésem volt, mint mikor viharos éjszakán villámlás után pillanatokon belül felhangzik az egetverő mennydörgés.
Mihelyst végzett, egy feliratot függesztett ki a bejárati ajtóra: “LÁTOGATÓKAT ÉS KERESKEDŐKET NEM FOGADUNK.” Ezzel arra figyelmeztetjük az esetleges betolakodókat, hogy amennyiben ezt a küszöböt átlépik, hét évnyi balszerencsét zúdítanak magukra. Elképedtem, amikor elolvastam.
- Ha jól sejtem, a fekete mágia gyakorlása még mindig törvénybe ütközik. Mi értelme felhívni magunkra a figyelmet?
- Itt mindenki így védekezik - válaszolt nyugodtan Ran. - Ki van zárva, hogy a szolgálatban levő zsaru önszántából átlépje ezt a küszöböt, hacsak nem ejtették a fejére. Vagy ha mégis, nagyon valószínű, hogy egy kis kenőpénztől neki is megjön az esze.
Ezek után szó nélkül beköltöztünk. Megnyugtató és biztonságos érzés volt, hogy ismét fedél van a fejünk felett, annak ellenére, hogy a tető rohadófélben volt. Az első tavaszi zápor felavatta hajlékunkat: a bő áldást lábasokban gyűjtöttem össze. Aztán tanácstalanul fordultam Ranhez:
- Mit csinálunk, ha az esős évszak beköszönt?
- Szerzünk még pár lábast - mondta csendesen.
A többi problémánkat hasonló leleménnyel igyekeztünk megoldani. Másnap Ran szétnézett a Gold-Coin utcában, hogy kaphat-e boszorkánymesterként munkát.
Ugyanazon az álnéven mutatkozott be, mint a szerződés aláírásakor, de ezúttal nem járt szerencsével: rögtön az első napon letartóztatták. Később elmesélte nekünk, hogyan zajlott az egész: a Gold-Coin utcában aznap is hemzsegtek a jelentéktelenebbnél jelentéktelenebb szélhámosok, akik közül véletlenszerűen éppen Rant szemelte ki a két unott képű járőr. Állítólag egy ismeretlen feljelentő panaszt emelt Ran ellen a hivatalos szerveknél, ezért aztán őt állították elő. A rendőrszobán egy ugyanolyan közömbös arcú bíró megállapította, hogy bűnös, és pénzbírságra ítélte. Aztán egyetlen mondatban elnézését kértek a fárasztó procedúráért.
Két nap múlva Ran egy másik névvel próbálkozott. Ismételten letartóztatták és megbírságolták. A pénzünk egyre fogyott.
A következő napon Ran kiment a Trade Square-re, leterített egy takarót, kirakta Karlas ócska sakktábláját és várta a sakkozni vágyókat. Este három tabal keresettel jött haza.
- Többet kellene felszámolnod egy játszmáért - mondtam.
- Különösen, ha figyelembe vesszük, hogy egy játszma akár órákig is elhúzódhat.
- Kicsi tymonom - szólt idegesítően felsőbbrendű modorban -, a haszon nem azon múlik, hogy mennyit számítok fel. Ez, kérlek, fogadás. És amikor fogadsz, csak annyi pénzt tehetsz fel, amennyi a markodban van. Most még nem vagyunk olyan pénzügyi helyzetben, hogy három tabalnál többet kockáztathassak, de hamarosan sikerül annyi tőkét felhalmozni, hogy...
- Értem, értem! Elég lesz! - Teljesen igaza volt. Végiggondolhattam volna, mielőtt beleszólok, de ez a hangnem és modor az idegeimre ment. Ráadásul napok óta a lelkiismeretemmel küszködtem: kivegyem-e a számlámról a megtakarított pénzemet, és megosszam-e a többiekkel. Ha ezt megteszem, a visszautamnak megint jó pár esztendőre lőttek, pedig az athénai boldog kényelem emléke így is egyre halványabb lett. Tudtam, hogy nekem is kötelességem pénzt hozni a házhoz, ezért másnap reggel útra keltem a Trade Square-re, hogy megkeressem egykori barátnőmet, Irsát.
- Hello, ifjúság! - kiáltott Irsa, mikor meglátott. - Már arra gondoltam, hogy vagy túl magasra jutottál, ahová az utca népének hangja nem hallatszik fel; vagy meghaltál, s a Nagy Hegyen túlra kerültél, ahová viszont senki halandó hangja el nem ér. - Lerakta a gyümölcsöt, amit a kezében tartott, és jó alaposan megszorongatott.
- A gyerekek hogy vannak, Irsa?
- Mindig csak a baj van velük. Ha rám hallgatsz, sose mész férjhez - csengett fülemben újra a jól ismert tanács. - És veled mi van? Ügy látom, kissé lefogytál. Csak nem voltál beteg?
- Ahogy te szoktad mondani: a kerék körbejár - egyszer fent, egyszer lent. Azért kerestelek fel, hogy megkérjelek, szoríts nekem egy kis helyet a standodon. Mit gondolsz, mit szólna a Kereskedők Szövetsége, ha újra kérném a felvételemet?
Irsa megcsóválta a fejét.
- Látod, látod, ez a dolgok menete: egyszer hopp, máskor kopp. Ó, kicsim, bárcsak megtehetném, hogy ingyen adjam neked a helyet! De te is tudod, hogy nehéz idők járnak, így hát... Mit szólsz a bérlet tíz százalékához?
Ez bizony rengeteg - gondoltam. Nem ilyen segítséget vártam tőled, Irsa! A régi szép időkben csak három százalékot számoltál fel, pedig akkoriban sem volt könnyű az élet a piacon. De nem voltam olyan helyzetben, hogy leálljak alkudozni.
- Ha ennyi, hát legyen ennyi! Nem bánom.
Foghíjas mosolyával fogadta válaszomat, majd így szólt:
- A Szövetség miatt pedig ne aggódj! Még mindig a tagjai közé tartozol.
- Mit beszélsz?
- Tovább fizettem a tagdíjad, csak ennyit szándékoztam közölni veled. Arra gondoltam, hogy egyszer úgyis visszajössz. Nehezebb lett volna erősködni, hogy visszavegyenek. Mostanában különben is olyan a Szövetség, mint egy felbolydult méhkas. Amióta az elnök lemondott, a bizottsági tagok mind külön-külön kívánják felvenni a kenőpénzt. Az élet csupa gond, kicsim.
- Ez azt jelenti, hogy az elmúlt évben végig fizetted helyettem a tagdíjat? - Bólintott. Szóhoz sem jutottam. Ez jóval több lehetett, mint amennyit most kér. - Irsa, azt se tudom, hogyan köszönjem meg neked! Megmentetted az életemet!
- Ne sokáig rágódjunk ezen a témán! Menj és terítsd ki a kártyáidat, mert még a végén elszalasztod az ügyfeleket!
- Én, tulajdonképpen, nem mint kártyaolvasó jöttem vissza. A régi paklit már egyébként is elhagytam valahol.
- Akkor mivel keresed meg a kenyered?
- Tinajével.
Meglepetésében nagyokat pislogott.
- Hogyan?
- Ha jól látom, fel tudok itt ütni egy sátrat. Ennek a kötélnek az egyik végét a kocsid tetejéhez, másikat pedig ahhoz a rúdhoz kötöm. Van nálam elég lepedő, amit kifeszíthetek, hogy meglegyenek a sátor falai is. Bent pedig csak egy matracot kell letennem a földre - válaszoltam lelkesen.
- Sose mondtad, hogy értesz a gyógyításhoz - szólt még mindig csodálkozva.
- Az elmúlt év nagy részét egy kiváló szakembernél töltöttem, aki sok mindenre megtanított.
Gyanakvón összehúzta a szemöldökét.
- Én meg a mai napig azt hittem, hogy annál a jóképű, előkelőén öltözött fickónál dolgozol.
- Hosszú történet, Irsa, majd egyszer elmesélem.
- A kerék forog... egyszer fent, egyszer lent - sóhajtott. - Ez mindig is így lesz. - A munkája után nézett. - Azt mondod tinaje, nem rossz, legalább egy kis színfoltot viszel a piac szürkeségébe. így indultunk neki az új tavasznak. Én a Trade Square egyik, Ran meg a másik végében próbált pénzt keresni. Ran nem törődött a Szövetséggel, jobbnak találta, ha magára vigyáz. Ők sem törődtek vele, miután két képviselőjük kénytelen volt eredménytelenül elvonulni a terepről. Tudtam, hogy Ran titokban más teendőkkel is el van foglalva, de nem zaklattam, hiszen én sem éreztem magam erkölcsileg fedhetetlennek az eltitkolt bankszámla miatt.
A piacon kezdett beindulni az üzlet. Először nem nagyon tudtam, vajon mennyi pénzt számíthatok fel egy kezelésért. Vale erre vonatkozólag nem adott utasítást, hiszen hirtelen kellett menekülnünk Tenrellisből, s így nem állt módunkban erről beszélni. Azzal nyugtatgattam magam, hogy sokkal jobb vagyok tinajében, mint az Asukabeli Celia, s nekik mégis volt pofájuk pénzt kérni azért, amit tinaje név alatt rám sóztak.
Lassan kialakultak szokásaim: a védekezésre szánt kést elérhető helyen tartottam; ha egy ügyfél leromlott külsejű volt, egyszerűen elküldtem. A riadólánc a következőképpen működött: ha egyet kiáltok, Irsa rögtön ott terem, lerántja a függönyt, mire a Szövetség emberei is gyorsan odarohannak. Minden jól alakult, de az igazat megvallva, mégis úgy vélekedtem, hogy jobb félni, mint megijedni. Ezzel egy időben kialakult ügyfeleim köre is. Szerencsémre, a táncosok körében nagy divat volt a tinaje. S mivel a tanulók nem engedhették meg maguknak a neves tinaje specialistákat, ezért ha egy új tinaje szakember jelent meg a piacon, gyorsan körülszaglászták. Rövid időn belül azon vettem észre magam, hogy nem csekély népszerűségre tettem szert a Birodalmi Balettintézet berkeiben.
Nem sokkal azután, hogy sátrat vertem a piacon, egy nem mindennapi ügyfél keresett fel. Harminc körüli, magas, jól öltözött világfi volt. Amint megláttam, gyorsan megemeltem magamban az áraimat. Leült a matracra, én pedig, ahogy szoktam, megkérdeztem:
- Mi a panasza, miben lehetek a segítségére?
- Semmi bajom, hacsak a csalást nem vesszük valami kóros elváltozásnak - szólt, és átnyújtott egy darab papírt. - Nem a tinaje miatt vagyok itt. Üzenetet hoztam magának.
Elvettem, és gyorsan végigfutottam az írást. A papíron egy dátum és az a cím állt, amit Kylla adott nekem az Asuka fürdőben. Ránéztem látogatómra, és udvariasan megkérdeztem:
- Ezek szerint maga Lysander Shikron.
- Szolgálatára, hölgyem.
Rendkívül megnyerő külsejű ember volt, átható, fekete szemei és cinkos mosolya már a legelső pillanatban megtetszett. Kylla egyáltalán nem választott rosszul, gondoltam. Ha a család nem is, én csak helyeselni tudtam döntését.
- De hiszen ez egy mai dátum!
- Ma kívánnak önnel találkozni.
- Rendben van - egyeztem bele. - Ott leszek, hacsak valami közbe nem jön. - Felállt, hogy távozzon.
- Ha jól sejtem, azért jött utánam a piacra, hogy ne keltsen gyanút. És azért jött be a sátorba, hogy ne a piac szeme láttára nyújtsa át az üzenetet.
- Úgy van.
- Nem gondolja, hogy enyhén szólva különösnek tartanák, ha pár perc múlva távozik? Egy tinaje kezelés legjobb esetben is fél órát vesz igénybe.
- Az is lehet, hogy meggondoltam magam.
- Igen, lehetséges. Az viszont csorbát ejtene a szakmai hírnevemen.
- Igaza van. Mit ajánl?
- Mondjon egy érdekes történetet!
Shikron háza a főváros egyik tehetős lakónegyedében állt. Kylla már várt rám. Azt mondta, csak rövid időre tudott elszökni. Gyorsan átnyújtott harminc tabalt - az összes pénz, amit feltűnés nélkül sikerült elhoznia. Elpanaszolta, hogy Nagymama állapota nem változott azóta, hogy utoljára találkoztunk, Eln viszont minden idejét a számítógép mellett tölti. Magával hozott egy pár fogolyt, egy kosárnyi fürjtojást és egy üveg Ducort-féle bort. Az ennivalókat sietősen bepakoltuk egy zsákba, és búcsúpuszikat váltottunk, amit Kylla és Lysander másképpen intézett el. Úgy értem, jó pár percig kénytelen voltam a zsákom mélyét kutatni, míg befejezték a hosszúra nyúlt búcsúzkodást. Aztán Kyllával két különböző irányba mentünk: én vissza Ranhez, ő pedig a rokonokhoz, ahol a szállása volt. Mikor hazaértem, Tyl éppen a vacsorát készítette: zöldséget párolt és kenyeret pirított.
- Jó lesz köretnek. Hoztam ennivalót, ami, azt hiszem, ennél laktatóbb lesz - mondtam és átnyújtottam a zsák finomságot. Tyl belenézett, és felragyogott az arca.
- Honnan szerezte ezeket, szépséges hölgyem?
- Hja, kérlek, modortalan külföldi barbárok - mondtam sejtelmesen. - Megvannak a magunk módszerei.
- Az évforduló ünnepe óta nem ittam ilyen pompás bort. De hadd zaklassam kicsit a magam bajával! A reggeli nyújtógyakorlatok óta egyfolytában nyilall a vállam. Megnézné?
- Egy percig se aggódj! Most gyúrjalak meg, vagy a vacsora után?
- Először együnk inkább - válaszolt, és kipakolta a zsák tartalmát.
Ran és Kari ás nem sokkal utánam értek haza a piacról. Hitetlenkedő arckifejezéssel léptek a jól megrakott asztalhoz.
- Hogy csináltad, Tyl? - kérdezte Karlas. Tyl felém pillantott.
- Theodora? - csodálkozott el Ran.
- Jó napom volt a téren - mondtam természetesen.
Ran felemelte borospoharát, ivott egy kortyot, majd letette és kérdően összehúzta a szemöldökét.
Úgy gondoltam, még nincs itt az ideje a magyarázkodásnak, ezért egy szót se szóltam. Épp elég fejtörést okozott, hogyan adjam oda neki azt a harminc tabalt. Mindenképpen elő kell vele állnom. Nem hiszem, hogy Kylla arra szánta volna ezt a pénzt, hogy saját bankszámlámat gyarapítsam. Ran különben is sokkal gazdaságosabban tudja felhasználni mindannyiunk érdekében. A titkolózásból egyébként is elegem volt, sikkasztásra meg egyáltalában nem lettem volna képes.
Vacsora után még mindig mélyen hallgattam a pénzről. Segítettem Tylnek elmosni az edényeket, majd a tinaje kezelés következett. Ran időnként felénk pillantott, de ennyiből igazán nem tudhattam meg, min töri a fejét. Végül mégis megszólalt:
- Bárki részesülhet tinaje kezelésben, kivéve persze engem.
- Ne haragudj! Azt hittem, téged ez nem érdekel - válaszoltam tárgyilagosan, s ezzel elkerültem, hogy megmondjam neki az igazat: ha ő lenne a páciensem, zavarba jönnék.
Vale már a legelején megtanította nekem, hogy a tinaje művészetén kívül esik a szexualitás. A tinajét én ebben a meghatározásában értettem és műveltem. Egyébként is szeretek mindenben következetes maradni: nem összekeverni a fogalmakat, nem összemosni a határokat. Egyszóval, nem akartam, hogy Ran ilyen igénnyel álljon elő.
- Dehogynem - jelentette ki.
- Akkor ülj ide a matracra, egy teljes gyakorlatsorhoz már fáradt vagyok. - Engedelmesen helyet foglalt. Mögé térdeltem, néhány percig koncentráltam, majd belefogtam a rituális gyakorlatokba. Minden figyelmemet a legfőbb mozdulatokra fordítottam. Egész jól ment: túl voltam a vállizmokon, a karokon, majd a fej következett. Van egy olyan gyakorlat, amivel a nyakizmok könnyedén ellazíthatok: kezeimet két oldalról a fülek fölé helyezem, majd körkörös mozdulatokat végzek. Belekezdtem. Kezeimet éppen a megfelelő helyre tettem, de hirtelen elfelejtettem, mit is akarok csinálni. Helyette azon járt az eszem, hogy milyen szép, selymes haja van. Amint a gondolat átvillant az agyamon, éreztem, hogy Ran nyakizmai megmerevednek.
Úgy látszik, igaz, amit Vale az esetlegesen előforduló telepatikus tapasztalásokról mondott a tinajével kapcsolatosan, csak eddig figyelmen kívül hagytam. Megpróbáltam szakszerűen befejezni a gyakorlatot, erősen koncentráltam a mozdulatokra, s a felmerülni vágyó személyes gondolatokat elfojtottam.
- Kész vagyok - mondtam, és azon gondolkodtam, hogy miért zavarták meg Rant az én buta gondolataim. Mióta tudomást szerzett az ónixmacskáról, teljesen elzárkózott előlem. Mostani reakciója is abban erősített meg, hogy a telepátia korántsem hozza közelebb az embereket egymáshoz. “Elég ebből az ellágyulásból”, zártam le az ügyet magamban.
- Van nálam valami, amit meg szeretnék mutatni neked - szóltam, és felszaladtam a szobámba, hogy lehozzam a harminc tabalt. Mikor visszaértem, Ran lába elé öntöttem az erszény tartalmát. Szemei tágra nyíltak a csodálkozástól.
- Összesen harminc - mondtam, amikor lehajolt, hogy megszámolja.
- Ezüstpénzek? - kérdezte rosszindulatúan.
Ivory nem tartozott a keresztény bolygók közé, de Kyllától megtanultam, hogy egy jó történet nem merülhet a feledés homályába. Sértődötten felpattantam. Mit képzel rólam? Ran gyorsan megragadta az egyik karomat.
- Bocsáss meg - szólt. Megálltam, és vártam a folytatást.
- Csak azt szeretném tudni, hogyan jutottál hozzájuk.
- Biztos vagy abban, hogy hallani akarod? - feleltem. Megpróbáltatásaink során egyetlenegyszer vettem a számra Kylla nevét, s Ran rögtön figyelmeztetett, hogy többet hallani sem akar róla.
Kérdésem után Ran hosszan hallgatott. Úgy tűnt, hogy a tinaje következtében még mindig összhangban vagyunk, érezzük egymás ki nem mondott gondolatait. Szinte láttam kirajzolódni Kylla nevét szeme tükrében.
- Igazad van, felesleges megmondanod - szólalt meg határozottan.
Felvett néhány pénzdarabot, majd hagyta, hogy kiperegjenek az ujjai közül.
- Rendben van, kicsi tymonom, a többihez tesszük. - Már éppen kifordultam a szobából, mikor Ran utánam szólt: - Theodora!
Megfordultam.
- Igen?
- Eddig nem kérdeztem, de tulajdonképpen kinek a pártján állsz?
Majdnem visszakérdeztem, hogy ugyan miért is kellene bárki oldalán állnom, de arra gondoltam, hogy Ran számára ez akár azt is jelenthetné, hogy nem az övén. Ehelyett megpróbáltam kibújni a válaszadás elől:
- Ha megengeded, én most lefekszem, s ha ehhez hasonló pompás kérdések merülnek fel benned, arra kérlek, tartogasd őket holnap reggelig.
Úgy tapasztaltam, hogyha az ember hűségét kérdőjelezik meg, leghatásosabb válasz a támadás. Ez most is bejött.
- Jó éjszakát - mondta Ran röviden.
Másnap szörnyű álomból ébredtem, de mikor felültem az ágyamban, elfelejtettem az egészet. Mosakodás közben azon erőlködtem, hogy felidézzem: valami veszélyes helyen voltam; visszhangok, csöpögő folyadék hangjai csengtek újra a fülemben, ahogy a mosdókagyló fölé hajoltam, de másra nem emlékeztem.
Elhessegettem gyorsan az egészet, és elindultam a piacra. A délelőtt eseménytelenül telt, alig akadt egy-két ügyfél. Ezért mikor Irsa megkért, hogy nézzek az árujára, amíg neki dolga van, nyugodt szívvel vállaltam el. Hamarosan eleredt az eső: könnyű tavaszi zápor, gondoltam, aligha tart tovább negyedóránál. Felhajtottam a kordé oldallapjait, és beültem a sátor alá.
Egy apró nyíláson keresztül úgy-ahogy szemmel tartottam Irsa gyümölcskészletét.
Időközben teljesen kiürült a piac. Egyszer csak valami kívülről megrázta a sátrat. Kidugtam a fejem, hogy megnézzem, mi az. A lebegőjéről Eln Cormallon nézett le rám. Az óriási felhőszakadás ellenére teljesen száraz volt; úgy gondoltam, csakis valami barbatrükkről lehet szó. Buta arckifejezéssel, saját feje fölé esernyőt tartva Stepan állt mögötte.
- Hello, Theo! - mosolygott rám cinkosán, mintha a szárét gyakorlása csak tegnap történt volna. - Húzd vissza a fejed, különben megázol!
- Ha visszabújok, nem látlak.
- Ez igaz. Stepan kérlek, emeld fel ezt a kötelet, hogy be tudjak menni a sátorba! - Stepan fontoskodva felmérte a helyzetet, majd így szólt:
- Az aligha fog menni.
- Ebben az esetben legjobb lesz, ha a lebegővel lejjebb ereszkedem, te pedig, Stepan, Theo feje fölé tartod az esernyőt, így kényelmesen beszélgethetünk.
- Nincs nálam másik esernyő - szólalt meg Stepan.
- Igen, ezt én is tudom - felelt Eln, és mellém manőverezett. Stepan elkeseredetten mögém kuporodott, és a fejem fölé tartotta esernyőjét.
- Rég találkoztunk - mondtam Elnnek.
- Igen, és nagyon sajnálom, hogy így történt. Gyakran gondoltam rád.
- Én is rád.
- Sose gondoltam, hogy ilyen körülmények között fogjuk viszontlátni egymást. Kylla minden bizonnyal helyeselné, hogy tinajével foglalkozol. Én magam is tisztelem a hagyományokat, feltéve, ha nem járnak anyagi veszteséggel. - Itt megállt, és látszott, hogy valami fontosat akar mondani. - Látod, Theo, itt van például a te eseted: neked egyáltalában nem itt volna a helyed.
- Én korábban is a Trade Square-ren éltem. És már megbocsáss a bírálatért, de a Cormallonok enyhén szólva sznobok a pénzkeresés lehetőségeit illetően.
- Úgy értettem - szólt Eln -, hogy nem Ivoryn van a helyed. - Megdermedtem.
- Már rég Athénán kellene lenned, hogy diplomát szerezz.
- Ebben van némi igazság - szóltam nyugodtan.
- S mivel családom ügyeibe keveredtél, felelősnek érzem magam a sorsodért. Utánanéztem a dolgoknak. Néhány héten belül megérkezik a tellysi járat, tíz napig áll majd a kikötőben, aztán továbbindul a következő bolygóra.
- Azaz Athénára.
- Igen, Athénára.
- Nos, köszönöm, hogy tájékoztattál a menetrendről, de nem gondolod, hogy már rég elmentem volna, ha lenne rá pénzem?
Kedvesen elnevette magát.
- Dehogyis nem. Épp ezért vagyok itt. Megváltottam a jegyedet.
- Mi?! - Csak ennyit tudtam meglepetésemben kinyögni.
- A jegyed és a személyi kártyád a Kikötői Felügyelőségen vár rád. Csak oda kell menned, bejelentkezel, és megkapod. - Itt megállt, majd amikor látta, hogy nem szólok, folytatta. - Egyedül arra kérlek, ha lehet, hogy az utolsó napon szállj fel a fedélzetre. Ez mindannyiunknak így lenne a legjobb. Még annyit szeretnék hozzátenni, drága Theo, hogy bár nagyon kedvellek, nem engedhetem meg magamnak, hogy minden egyes Athénára közlekedő járatra jegyet váltsak. Az ajánlatom erre az egy alkalomra érvényes. - Hirtelen Stepanhoz fordult. - Mi is a neve a hajónak?
- Queen Emily - válaszolta Stepan, aki eddigi beszélgetésünk alatt bőrig ázott.
- Úgy van, a Queen Emily - ismételte meg Eln. - Ott a helyed, Theo. Apropó, ha hazaérsz, hálából említsd meg a nevem az egyetemen azoknak, akikkel módomban állt találkozni, s mondd meg nekik, hogy Eln Cormallon egy jóindulatú és megbízható ember, úgyhogy véget vethetnek eddigi erőlködésüknek. Ők érteni fogják, miről van szó. - Ismét megállt, hátha akad valami mondanivalóm. Nekem viszont egy szó sem jött a számra. - Most már eleget fecsegtem. Ezzel kapcsolatban úgyis hagyok majd neked üzenetet a kabinodban. Keresd a számítógép memóriájában! Ha együttműködsz velem, jó, ha nem, akkor sem fogok megsértődni. Mondd, Theo...
- Igen?
-...mindent megértettél?
- Igen.
- Akkor jó - felelt elbizonytalanodva. - Tudod, már rég otthon lehetnél, ha hallgatsz az issini emberekre, és visszajössz a fővárosba. De még most se késő.
- Nem, Eln, dehogy.
Aggódó pillantásokat vetett felém. Ebben a helyzetben nem tudom, hogyan reagáltam volna, de szerencsére Stepan hirtelen felpattant, mire az eső az arcomra ömlött. Tisztán hallottam Ran hangját:
- Theodora, jól érzed magad?
- Igen. Nagyszerűen - válaszoltam.
A sűrű vízfátylon keresztül Ran, Karlas és Tyl alakját pillantottam meg. Mindhárman mereven álltak Irsa kocsija mellett. Stepan olyan közel volt hozzám, hogy láttam, ahogy minden izma megfeszül. Reméltem, hogy egyiküknél sincs fegyver. Én, bolond! Már hogyne lenne! Állig fel vannak fegyverezve. Imádkozni kezdtem, hogy ne veszítsék el a hidegvérüket.
- Éppen távozni készültek - próbáltam oldani a feszültséget.
Ran, nyomában Karlasszal és Tyllel, lassan elindult felénk. Eln felemelkedett lebegőjével, és így szólt:
- Ami azt illeti, tényleg indulóban voltunk.
Ran egyre közeledett. Amikor Eln mellém ért, megállt.
- Akkor mire vársz?
Eln végigmérte, majd így felelt:
- Kyllát ne hibáztasd! Neki ehhez semmi köze. Nem volt más választása.
- Mindenkinek megvan a lehetősége arra, hogy válasszon. - Gúnyos mosoly jelent meg Eln arcán, majd lenézett rám:
- Jó lenne hinni benne.
Az eső lassan alábbhagyott. Eln - az egyetlen közülünk, akit egy csepp eső sem ért -, méltóságteljesen elhagyta a terepet, s Stepan engedelmesen követte.
16. fejezet
Hazamentünk, Ran gondosan bezárta maga mögött az ajtót, s csak azután szegezte nekem a kérdést:
- Mit akart tőled? - Zöld kabátjából csöpögött a víz. Tyl megpróbálta lesegíteni róla, de Ran egy mozdulattal leintette, és elküldte.
- Nem tudom pontosan - kezdtem hozzá. - Még alig beszéltünk valamit, amikor megjelentetek. Azt ajánlotta, hogy hagyjam el Ivoryt.
- Fogadni mertem volna, hogy megteszi - mondta. - Az ember idegeivel játszik. - Néhány lépést tett a szobában, majd kibújt kabátjából, felgöngyölítette, és Tyl kezébe nyomta. Tyll rám nézett, vállat vont, és kivitte a kabátot, hogy kiteregesse.
Nem tudom, miért hallgattam el az ajánlat lényegét. Talán, mert időre volt szükségem, hogy mindent végiggondoljak. Ki akartam verni a fejemből, hogy rendelkezésemre áll egy érvényes jegy egészen Athénáig. Megpróbáltam úgy dönteni, hogy ne befolyásoljon Eln váratlan ajánlata. Magam sem értettem, miért olyan erős bennem a védekezés: csak nem ürügyet akarok találni arra, hogy itt maradhassak? Ezek szerint az elmúlt három év nem volt más, mint öncsalás? Erről viszont szó sem lehetett. Minden a körülmények szerint változott. Eln annyit hozott a tudomásomra, hogy végre hazarepülhetek Athénára, de ennek fejében fel kell áldoznom a becsületemet, mi több, az önbecsülésemet.
Nem állt szándékomban így távozni, mégis érthetetlen módon gyötört a bűntudat. És különben is, mennyivel tisztességtelenebb most lelépni, mint később? Ha Ran túljut a mélyponton, de közben elveszíti a kártyaolvasóját, ugyanolyan kiszolgáltatott lesz, mint volt. Most vagy később? Teljesen mindegy. De hát, szentséges Platón, nem elég indok a távozásra, hogy ebbe az ügybe akaratom ellenére rángattak bele? Sose szerettem az erkölcsi dilemmákat.
Ran otthagyott, és felment a szobájába. Minden bizonnyal ő is azon tűnődött, hogy mit tegyen.
Azon az éjszakán ismét rosszat álmodtam. Az volt a benyomásom, hogy az a rémálom ismétlődik, amire korábban sem tudtam pontosan visszaemlékezni, úgyhogy, megint ott vagyok, ahol a part szakad, gondoltam. Az álmok arra figyelmeztetnek, hogy minden problémámat a tudatalattimba temetek el.
Néhány nap múlva újra találkoztam Kyllával Lysander Shikron házában. A kamrában ültünk, körülöttünk a polcok telis-tele befőttesüvegekkel. Kylla fáradtságát a szokásosnál több festék és ékszer sem tudta eltakarni.
Újabb pénzszállítmányt, huszonöt tabalt, nyújtott át.
- Eln mostanában minden idejét a számítógép mellett tölti. És ha véletlenül nem ott ül, akkor egészen biztos, hogy Stepannal van. Korábban igazán semmi bajom sem volt ezzel a Stepannal, de mostanában a hideg futkározik a hátamon, ha meglátom. Úgy táncol, ahogy Eln fütyül. - Zavartalanul üldögéltünk a félhomályban, Lysander a dolga után nézett.
Kylla elengedte magát, formás lábait a mellettünk álló padon pihentette, hátával a falnak támaszkodott.
- Bárcsak velem lenne a pipám, hogy rágyújthassak! Olyan jólesne most. De kénytelen vagyok fokozatosan szoktatni Lysandert a rossz tulajdonságaimhoz. - Hosszú szem pilláival rám pislogott, majd folytatta: - Azt hiszem, néhányra csak az esküvő után fog sor kerülni. Elállt a lélegzetem.
- Azt tervezitek, hogy összeházasodtok? - a hangsúlyom elárulta elismerésemet, hogy a család tiltakozása ellenére vállalkozni mernek rá.
Kylla jóindulatúan elmosolyodott.
- Theo, elvégre nem vagyunk már gyerekek. S ne feledd, életemben egyedül az Agamemnon főszerepe az, amit nagyon akartam, de nem kaptam meg.
Megcsóváltam a fejem. A szomszédos konyha ajtaján tompa kopogás hallatszott. Kylla gyorsan levette a lábát a padról.
- Lysander jönne? - kérdezte, de amikor a hang elült, és senki nem nyitott ránk, nyugodtan visszahelyezkedett az előbbi kényelmes pozícióba. - Biztos valamelyik szolga. Theo, felesleges visszatartanod a nevetésed, a szemed úgyis elárul. Nem bánom, nevess csak! Ugye arra gondolsz, hogy semmi értelme eltitkolni bizonyos szokásaimat Lysander előtt?
- Kylla, ezt igazán nem nekem kell eldöntenem. - Elnevette magát, és rágyújtott egy képzeletbeli pipára.
- Hát nem ez lenne a legjobb alkalom, hogy a hőn szeretett férfi megtudja? Te mennyi időt adnál neki, mielőtt kerek-perec közölnéd vele a hibáidat?
- Semennyit.
- Hogy-hogy?
- Összeírnék egy listát, megmutatnám neki, felszólítanám, hogy észrevételeit most mondja el, végezetül aláíratnám vele.
A nőies gyöngyöző nevetés helyett, amit általában hallottam tőle, Kylla valósággal elröhögte magát. Hahotázás közben megfogta a kezem, majd így szólt:
- Theo, édesem, most már értem, miért jöttök ki ilyen jól Rannel.
Mikor abbahagyta a nevetést, megkérdeztem, hogy van Nagymama. Kylla arca elkomorodott.
- Most már alig kell fel az ágyból. Csak Tagrát, meg engem enged magához. - Mereven bámulta a falat. - Időnként eltűnődöm, és arra gondolok, milyen ijesztő, hogy Nagymama elveszítette az életerejét. Theo, mondd csak, te nem félsz az öregségtől? Mert én nagyon.
- Nem is tudom - válaszoltam őszintén. - A haláltól félek. Az öregedés, a szépség elvesztése az más... nem vagyok olyan szép, hogy emiatt a veszteség miatt aggódnom kelljen. És ha jól meggondolom, nincs mitől félned, itt Ivoryn azt tapasztaltam, hogy minél öregebb vagy, annál nagyobb hatalom van a kezedben, egészen a halál pillanatáig. Az itteniek nagy tiszteletben tartják az öregeket. Ivory a legjobb hely, ahol megöregedhet az ember. Különösen egy olyan családban, mint a tied.
Tovább bámulta a falat, majd lágy hangon így felelt:
- Köszönöm, Theo, jó ezt hallani. - Megjelent Lysander, így gyorsan keresztbe tette a lábát.
A Cormallonok életében a legrejtettebb dolgok közé tartozott az az epizód, amikor Eln hátat fordított a családnak. Ezért Kylla csak titokban mesélhetett róla. Elbeszélése szerint Eln két évet töltött a fővárosban, ami számomra a meglepetés erejével hatott. Hogyan tudott megélni testi fogyatékosságai ellenére? Persze pénzt keresni sokféleképpen lehet, különösen, hogy Eln tökéletesen tudott írni-olvasni: de családi összeköttetések nélkül mindez átkozottul nehéz. Ráadásul, akkoriban még nem volt meg a drága tellyisi lebegője.
Elképzelni is rossz volt, hogyan közlekedhetett akkoriban. Kylla elmesélte, hogy egy silány, kerekeken guruló deszkalap segítette a mozgásban. Belegondoltam, mekkora szégyen lehetett Elnnek, ahogyan lenéztek rá, miközben ő csak térdeket látott.
Kíváncsi lettem a környékre, ahol élt. Kylla annyit tudott, hogy a Marsh utcából hozták haza. Az üzletnegyed határán van az a bolt, ahol rátaláltak.
Az üzlet tulajdonképpen zálogház volt, használt ékszereket értékesített.
Elindultam, hogy felkeressem. A Marsh utcában két ilyen boltot is találtam.
Bementem a szegényesebb kinézetűbe.
A pulton kis dobozkákban álltak az aranyozott bizsuk, nyakláncok, - helyi kézművesek remekei - s a befeketedett ezüstékszerek. A pult falhoz közeli végében, lezárva tárolták a jobb minőségű árukészletet. Sehol egy számítógép.
Úgy látszik, itt mindenki köteles készpénzzel fizetni. Odamentem a pulthoz, ahol egy fiatal férfi újságot olvasott. Huszonöt év körüli lehetett, s bár én voltam a fiatalabb, úgy éreztem, érettebb vagyok nála. Szőke haja, világos bőre és szürke szemei voltak. Amikor közelebb értem, letette az újságot.
- Miben segíthetek? - kérdezte udvariasan, de mindennemű tiszteletteljes megszólítást mellőzött. Lehet, hogy jobban kellene Öltözködnöm?
- Egyenlőre csak nézelődöm - válaszoltam, és azon törtem a fejem, mi a fenét mondhatnék neki. - Az egyik barátomnak szeretnék ajándékot venni.
- Férfi vagy nő az illető?
- Férfi.
- Nagy a választék - mondta, és egy közeli fiókra mutatott. Odament, és kihúzta. - Gyűrűk, láncok, fülbevalók, csatok. Van valami elképzelése arról, hogy mit szeretne?
- Még nem egészen - nyögtem ki. És milyen igaz volt! A férfi mindenesetre nem volt rossz üzletember: rögtön a drágább áruk felé irányított. De az is lehetséges, hogy arra gondolt, semmiségért úgyse zavarnám. A csecsebecsék közül bárki képes választani.
- Itt van például ez a csat. Aligha akad párja a városban. - Kivette a dobozából, és elém tette a pultra, hogy megnézzem. Egy kétfejű sast ábrázolt.
- Valóban szép - válaszoltam, bár a madár torz alakja leginkább egy hányingerrel küszködő test benyomását keltette bennem. - Mik azok az aranyozott izék ott a csat mögött?
- Ezekre gondolt? - kérdezte, és kirakott néhányat a pultra. - Sarkantyúk. Szalamander formájúak, természetesen dísztárgyak. Nem sok hasznát venné a város utcáin.
- Nem is tudom. Ezek lehet, hogy tetszenének neki.
- Talán lovagol?
- Úgy is mondhatnám. Talán maga is ismeri... Eln Cormallonnak hívják.
A férfi keze megállt a levegőben, majd egész testében megrázkódott, mint egy földrengés. Elképedtem. Életemben nem láttam még ilyet. Megpróbálta összerendezni mozdulatait. Arcán nyoma se látszott az erős koncentrálásnak: ugyanolyan hidegen és személytelenül nézett rám.
- Eln Cormallont mondott?
- Igen - válaszoltam óvatosan. - Lehetséges, hogy tetszene neki. Szokatlanul fejlett humorérzéke van.
- Ő küldte magát ide? - kérdezte, és mélyen a szemembe nézett. - Tudja, hogy most hol van?
- Pontosan nem tudom, de minden valószínűség szerint Cormallonon. - Lehajtottam a fejemet, mert nem bírtam az arcába nézni. Egy őrült pillantásával fürkészte minden reakciómat.
- Ha jól értem, nincs a városban.
- Nem tudom biztosan.
- Nem ő küldte magát?
- Nem, és bocsásson meg - mentegetőztem, magam se tudom, miért. Csak azt éreztem, hogy legalább ennyivel tartozom, amiért feldúltam a lelki békéjét.
Hűvös mozdulatokkal mindent a helyére tett.
- Nem. Ő nem küldhette magát - szólt, és hirtelen felém fordult. - Elnézést, kíván ezek közül vásárolni?
- Nem, köszönöm. Visszateheti őket - válaszoltam, és odaadtam neki a kezemben levő sarkantyúkat. - Ne is foglalkozzon velem, úgyis menni készültem!
Megfordultam, és elindultam a kijárat felé. Beleavatkozni mások életébe. Haragudtam magamra, hogy semmit se tanultam a Sina-ügyből. Úgy éreztem magam, mint aki két erős fogdmeggel betört ide, és alaposan megverte a tulajdonost.
- Várjon hölgyem! - Kelletlenül megálltam az ajtónál, és megfordultam. A férfi kilépett a pult mögötti homályból, és siető léptekkel utánam jött. Csak most vettem észre, hogy az egyik keze fémből van. Feltűnt, hogy drágaköves gyűrűit kizárólag a műkezén viseli. - Hölgyem, ha talákozna Elnnel, mondja meg neki... mondja meg neki, hogy itt mindig szívesen látják.
Bólintottam, és kiléptem az utcára. Még két lépést se tettem, amikor a hátam mögött kinyílt az ajtó, és a férfi utánam kiáltott:
- Hölgyem! - A kiáltásra hátra fordultam.
- Felejtse el, amit az előbb mondtam! Inkább nem üzenek semmit.
- Igen, értem - feleltem, és gyorsan nekiindultam, hogy minél hamarabb kijussak innét. Attól tartottam, hogy utánam lohol, és közli, hogy megint meggondolta magát. Az volt az érzésem, hogy akár húsz különféle üzenetet is képes lenne kitalálni, ha hagynám.
Aznap este egy vendég várt ránk otthon. Halét. Karlas testvére volt a váratlan látogató: egy középkorú, középosztálybeli, vagy annál valamivel jelentékenyebb üzletember csíkos gyapjúköntösben. Két boltja volt Summringben, a Teshinhez legközelebb fekvő városban. A fővárosba azért jött, hogy elintézze üzleti ügyeit, illetve, hogy utána nézzen a mi dolgainknak.
- Tiszteletem - mondta, mikor Ran bemutatott minket egymásnak. Egy-két fellengzős bókot váltottunk, majd gyorsan megkérdeztem Rant, hogyan hozta át a védővonalon ezt a jeles üzletembert. Arra gondoltam, hogy a legnagyobb butaság lenne, ha éppen egy szövetségesre zúdítanánk hétévi szerencsétlenséget.
Ran felsóhajtott:
- Megtörtem a varázst, hogy be tudjam ide hozni, aztán újra elvégeztem az egész műveletet. - Egy pillanatra rosszul lettem.
- Micsoda? Hiszen én nem voltam a házban, amikor újra megrajzoltad a védőgyűrűt?!
- Bízz bennem, Theodora! Nem vagyok kezdő a szakmában!
Mindenesetre, nagyon reméltem. Halét megrángatta a köntösöm szegélyét.
- Hölgyem, hoztam valamit a maga számára!
- Tessék? - Kinyitotta az erszényét, előhúzott egy papírba csomagolt tárgyat, és a kezembe nyomta. Kicsi volt és kemény. Kicsomagoltam, és elállt a lélegzetem.
Magyarázatképpen így szólt:
- Meghalt Kado Island legidősebb embere. Egy finoman megmunkált medált tartottam a markomban. A kő erezete olyan volt, mint az alabástromé.
- Ez egy kékkő medál, ha nem tévedek - szólalt meg Halét. - Még nem láttam ilyet.
- Hogyan jutott hozzá? - kérdeztem még mindig meglepetten.
- Vale hozta el nekem. Azt mondta, hogy a Öreg magára hagyja.
Nem értettem, hogy miért használ jelen időt - teljesen hibátlanul beszélt eddig. Mindenesetre sikerült felbosszantania.
- Miért nem Vale-nek adta? - Halét vállat vont.
- Fogalmam sincs. Talán, mert nem akarta, hogy Teshinben maradjon.
Ezen idegesen felhördültem. Az Öreg addig vár, míg kileheli a lelkét, hogy a számára egyetlen lehetséges úton elhagyhassa Teshint. A medált még mindig a kezemben tartottam.
- Biztosan ismert másokat is, akiknek ezt elküldhette volna. Halét így felelt:
- Ha jól tudom, maga egy tinaje művész. Afelől pedig semmi kétségem, hogy az Öreg jó kezekben akarja hagyni. Egy olyan embernél, aki erkölcsileg fedhetetlen. - Szavai elszomorítottak, s ugyanakkor nevethetnékem támadt. Ez volt életemben a legelső alkalom, hogy foglalkozásom után ítélték meg személyiségemet. Az egész még elviselhetetlenebbé vált.
Bár előre sejtettem a választ, mégis megkérdeztem:
- Visszaküldhetem Vale-nek? - és a medált óvatosan felé nyújtottam. Halét és Karlas teljesen megmerevedtek javaslatom hallatán. Ran vette át a szót:
- Igen, visszaküldheted. Azt csinálsz vele, amit akarsz. Akarod, hogy visszaküldjem?
- Nem - feleltem. - Ha Vale-nek szánta volna, akkor most nem lenne itt.
Halét megnyugodott, és helyeslőén bólintott. Azt hiszem, örült, hogy egy házban lehet az erkölcsileg fedhetetlen barbár idegennel. Mind kényelem, mind felelősség szempontjából helyesen döntöttem. Az ezüstláncon függő medált papírostul - magam se tudom, miért -, a párnám alá tettem. Ezen az éjjelen nem voltak rémálmaim.
Féltem, hogy az apró csomagot elveszíthetem, ezért később egy vörös selyemszütyőbe csavartam, amit Tyl varrt nekem. A nyakamba akasztottam, és ruhám alá rejtettem.
Néhány nap múlva úgy hozzászoktam, hogy már észre se vettem.
Másnap éjjel Ran bekopogtatott hozzám, és arra kért, hogy olvassak a kártyákból.
- A múltkor még azt mondtad, hogy ne próbálkozzak vele, mert veszélyes lehet.
- Most viszont itt az ideje. Nincs mitől félned, végig itt leszek melletted.
- Egyáltalán nem félek. Kizárólag arra voltam kíváncsi, hogy miért gondoltad meg magad. - Látszott, hogy kényelmetlenül érzi magát.
- Mindenhol veszély leselkedik rád. Bármikor elgázolhatnak az utcán, vagy egyéb bajod eshet.
- Igen, ez bizony így van.
- Komolyan beszélek. Itt valami készülődik. Nemrég varázstükröt csináltam.
- Varázstükröt?
Türelmetlenül magyarázni kezdett.
- Sima ellenreflexről van szó. Ha bárki vesztemet akarná, a varázstükör segítségével az ellenem irányzott rontás kétszeresét kapja vissza. Én természetesen Eln felé állítottam be a yarázstükrömet.
- És mi történt?
- Az a baj, hogy semmi. - Idegesen járkálni kezdett. - Az egésznek nem volt értelme. Ügy tűnt, hogy már ő is felkészült a védekezésre.
- Miért ne? Megkért egy boszorkánymestert, hogy végezze el rajta ugyanezt, jóval a te ötleted előtt. Nem hiába mondják róla, hogy éles eszű.
Rám nézett, és vállat vont.
- Ez egyszerűen lehetetlen. A dolog természetéből adódik, hogy csakis egy mágus tudja ezt megcsinálni, és kizárólag magának. Ő pedig erre nem képes.
- Ezt magyarázd el nekem, kérlek!
- Ezt nem lehet elmagyarázni. Nálad vannak a kártyák?
- Igen - feleltem, és előhúztam a paklit. Mindketten leültünk a padlóra. Kiraktam a kártyákat. A középső helyen a Kocsihajtó állt.
A kocsit egy fekete és egy fehér ló húzta. Ez valószínűleg Elnre vonatkozik. Aztán arra gondoltam, hogy nem lehetek ennyire hülye, hiszen ez a lap a Cormallon család bármelyik tudathasadásos tagjára érvényes. Felfordítottam a következő lapot, anélkül, hogy értelmén elidőztem volna. A kép egy fiatal, félmeztelen férfit ábrázolt, éppen vizet mert egy kútból. A lábánál vödrök sorakoztak. A középső lap mellé helyeztem. Megérintettem, és hagytam, hogy a látomások magukkal ragadjanak.
Egy nagyon régi szobában voltam, a falakat csipkézett kövekből emelték, s a padlót kőlapokból rakták ki. Az volt az érzésem, hogy a helyiség a föld alatt helyezkedik el: sötét volt és pinceszagú. A szoba közepén két kanapé állt, alacsonyak voltak, és hiányzott a háttámlájuk. Két ember feküdt rajtuk: arccal felfelé, elernyedt végtagokkal. Megpróbáltam a két ágyra összpontosítani. A kép kitisztult, s láttam, hogy Eln és Stepan fekszenek ott. Ügy találtam, hogy beigazolódott a megérzésem. Egy műanyag cső futott egyiktől a másikig, s amint megpillantottam, az átlátszó műanyag vérvörössé vált. A falak visszaverték a lehulló cseppek zaját. Hirtelen bevillant a rémálmom, ami hetek óta kísértett. Rájöttem, hogy minden éjjel ebben a szobában jártam.
Nem akartam tovább ott maradni, elengedtem a kártyát, és Ranre bámultam: azokban a percekben nagyon messze voltunk egymástól.
- Egy pillanatra nagyon fáradtnak látszott az arcod - szólalt meg Ran.
- Nem fontos - feleltem, és leírtam neki, amit láttam.
- Ez egészen olyan, mint a pince otthon, Cormallonon. De mi lehet ez? Vérátömlesztés? Minek? - Tanácstalanul megráztam a fejem. - Ne feledd, hogy ez a látomás más, mint a korábbiak. Lehetséges, hogy átvitt értelme van.
- Miközben csináltad, gondoltál arra a problémára is, amit az imént fejtettem ki neked? Tudod, a varázstükör?
- Bízz bennem, nem vagyok kezdő a kártyaolvasásban! - Elvigyorodott.
- Jól van. Köszönöm, Theodora! Megyek, és megfejtem, ha beleőrülök is. - Megcsókolta a jobb kezemet, és felment a szobájába.
Ezek után feltápászkodtam a földről, felbotorkáltam a szobámba, bedőltem az ágyamba, s mint akit fejbe vágtak, hajnalig aludtam.
Másnap reggel Ran boldogan jelent meg a konyhaajtóban. Tyl éppen elém rakta a bundáskenyeret, aminek elkészítéséhez leginkább értett. Reménykedtem, hogy Kylla hamarosan küld egy újabb segélyszállítmányt, s így megint tojáshoz juthatunk.
- Rájöttem - szólt Ran lelkesen.
- Ó - feleltem tompán, mivel ilyenkor még képtelen vagyok a szóbeli kommunikációra. A reggeli elfogyasztása után valamit javul a helyzet. Bárcsak olaj helyett vajat használna ez a Tyl...
- Theodora, figyelsz rám egyáltalán? Kitaláltam, érted?
- Örülök, Ran. Mondd csak, Tyl, nem tudnál vajat szerezni a piacon? Biztosan tartogatnak a pult alatt a turisták számára.
Ran odajött az asztalhoz, és elvette a tányéromat.
- Hé! - kiáltottam fel.
- Meghallgatsz végre?  -Letettem a villámat.
- Rendben van, hallgatlak. De előre figyelmeztetlek, hogy jobban jársz, ha hagyod, hogy rendesen megreggelizzek. - Visszaadta a tányéromat.
- Egyél, és közben figyelj! - szólt, és leült mellém. - Ha logikusan végiggondoljuk, miért nem működik a varázstükör, annak egyetlen oka lehet: a célpont már védve van. Eddig világos, ugye? Na már most, hogyan lehet ez? Úgy, hogy a célpont maga is varázstükörben áll. - A szavakat eszméletlen gyorsasággal ejtette ki. - Erre csak ez lehet a magyarázat...
- Tegnap este már egyszer elmagyaráztad nekem, hogy Eln esetében ez miért lehetetlen - válaszoltam. - Erre csak egy varázsló képes, Eln pedig nem az.
- Viszont elméletben mindent tud a varázslás mesterségéről. Azért nem varázsló, mert nincs meg hozzá a veleszületett tehetsége.
Bekaptam az utolsó falatot.
- Az bizony nagy hiányosság.
- így van, de figyelj! Az már egészen biztos, hogy varázstükörben áll, azt pedig rajta kívül más nem csinálhatta meg. Ez a mágia alapjaihoz tartozik, egyszerűen megfellebbezhetetlen tény, máskülönben minden összedőlne. Ezért könnyebb elhinni azt, hogy Eln valahonnan szert tett a képességre, mint hogy a mágia törvényei nem érvényesülnek. Az utóbbi legfeljebb akkor következhet be, ha piros hó esik, és a folyók visszafelé kezdenek el folyni. - Hirtelen megállt. - Mindjárt éhen halok! - mondta, mintha csak most vett volna tudomást a reggeliről. - Tyl, van még ebből a kenyérből?
- Egy pillanat - válaszolt Tyl.
- Mindössze az a kérdés, hogy árulnak-e zsákokban tehetséget a piacon... - kapcsolódtam be a gondolatmenetébe.
- Úgy van. És itt jön be a te látomásod. Tudod, hogy mit tett Nagymama, amikor megátkozott? A tehetségemből lecsípte azt, amivel képes lennék a kártyák olvasására, s ezt áthelyezte egy olyan személybe, mint te. Ügy értem, egy olyan valakibe, akinek hozzád hasonlóak a tulajdonságai. Aztán összekötött bennünket egy létező tárggyal: Nagypapa kártyacsomagjával. Ez ugyanolyan, mint amikor az egyik ügyfél szerencsétlenségét kicseréljük ellensége jószerencséjével, akár valami használati tárgyakat. Ugye emlékszel erre a Vörös Könyvből?
- Homályosan - válaszoltam, holott semmi ilyesmi nem rémlett, kivéve amit egyszer Eln magyarázott erről. Eln... az elméleti szakember.
- Évek óta kísérletezgetnek azzal, hogy hogyan lehetne átvinni a mágikus tehetséget egyik emberből a másikba, de eddig még senkinek sem sikerült.
- Csak nem Eln az első ilyen ember? Egyébként is, miből gondolod? - Idegesen dobogni kezdett ujjával az asztalon.
- Egyedül Eln képes erre. Elméletben ő a legnagyobb koponya. És gondold csak meg, mit jelentene ez a családnak. Azok, akiket érdekel a mágia, de nincs hozzá tehetségük, eljönnének Cormallonra, és vásárolnának tőlünk. Mi pedig garantálnánk, hogy a gyakorlati idő elteltével igazi boszorkánymesterek lesznek. Azok a Cormallonok, akik nem kívánnak mágiával foglalkozni - mert inkább szeretnének, például kereskedők lenni - eladhatnák a velük született képességet olyanoknak, akiket a varázslás sokkal jobban érdekel. Teljesen átalakulna a mágia körül kialakult üzleti élet. A Cormallonok irányítása alá kerülne a piac és egyéb különlegességekkel is előállhatnánk.
- Eln viszont, úgy tűnik, egyenlőre nem akarja a nyilvánosság elé tárni eredményeit. - Ran előbbi élénksége egy pillanat alatt szertefoszlott.
- Ez igaz. - Tyl egy halom bundáskenyeret tett elé. Ran hozzá se nyúlt. - Nem hozta nyilvánosságra. De hát, hogy is gondolhatnánk ilyet? Egyáltalán, kíváncsi vagyok, mikor dolgozta ki ezt az egészet. - Fáradtan rám nézett. - Különben is, ő nem vásárolja, hanem lopja a tehetségét.
- Ezt honnan veszed?
- Bizonyos értelemben lopásról van szó. Nem hinném, hogy Stepan önként beleegyezett volna. Erre egyetlen igazi boszorkánymester sem lenne hajlandó.
- Értem már, mire akarsz kilyukadni: a vérátömlesztés. - Felállt, és járkálni kezdett. Mindig így tett, ha valaminek a nyomára bukkant. Ha valamire választ keresett, olyan volt, mint egy távgyalogló, vagy egy vadász. Az óriási idegfeszültséget le kellett valahogy vezetnie. Hasonló helyzetekben én “menj-a-sarokba-és-gondold-végig” emberré alakultam, és csak akkor jöttem elő, ha az egészet átgondoltam. Ran így szólt:
- Meg kell tudnunk. Valahogyan meg kell tudnunk, hogyan csinálja, különben semmire sem megyünk. El kell vágnunk a forrásaitól, és megtudni, hogyan juthat hozzájuk.
A hozzájutni szóra felkaptam a fejem, és így szóltam:
- Ha nem tévedek, mostanában minden idejét a számítógép előtt tölti. - Ran rám bámult.
- Ezt meg honnan tudod?
- Na mégis, mit gondolsz? - Idegesen kopogott az asztalon.
- Ha öt percet a terminálja előtt tölthetnék! El kellene jutnom Cormallonra.
- Feltételezem, hogy a biztonság érdekében zárolta az anyagot úgy, hogy csak ő juthasson hozzá.
- Bárcsak ott lehetnék! - Hirtelen elakadt. - Pénz - szólt megváltozott hangon. - Pénzre van szükségünk. - Ezzel én is egyetértettem. Eln termináljának ötlete meg mentett attól, hogy most rögtön leleplezzem a titkos bankszámlámat. Ran fogta a kabátját, és elrohant a Trade Squarere, hogy amilyen gyorsan csak lehet, pénzt szerezzen.
Utána mentem, látszólag kevesebb lelkesedéssel, de ugyanakkora elszántsággal.
Ilyen körülmények között hamar sikerült felfednem Ran előtt eddig eltitkolt vagyonkámat, már aznap este sor került rá.
- Mennyi? - kérdezte Ran türelmetlenül. Mikor megmondtam neki, a kezdeti izgalom eltűnt arcáról. - Nos, azt hiszem - válaszolt udvariasan, - ez az összeg egy embernek éppen elég.
- Korábban mindig azt vetetted a szememre, hogy túl sokat spórolok, és keveset költök.
- Már hogyne mondtam volna, hiszen azt akartam, hogy ne utazz el!
Ezen a ponton mindketten elhallgattunk, nyilvánvalóan más-más okból. Arra gondoltam, hogy a jegyem ott vár a Kikötői Felügyelőségen. A Queen Emily pár napon belül megérkezik. Nem mintha ennek bármilyen jelentősége lenne számomra.
- A lényeg az, hogy van egy bankárod. Feltehetőleg, mindketten informálódtatok egymásról.
- Semmi különöset nem mondhatok róla, de érdeklődtem, s állítólag a Szövetségnél rendben van. Irsa is azt mondta, hogy jó híre van. S az ilyen illegális bankárok számára a jó hírnél nincs is fontosabb. Ha ezt elvesztik, örökre bezárhatják a boltot.
Bólintott, és felém nyújtotta a kezét, hogy felsegítsen.
- Menjünk. Azt akarom, hogy bemutass a bankárodnak.
- Azt akarod, hogy én mutassalak be neki?
Felhúzott a földről, kiléptünk a házból, és elindultunk a Gold-Coin utca felé. A fővárosban kellemes tavaszi este volt, cimetfa virágok illata szállt minden árokból.
- Mi ez a mánia a pénz körül? - szóltam. - Azt hittem, minden a legnagyobb rendben van úgy, ahogy eddig is csináltuk.
- Szükségünk van támogatásra - válaszolt. - Sokkal több pénz kell, mint amennyi a te kis bankszámládon van, illetve, amit Karlas és Halét józan belátásuk szerint hajlandóak lennének adni.
- Egyáltalán, mit forgatsz a fejedben? És honnan veszed, hogy ez a bankár támogatni fog?
- Adnak kölcsönt, nem?
- Igen, adnak. De ebbe az üzletbe nem szeretnék belekeveredni. Nincs kedvem vásárra vinni a bőrömet.
- Nyugalom, kicsi tymon! Normális körülmények között nem számolnak fel uzsorakamatot... sima üzleti kölcsönről van szó: egy bizonyos százalékban részesül a profitból. Tegyük fel, hogy a Marsh utca sarkán álló pénzváltó üzletet ki akarjuk rabolni, és mondjuk, a Kereskedők Városi Védőegyesületénél nincsenek bebiztosítva. Ebben az esetben felkeresnénk a bankárod, elmondanánk a terveinket, ő pedig meggondolná, hogy kivitelezhető-e, vagy sem. Ha igen, kezünkbe nyomná a pénzt, hogy megcsináljuk.
- És ha úgy gondolja, hogy a terv megvalósíthatatlan, mi a biztosíték arra, hogy nem ad fel minket?
- Amint te is említetted: ezeknek az embereknek a jó hírnél nincsen fontosabb - szólt, és elnevette magát. - A jó hír és sok-sok pénz, ez a két dolog számít.
Elértünk a bankár Gold-Coin utcai irodájához. Az épületen egyetlen felirat sem jelezte, hogy ez a ház bármiben is különbözne a többitől. Ran bekopogott.
- Várj meg itt kinn, miután bemutattál minket egymásnak.
- Egy vadidegennek szívesebben elmondod a terveidet, mint nekem? - Meglepődött. - Az ő pénzéről van szó - mondta meggyőzően.
17. fejezet
- A te feladatod az lenne - szólalt meg Ran -, hogy behatolj a Cormallon házba. - Egy társalgóban ültünk, rajtunk kívül Karlas, Halét, Tyl és Samanta, a bankár felesége és üzlettársa volt még jelen. Ha jól sejtem, azért volt ő is ott, hogy megbizonyosodjon, a befektetés kockázatmentes, illetve hogy megfigyelje, mennyire vagyunk megbízhatóak. Időnként óriási kísértést éreztem arra, hogy hülyeséget csináljak, de sikerült uralkodnom magamon.
- Megőrült? - kiáltottam fel. - Ööö... Elnézést, úgy értem, mire gondol?
- A következőről van szó: hozzá szeretnénk jutni Eln eredményeihez. Na már most, én nem léphetem át a határt, mivel kitagadtak. A jelenlevők közül a többiek idegenek, ezért a védővonalon mindenképpen fennakadnának. Egyedül te maradsz, Theodora, aki ezt keresztülviheti.
- Nincs kizárva, hogy a varázshatár ugyanúgy ellenem is irányul - vetettem közbe.
- Ez nem valószínű - folytatta Ran -, nem jellemző, hogy a határvonalat minden egyes látogató távozásakor megváltoztassák. Továbbra is barátként fog azonosítani. A rám vonatkozó kódot viszont átírták, közvetlenül a kitagadási nyilatkozat hatályba lépése után. Elképzelhető, hogy a te kódodat is átírták, de nem hiszem, hogy ekkora felesleges munkát végeztek volna egy jelentéktelen kis idegen miatt. Az aranyszalagosok könnyedén elintéznének.
Ebben volt valami igazság. Eln valószínűleg arra számít, hogy hamarosan a Queen Emily fedélzetén leszek, és így nem jelentek veszélyt a számára.
- Az aranyszalagosok minden bizonnyal gondoskodnak majd rólam - folytattam. - Feltéve, ha már a helyszínen meg nem ölnek.
- Ezt nem hiszem - válaszolt, és szúró pillantásokat vetett rám. - Eln kedvel téged.
- S vajon kedvelni fog akkor is, amikor észreveszi, hogy betörtem a házába?
- Ez igaz. Az akció nem veszélytelen.
- S ha jól meggondolom, a határgyűrű nem az egyetlen védelmi eszköz a Cormallonok fegyvertárából.
- Úgy van - szólt meglepődve. - Honnan tudod?
- Van szerencsém ismerni őket. - Ran közelebb hajolt hozzám:
- Biztosíthatlak, hogy a többi ellen tökéletes biztonsággal felkészítelek. Azoktól nem kell tartanod.
Várakozással körbenéztem. Karlason és a rokonain látszott, hogy tűkön ülnek, Samanta arca teljesen kifejezéstelen volt.
- Rendben van! Megcsinálom - válaszoltam.
Karlas fellélegzett, Halét tiszteletteljesen fejet hajtott, Tyl bizonytalanul elmosolyodott. Ran egy napirendi ponttal tovább ment:
- A zárolt adattárral még lesznek problémáink.
- Azt hiszem, nemcsak azzal - feleltem. - De semmi gond, az egészet pontosan kidolgozzuk... - íme, a pyrenei Theodora, a bátor királynő, aki kezében lándzsával, paripáján nekivág, hogy megostromolja a rettenetes kékszakáll palotáját. 
A megbeszélést követő napokban értetlenül álltam, hogyan is mehettem bele ebbe az egészbe. Ezzel párhuzamosan azon vettem észre magam, hogy a napokat számolom, vajon mennyi van még hátra a Queen Emily indulásáig. Minden gondolatom a hősiesség, illetve az árulás körül forgott. S míg én feldúltan a házban bolyongtam, Ran a városban járt, hogy a szükséges dolgokat beszerezze.
- Mint a víz, úgy folyik ki kezedből a pénz - mondtam neki, mikor egyik este egy szárnyasautóval jött haza. Mindketten a tetőn álltunk.
- Ne fecsegj, inkább hozz egy ponyvát! - mondta. Letakartuk a járművet, majd így szólt:
- A másikat még nem is láttad.
- A másik mit?
- A másik autót.
Nem úgy tűnt, mintha tréfálna.
- Bocsáss meg! Vedd úgy, hogy egy szót se szóltam! - Köztudomású volt, hogy az adó miatt borzasztóan drága a szárnyasautó. Az állam még mindig azt a pénzt próbálja visszaszerezni az államkasszába, amit az első modell megvásárlásakor Tellysnek fizetett.
- Kettőre van szükségünk, Theodora. Erre és egy egyszemélyesre, amivel te mész át a határon. A kisebbet könnyebb lesz kormányozni, s míg te odabenn vagy, mi a másikban fogunk várni, közvetlenül a Cormallon birtok mellett.
Egy pillanatra megdermedtem.
- Ran, én nem tudok vezetni! - Ő is megmerevedett.
- Ezt meg hogy értsem? Ha nem tévedek, egy technikailag fejlett bolygóról származol.
- Ez igaz. Egy technikailag fejlett civilizáció óriási, túlzsúfolt városokkal. Ahol ha mindenkinek saját kocsija lenne, sehova se jutnánk el idejében, ezért inkább a tömegközlekedési eszközöket vesszük igénybe. - Ran csodálkozva bámult rám. - És ez az oka annak, hogy én még életemben nem vezettem szárnyasautót.
- Ezt képtelen vagyok elhinni - szólt, fejét lehorgasztva.
- Remélem belátod végre, hogy nem árt, ha a terveidbe még idejében beavatsz. - Az utolsó mondatomra oda se figyelt.
- Még meg se próbáltad?
- Egyszer se. - Felegyenesedett, és rám kiáltott:
- Szállj be!
- Nem gondolod, hogy most már késő elkezdeni? - Elkeseredetten folytatta:
- A bankárunk tudomásul fogja venni az akció sikertelenségét, ha úgy alakul. De nem hiszem, hogy megértené, ha most az elején lépnénk vissza. Vagy azt szeretnéd, hogy életünkkel fizessünk a kölcsönért? Ülj már be! - Beültem. Ran mellém telepedett. Körülbelül fél tucat műszer nevét sorolta fel a hozzájuk rendelt funkcióval, majd megállt, és így szólt: - Ha nem avattalak volna be a terveimbe a megfelelő időben, akkor ez az egész csak az akció napján derült volna ki. És akkor lenne késő!
- Ebben igazad van. El kell ismernem, hogy fejlődsz, ezért az elnézésedet kérem. - Bólintott, és ismét a műszerfalhoz fordult. Leginkább azon aggódtam, hogyha átlépem a határt, milyen védelmi trükkökkel találom magam szemben. Megkértem Ránt, hogy vezessen be ezekbe a rejtelmekbe is, de ő határozottan elutasított. S valahányszor próbálkoztam, a válasz ugyanaz volt: - Egyenlőre felesleges róluk beszélni. Különben is, pofonegyszerűek.
Így akar velem játszadozni? - gondoltam némi idegességgel.
Időközben valóságos kamikaze lett belőlem: Ran az autó irányítását kétszer átvette, hogy megmentse a gépet a lezuhanástól. Mindkétszer egy, a várostól nem messze fekvő réten értünk szerencsésen földet. Ran egy hangos szót sem szólt, de annál jobban elsápadt. A Queen Emily éppen akkor ért földet, amikor a kiképzésem utolsó szakasza következett. Ran az adatzár feloldása érdekében, megtanította velem a szerinte lehetséges összes jelszót. Megkértem Tylt, hogy szedjen szét néhány köntöst, és varrjon nekem egy új nadrágot. Amikor Ran meglátott benne, csak ennyit szólt:
- Úgy nézel ki, mint egy békés vidéki lakos. Remélem, tisztában vagy azzal, hogy nem horgászni mész!
- Ha nem tévedek, én vagyok az, aki az akciót végrehajtja. Ezért én fogom eldönteni, hogy mit veszek fel. Világos? - Arra gondoltam, hogy ezek után kizárt, hogy valaha is kritikával illesse Kylla vadászfelszerelését. Persze, Kylla nem az az ember, aki eddig is szó nélkül tűrte, ha sértegették.
Végre eljött a bevetésem napja. Ran a lelkemre kötötte, hogy úgy ügyeskedjek, hogy ne legyenek szemtanúk. Semmi szükségünk arra, hogy a Cormallon család belviszályaiból bírósági tárgyalás kerekedjék. Nem egészen értettem, mit kellene tennem az esetleges szemtanúkkal, de úgy vettem észre, arra számít, hogy erre magamtól is rájövök.
A behatolásra legalkalmasabb idő éjfél és hajnali két óra között kínálkozott. Cormallon a híresztelések ellenére nem tartozott az erősen védett birtokok közé. Éjfél után gyakorlatilag mindenki aludni tért. Nem a hagyományosan megszokott védelmi rendszer jellemezte: nem voltak cirkáló őrök a ház körül, nem ugattak kutyák a sötétben. A védelmet teljességgel a varázslásra és a család hírére alapozták, ami nem működött olyan rosszul: az elmúlt kétszáz évben nem volt példa betörésre.
- Nem lehetetlen, hogy Eln még ébren lesz - mondtam a többieknek. A konyhában ültünk, előttünk a vacsora, egy tál rizs és zöldség. Két-három falatnál nem bírtam többet enni. Amit sikerült lenyelni, az is megfeküdte a gyomromat. - Vagy nagyon ideges vagyok, vagy itt az ideje, hogy Tyl megtanuljon rendesen főzni. Egyedül a bundáskenyere ehető. - Ran és Karlas a fegyvereket ellenőrizték. Ran válaszolt:
- Mindkettő. - S helyére csúsztatta a pisztolyát.
- Elnről köztudott, hogy éjjelente előszeretettel bóklászik a házban.
- Bóklászott - kezdte megnyugtatásomat Ran. - Miután ő lett a... miután minden családi probléma elintézése az ő nyakába szakadt, azóta minden bizonnyal hétköznapibb életet él.
- Te mindig a legutolsó pillanatig halasztgattad ezek elintézését.
- Szerencsém volt, mert ilyenkor Nagymama és Kylla besegítettek. - Egy csomagot nyújtott át Karlasnak.
- Ha Eln netalán mégis ébren lenne, egészen biztos, hogy a...
-...hogy a számítógép mellett fog ülni. Éppen figyelmeztetni akartalak, hogy légy nagyon óvatos, amikor belépsz abba a szobába. Köszönöm, hogy eszembe juttattad - mondta Ran szenvtelenül, és gyorsan Karlashoz fordult:
- Megvetted, amire kértelek?
- Természetesen. Ráment az utolsó tabalunk is - válaszolta Karlas, és egy fiolát húzott elő a kabátja zsebéből, majd odanyújtotta Rannek.
- Megbízható?
- Nekem elhiheti! - felelte Karlas meggyőzően. - Kipróbálták.
- Akkor jó.
Rákönyökölt az asztalra, és egészen az arcomba suttogta:
- A többi védelmi egység - kezdett bele lassan a mondanivalójába.
- Ó, végre, elérkezett a kinyilatkoztatás ideje! - szóltam türelmetlenül.
- Ha tudni akarod, mielőtt átléped a határt, akkor idehallgass! Más védelmi berendezés nem létezik.
- Álljunk csak meg egy pillanatra! Ezt nem hiszem el.
- Márpedig ez az igazság. Minden egyéb védelem látszólagos. A birtok bizonyos pontjain csapdákat állítottak fel úgy, hogy a betolakodó mindenképpen belebotlik. Az áldozatban a veszély illúzióját keltik, aminek hatására pánikba esik. Az így keltett félelem visszacsatolódik az illúziót indukáló körbe, ami felnagyítva kivetíti a csapdába esett ember félelmi rémképeit. Mire az illető egyre jobban elveszíti az önuralmát, és a pánik eluralkodik rajta. Tudtál követni?
- Igen, de nem tudom, hogy javamra válik-e ez. az információ. Van egy kérdésem: azt mondod, hogy tulajdonképpen nem léteznek. Akkor hogy van az, hogy mégsem sétálhatok kedvemre el a házig?
- Ennek egyetlen oka van: az egész egy ördögi körhöz hasonlatos. Képzeld el, hogy éjszaka van és te az erdőben jársz. A hátad mögül felhangzik egy üvöltés. Legelőször összerezzensz. A félelmedet megpróbálod legyűrni, miután meggyőzted magad, hogy ez, jelen esetben, csak egy trükk volt. A tudatos reakció azonban mindig pillanatokkal később születik meg, ami annyit jelent, hogy te már nem tudsz kimászni abból a körből, amelybe a pánik juttatott.
- Azt mondd meg nekem, mi értelme van ennek a vidám kis túrának. A szavaidból ítélve, a probléma áthidalhatatlan.
- Ez nem egészen így van. Igenis át lehet jutni ezeken a csapdákon. Nagyon fontos, hogy a legelején számolj le a félelemmel. De ahhoz, sajnos, nem vagy eléggé na'telleth személyiség.
- Dehogynem! Vagyok olyan na'telleth, mint az itteniek! - Ran és Karlas összenéztek.
- Az igazat megvallva, mi is ebben reménykedtünk. Ezért merjük rád bízni ezt a feladatot.
Ran a kezembe nyomott egy fiolát, ami apró tablettákkal volt tele. Beleszagoltam, hogy mi lehet. Karlas és Ran kíváncsian nézték, vajon mi lesz a hatás.
- Nem tudnám mondani, mi a fene ez.
- Anarin - felelte Karlas. - Nagyon erős tabletta. Még Teshinből ismerem ezt a fajtát. Habár, az valamivel gyengébb volt ennél.
Tyl egy palackot hozott be a konyhába, majd Ranhez fordult:
- Erre gondolt?
- Igen. Kilencvenkilences Ducort - szólt Ran elégedetten. - Ha ez nem válik be, akkor áshatják a síromat. - Poharakat vett le a polcról, és mindannyiunk elé rakott egyet.
- Borral még jobb.
- Ebben biztos vagyok. Holnap estig aludni fogok tőle. - Ran teletöltötte a poharakat.
- Te csak koncentrálj a ma esti akcióra! A többivel ráérünk holnap foglalkozni.
Félóra múlva a fél tucat tabletta hatására a tárgyak körvonalai egyre inkább összemosódtak. Körülbelül kétpohárnyi bor maradt az üveg alján. S amikor Karlas újra tölteni akart, rámeredtem és így szóltam:
- Csak nem akarod, hogy e komoly és veszélyes küldetés közepette vécére rohangáljak?
- Nem, teljesen igazad van - válaszolt Ran Karlas helyett, és kivette kezéből az üveget. - Azt hiszem, ennyi felkészítés éppen elég. Jobb lenne, ha máris indulnánk. Az anarin hatása különben sem tart sokáig. Ugye, Karlas?
- Az alkohol most rádolgozott, ezért valamivel tovább fog hatni - válaszolt a ház anarin-szakértője.
Ezek után felmentünk a tetőre. A gépektől alig lehetett megmozdulni.
- Tyl is velünk jön? - kérdeztem, mikor felértünk.
- Igen - válaszolt maga Tyl, majd odament a sarokban álló egyszemélyeshez.
- Hé! - kiáltottam rá. - Mit csinálsz? Te ugyanúgy nem értesz ezek irányításához, mint én. - Tyl válaszképpen rám vigyorgott, és beült.
- Szállj be te is, Theodora! - szólt hozzám Ran. Beültem, és tovább akadékoskodtam: - Azt se tudja, hogyan kell egy ilyennel a levegőbe emelkedni!
Ran beindította a motort, és felemelkedtünk. A visszapillantó tükörben jól láttam, hogy Tyl követ minket. Az egész utazásból annyira emlékszem, hogy rendszeres időközökben egy kéz nyúlt felém, és a markomba nyomott egy újabb fehér pirulát. Óriási sebességgel haladhattunk, mert mikor egy település fölé értünk, a másodperc töredéke alatt keresztülvágtunk rajta.
Nem sokkal a határvonal előtt, egy liget szélén értünk földet. Karlas elővette az utolsó anarint, de Ran ellenkezett:
- Ugye, azt akarjuk, hogy elmúljon a hatása? - szólt, majd a pirulát visszatette a fiolába. Mindannyian kiszálltunk. - Jól vagy? - kérdezte Ran.
- Igen.
- Ezen a helyen fogunk rád várni. A háztól pontosan dél irányába repülj, mikor felszállsz. Látod amott azokat a dombokat?
- Igen.
- Ha valami közbejön, próbáld meg azok felé irányítani a gépet. Az autóban egyébként mindent beállítottam. De azért jobb, ha mindenre felkészülünk.
- Helyes.
- Miután elhagytad a határt, körülbelül öt percig még nyugodtan folytathatod a repülést, így nem kell sokat gyalogolnod a házig. Arra viszont nagyon ügyelj, hogy látótávolságon kívül landolj!
- Értem.
- Emlékszel minden jelszóra, amit tanítottam?
- Azt hiszem, igen.
Ideges volt, én viszont egy cseppet sem.
- Ezek után - szólt, és szájon csókolt - nem marad más hátra: sok szerencsét, Theodora!
- Szólíts egyszerűen Theodora királynőnek! - Zavarában nagyokat pislogott. - Add kezembe lándzsámat, jó lovag! - színészkedtem, miközben a szárnyasautó csomagtartójára mutattam. Ran elővette táskámat, és a kezembe nyomta. Egy lezser mozdulattal a vállamra vetettem. Aztán lekapcsolta a pisztolytáskáját, és jó erősen a derekamra csatolta. Hátralépett, és végigmért:
- Tudod, hogy merre kell elindulnod?
- Észak felé át a határvonalon. Nyílegyenesen a sasfészekbe. Látótávolságon kívül landolok. Óvatosan lépem át a számítógépterem küszöbét. Felszálláskor robotvezérlésre kapcsolok. Ha valami közbejönne, a dombok felé irányítom az autót.
- Mondtam, hogy az anarin nem gátolja az agyműködést! Csak egy kicsit. - jegyezte meg Karlas. Gyalog indultam a határ felé, Ran utánam kiáltott:
- Nem gondolod, hogy többre mennél, ha használnád a szárnyasautót?
- Milyen igazad van - feleltem nyugodtan.
Ran halálsápadtan nézett utánam. Nem volt nehéz az egyszemélyessel közlekednem. A főépülettől délre, a dombok mögött, gond nélkül földet értem. Kiszálltam, és körülnéztem: kis patakok, magas sövények, apró hidak, márványpadok és kerti lakok alkották a ház előtti kertet. Jobban szerettem a hátsó udvart, ahol a növények vadon nőttek, s ahol a száret-felszerelés állt. Elindultam a sövénylabirintus bán a ház felé. Az frissítőén és kijózanítóan ölelt körül, de jelenlegi helyzetemben korántsem üdített fel: nem akartam, hogy az anarin hatása ilyen hamar elmúljon. A kabátzsebemben rábukkantam egy eltévedt pirulára. Gondolkodás nélkül lenyeltem.
Sokkal kellemesebben éreztem magam. Elhatároztam, hogy tulajdonképpen nagyszerű, hogy itt lehetek. Eszembe jutott, hogy milyen szép éjjel a kert. Nem volt sok időm az emlékezésre: a Crimson-híd feljáróját egy nyolc méter magas óriás állta el. Kétélű kardjával ellenségesen ütögette a fakorlátot. Mikor a közelébe értem, kísértetiesen felhörgött. A szörny annyira nem illett bele a kert egyébként nyugodt légkörébe, hogy nevethetnékem támadt.
- Ez bizony nem mindennapi ízlésre vall - mondtam fennhangon, mikor keresztülléptem támadómon. Elértem a pompázatos virágoskertbe. Az ösvényen bandukoltam, mikor jobbról egy szárnyasautó nagyságú patkányt pillantottam meg. Nyomomba szegődött, és időnként megnyalta a sarkamat. Elértem a kövekből kirakott gyalogutat, majd hirtelen mozdulattal megfordultam: egy képzeletbeli karddal a szürke förtelem felé vágtam.
- Nesze, ez a tied! - kiáltottam, mire a patkány szertefoszlott. - Átkozott képzetek - mondtam elégedetlenül. A gyalogúton mentem tovább, ahogy Ran utasított. Ha jól emlékszem, azt mondta, hogy a kvarckristályok környékén van egy ajtó.
- Ajtó, ajtó... biztosan elszámoltam magam. - Elölről kezdtem az egészet. - Hét, nyolc, kilenc. A következőnél lesz. - Felnéztem, s egy másik undorító patkány vicsorított rám. Rendkívül felbosszantott. A kelleténél hangosabban elordítottam magam: - Miért olyan silányak a csapdáitok?! A gyors alakváltás és variálás tekintetében eláshatjátok magatokat! - Húha, ez nem volt semmi. Biztosan a tabletták hatása. Farkasszemet néztem a patkánnyal. Kifakadásomnak még nem volt vége: - Csak arra vagytok képesek, hogy új mezbe öltöztessétek a régi patkányaitokat! Ehhez nem kell sok fantázia. - A dög megnyalta undorító fogait. - Pusztulj innen! - mondtam parancsolóan, de nem mozdult. Elővettem a pisztolyomat és az állat orrához nyomtam. Erre eltűnt. Némi erőfeszítéssel átugrottam a kristálykövet, és megvizsgáltam lábam alatt a talajt.
Mutatóujjammal egy ötszöget rajzoltam a földre, majd közepébe írtam a varázsjelet. A következő pillanatban az ötszög helyén egy gödör támadt. Lépcsők vezettek le a föld mélyébe. Nekivágtam a pókhálós, ijesztő folyosónak. Ran azt mondta, hogy ezt a vészkijáratot évtizedek óta senki sem használta. Úgy is nézett ki. A tönkrement, mocskos kőpadlót zöldes fény világította meg, időnként rágcsálók tetemeibe botlottam. A földalatti folyosó egy faajtóba torkollott. Kinyitottam, és egy kamrában, mindenféle kerti eszközök társaságában találtam magam. Átmásztam a kapák és gereblyék erdején. Nagyon lassan kiléptem a fülkéből.
A pincében voltam. Felismertem a csipkézett falakat és a mennyezetet.
Már csak a két kanapé hiányzott, de szerencsémre nem voltak sehol. Zaklatott lidércnyomásaim állandó színhelye. Minél hamarabb ki akartam jutni innen.
Visszamentem a kamrába, hátha ott találom a kijáratot. Ajtónak nyoma sem volt.
Kezemmel végigtapogattam a falakat: így se találtam semmit. Fal, fal, fal.
Ezek után sem vesztettem el a fejemet. Az anarin megtette a hatását. Végül felfelé indultam a lépcsőkön. A konyhába vezettek. Mindenhol csend volt és sötétség. A kihalt konyha egy egészen más világ volt ahhoz képest, amit korábban tapasztaltam: hiányzott a káprázatos lakoma, amit Herei oly melegszívűen tálalt fel Elnnek és nekem. Megpróbáltam csendben kikerülni a konyha berendezési tárgyait. Nem volt könnyű feladat.
Kiléptem az előcsarnokba. Az átjárónál senki, a lépcsőház is üres. Éreztem, hogy szaporábban ver a szívem. Platón tudja, hogy milyen idegállapotba lennék, ha nem tankolok fel a borból és a pirulákból. Eln terminálja a második emeleten volt. Még soha sem jártam ott, de Ran gondosan elmagyarázta, hogy hol találom.
Ez lesz az. Az ajtó helyén függöny lógott. Hallgatóztam, semmi mozgás. Persze, a számítógépen csendben is lehet dolgozni. Senki sem írja elő, hogy rá kell kapcsolni a hangot, így például sokkal egyszerűbb matematikát gyakorolni. Vajon Eln is matekkal foglalkozik? Hosszú másodpercekig tépelődtem, hogy benézzek-e vagy sem. Minden idegszálam megfeszült. Az jutott az eszembe, hogy a folyosón bármikor feltűnhet valaki, ezért megkockáztattam, hogy bekukkantsak.
Odabent senki. Most vettem észre, hogy milyen sokáig visszatartottam a lélegzetemet. Megkönnyebbülve beléptem, és gondosan eligazgattam hátam mögött a függönyt.
Most pedig, lássunk munkának! - bíztattam magam. A számítógép billentyűzetét vastag por borította. Egyáltalán nem lepett meg: még Nagypapa idejéből, a Tellysről jött első szállítmányból származott. A billentyűzetről hiányoztak a jellegzetes ivoryi betűk. A tellysiek rengeteget bajlódtak, de végül sikerült beprogramozniuk a gépbe az ivoryi ábécét, így az ivoryiak többsége nem a billentyűzetet használta, hanem a számítógéppel társalgott, vagy a képernyőre írta az utasításokat. Egyetlen olyan embert ismertem, aki a billentyűket nyomogatta: Ran Cormallon. Ez minden bizonnyal személyiségének aggresszív ösztöneivel függött össze.
Betolakodó lévén csakis a billentyűzetet vehettem igénybe. Ha viszont azt használom, nyomokat hagyok, és Eln könynyűszerrel rájön, hogy járt itt valaki.
Másodpercekig azon tűnődtem, hogy hogyan tehetném vissza a letörölt port. Aztán rájöttem, hogy nálam nagyobb hülyét még nem látott a világ. Mindezt igyekeztem az anarinnak tulajdonítani. Bekapcsoltam a terminált, a hangot pedig azonnal levettem.
- MIBEN SEGÍTHETEK? - kérdezte a gép. Legalábbis feltételeztem, hogy ezt kérdezte. Megkértem, hogy használja a világnyelv íráskódját.
- MIBEN SEGÍTHETEK? - írta a képernyőre jól olvasható standard betűkkel. LEGYEN SZÍVES, AZONOSÍTSA MAGÁT! Gyorsan begépeltem:
- ELN CORMALLON, 69717.
- ELN CORMALLON. MINDEN ANYAG ZÁROLVA! A KÍVÁNT INFORMÁCIÓ ELÉRÉSE ÉRDEKÉBEN HASZNÁLJON TITKOS KÓDOT! MILYEN TERÜLET ÉRDEKLI?
- TÉMA SZERINTI MEGKÖZELÍTÉS.
- ÉRTEM.
- TÉMA: MÁGIKUS TEHETSÉG ÁTVITELE.
- ÉRTEM. KÉREM A TITKOS KÓDOT!
- HÁNY EREDMÉNYTELEN PRÓBÁLKOZÁS UTÁN SZÓLALNAK MEG A SZIRÉNÁK?
- NEM ÉRTEM A KÉRDÉST.
- HÁNY TITKOS KÓD HELYTELEN BEGÉPELÉSE UTÁN INDUL BE A BIZTONSÁGI PROGRAM?
- HÁROM.
- DE MINDEN HÁRMAS EGYSÉG UTÁN ÚJRA PRÓBÁLKOZHAT AHÁNYSZOR CSAK AKAR. SEMMI OKA AGGODALOMRA!
- TETSZIK A BIZTONSÁGI PROGRAMOZÁSOD!
- KÖSZÖNÖM. 86000 IVORY TABALÉRT EGY MEGBÍZHATÓBB SOFTSTAR BIZTONSÁGI PROGRAMOT VÁSÁROLHAT TELLYISRŐL, AMIT RÁADÁSUL INGYEN SZERELNEK FEL AZ OTTHONÁBAN.
- TÉMA: MÁGIKUS TEHETSÉG ÁTVITELE.
- ÉRTEM. KÉREK EGY TITKOS KÓDOT!
- STEPAN - volt az első próbálkozásom.
- HELYTELEN. KÉREK EGY TITKOS KÓDOT!
- KÉKKŐ.
- HELYTELEN. KÉREK EGY TITKOS KÓDOT!
- RAN.
- HELYTELEN. RAN TITKOS KÓD ALATT NEM TA-LÁLTAM A KÉRT INFORMÁCIÓT. EZZEL EGY MÁSIK ALKÖNYVTÁRBA JUTHAT.
Nem volt más választásom, begépeltem, hogy VÉGE. Az egészet elölről kellett kezdenem. Újabb három kód következett. Egyik sem jött be. Aztán egy újabb kör.
Megint semmi eredmény. Félórán belül kipróbáltam mind a negyvennyolc kódot, amit Ran adott. Közülük több olyan kód volt, ami kifejezetten a Cormallonokra vallott. A korábban működőképesek közül Eln nem egyet megváltoztatott. Elkezdtem egy újabb kört. Rövid gondolkodás után beírtam: - KYLLA.
- HELYTELEN. KÉREK EGY TITKOS KÓDOT!
- THEO.
- HELYTELEN. THEO TITKOS KÓD ALATT NEM TALÁLTAM A KÉRT INFORMÁCIÓT. EZZEL EGY MÁSIK ALKÖNYVTÁRBA JUTHAT.
- MELYIK ALKÖNYVTÁRBA?
- SZEMÉLYES BEJEGYZÉSEK.
Nagyon kíváncsivá tett, de fogytán volt az időm.
- TÉMA: MÁGIKUS TEHETSÉG ÁTVITELE.
- ÉRTEM. MÉG VAN EGY PRÓBÁLKOZÁSA.
Most vagy soha. A baj az volt, hogy egyetlen ötletem sem maradt. Eszembe jutott a Marsh utcai ékszerárus, de nem emlékeztem a nevére. Pedig Kylla mondta, ebben egészen biztos vagyok. Közben úgy határoztam, hogy begépelem az utca nevét. Egy körrel több vagy kevesebb, most már úgyis mindegy. - MARSH.
Már éppen be akartam gépelni, hogy “VÉGE”, a mikor megjelent a képernyőn, hogy “A VÁLASZ HELYES”.
- HELYES? EZEK SZERINT BEJUTOTTAM A KÍVÁNT ALKÖNYVTÁRBA?
- IGEN. A TÉMA: MÁGIKUS TEHETSÉG ÁTVITELE.
- KÖSZÖNÖM.
- SZÍVESEN. FOLYTATNI KÍVÁNJA A KUTATÁSOKAT AZ IDŐ ÉS INTENZITÁS DIAGRAMON?
- KÖSZÖNÖM, NEM. LE SZERETNÉM MÁSOLNI AZ E TÉMÁBAN FELLELHETŐ ÖSSZES INFORMÁCIÓT.
- MILYEN FORMÁBAN? NE FELEDJE, HOGY A PRINTER NEM STANDARD BETŰKET HASZNÁL!
- PELLET.
- ELŐRE FIGYELMEZTETEM, HOGY A PELLET GENERÁTORT BESZERELÉSE ÓTA, AZAZ ÖTVENHÁROM ÉVE, EGYSZER SEM HASZNÁLTÁK. ELŐZETES ELLENŐRZÉS NÉLKÜL NEHÉZSÉGEK TÁMADHATNAK AZ ADATOK ÁTVITELE SORÁN.
- PROGRAM INDUL.
- ÉRTEM.
A Pellet generátor a terminál mellett állt: egy kis üvegdoboz, közepén egy orsóval. Megérintettem: valóságos üveg volt, nem pedig műanyagból készült utánzat. Ez a Cormallonokra vall. Ha lehetne, kristályból faragták volna ki. Ez a család időnként tényleg az idegeimre ment. Az orsó mozgásba lendült, s egyre gyorsabban forgott. A közepében megjelent valami kis szürke anyag. Amikor egy centiméter széles és három centiméter hosszú hasáb keletkezett, az orsó megállt. Pár másodpercet vártam, hogy az anyag megkeményedjen. Aztán felemeltem a tetejét, és kivettem. A táskám egyik Pellet-tartójába tettem.
- KÖSZÖNÖM, MEGKAPTAM.
- KÍVÁN-E TOVÁBBI INFORMÁCIÓT A TÉMÁVAL KAPCSOLATBAN?
- PÉLDÁUL?
- ELMÉLETI MÁGIA, GYAKORLATI MÁGIA, A MÁGIA TÖRTÉNETE, CORMALLONI MÁGIA, A MAGI...
- Megnyomtam az “ÁLLJ” gombot. - KÖSZÖNÖM, NEM.
- Aztán hirtelen meggondoltam magam. - TÁRGY SZERINTI MEGKÖZELÍTÉS.
- ÉRTEM.
- CORMALLON BIZTONSÁGI RENDSZERE.
- A KÍVÁNT INFORMÁCIÓ ELÉRÉSÉHEZ HÁROM TITKOS KÓDRA VAN SZÜKSÉGE. KÉT PERCE VAN, HOGY AZ ELSŐT BEGÉPELJE. HA HELYTELEN KÓDOT AD MEG, ILLETVE, HA A KÉT PERC LETELIK, A SZIRÉNÁK MŰKÖDÉSBE LÉPNEK. IDŐ INDUL.
Tudósok szentséges istene! Gyorsan felugrottam a székből. Aztán megtorpantam. A gép fölé hajoltam, és gyorsan beírtam, hogy “VÉGE”.
- EZ A BIZTONSÁGI PROGRAM NEM SZAKÍTHATÓ MEG.
Izzadságcseppek folytak végig arcomon.
Lerohantam a lépcsőn, aztán farolva megfordultam, és azon töprengtem, hogy érdemes-e a főbejáraton át távoznom. Lehet, hogy nehezen nyílik, s egyébként is rögtön beindítaná a szirénákat. Néhány másodpercet elvesztegettem, majd a konyha felé indultam. Végigrohantam a konyhán, majd a lépcsőkön le a pincébe. A vészkijáratot viszont nem találtam meg. Kétségbeesésemben a kamra falát ütögettem. Egy pillanattal később felhangzottak a szirénák. Kipattantam a kamrából, átvergődtem a pincén. A lépcsőfokokat kettesével vettem, hogy minél hamarabb felérjek. Elindultam a főbejárat felé. A lépcsőházban emberek jelentek meg. Gyorsan megfordultam, és visszamentem a konyhába. Úgy határoztam - habár meglehetősen lehetetlennek tűnt véghezvinni -, hogy a hátsó kijáraton próbálok kijutni a házból: több száz méter sprint az épület keleti szárnyában, ki a szabadba, megkerülni a házat, elbotorkálni a szárnyasautóig, mielőtt ráakadnának. A konyhában végigsuhantam a fal mellett. Mikor éppen az óriási asztalnál jártam, egy ajtó nyílt ki velem szemben.
Kylla volt az. Hálóköntöst viselt, és pisztolyt tartott a kezében. Észrevett, és rám bámult.
Azt se tudtam, mit tegyek. Szólásra nyitottam a számat, de egy hang se jött ki a torkomon. Kylla szólalt meg helyettem:
- Gyerünk!
- Hová?
- Gyorsan kövess! - mondta parancsolón, a feszültséggel hangjában. Megfordult, és rohanni kezdett. Nem volt más választásom: loholtam utána. Levágtattunk az előtérbe. Egy ajtón keresztül - aminek azelőtt nem tulajdonítottam jelentőséget - lementünk a garázsba. Két négyszemélyes szárnyasautó állt benne. - Ebbe szállj be! - szólt sietve Kylla. - A másik elromlott. - Megnyomott egy gombot, és a tetőajtó hangtalanul kinyílt. Fürgén beszálltam. - A C27 indítja be a motort - kiálltotta át a szélvédőn. Bekapcsoltam, fények gyulladtak ki a műszerfalon. Sikerült felszállnom.
Nem volt idő kérdezősködni, megköszönni a segítséget, vagy megfordulni, és fehér zsebkendővel integetni. Teljesen lefoglalt a gép irányítása.
Ez az autótípus különbözött attól, amin vezetni tanultam. A magasságot pedállal lehetett szabályozni Ugyan kiknek tervezték az ilyet? Repülés közben fokozatosan csökkent a magasság. A műszerfal gombjai közt próbáltam eligazodni. Hirtelen eszembe jutott, hogy mi van akkor, ha a varázshatárt átírják. Nagyobb sebességre kapcsoltam, lábammal beletapostam a pedálba. Hol a fenébe vannak azok az átkozott dombok? És mi a fenének kellett beszállni ebbe a négyszemélyesbe, amit egészen biztos, hogy a De Sade Márki Fejlesztési és Kivitelezési Vállalat tervezett?! Jöhetnének már végre azok a dombok! Átremegtem a határvonalon. Épp idejében, gondoltam megkönnyebbülten. Most már azt csinálnak vele, amit akarnak. Kibámultam az ablakon, hogy ismerős tereptárgyra leljek. Közben viszont elfeledkeztem a lábpedálról, és rohamosan zuhanni kezdtem. Őrült sebességgel tartottam egy domboldal felé. Minden erőmmel a pedálra nehezkedtem, a kormányt pedig erőteljesen balra rántottam. Látszólag minden eredmény nélkül. Egy pillanatig dermedten ültem, majd égő fájdalmat éreztem a mellemben. Ráléptem a fékre. Tudom, hogy az autóvezetésben jártasabbak már jóval hamarabb ezt tették volna a helyemben, de attól a pillanattól fogva, hogy beindítottam a biztonsági berendezést, egyetlen dolog járt a fejemben: KIJUTNI, minél hamarabb elhagyni ezt a terepet. A késlekedni, vagy megállni lehetetlen volt.
A fékezés használt. Tény, hogy óriási lökések kísérték a földet érésemet, de összességében simán ment. A szívem a torkomban dobogott, de még idejében bekapcsoltam a biztonsági övet. Úgy tűnt, hogy minden a helyén maradt, legfeljebb egy kicsit rongálódhatott meg az autó. Ebben a pillanatban viszont az volt a legfontosabb, hogy üzemeljen. Bekapcsoltam a C27-et, és vártam, hogy a zöld fények kigyulladjanak. Közben arra gondoltam, hogy megérdemelnék egy elismerő vállveregetést, amiért ebben a vészhelyzetben sem veszítettem el a fejem. Még azt is elnézzük neked, Theodora, hogy az utolsó percig halogattad a fékezést.
A mellkasomban még mindig éreztem a fájdalmat. Kigomboltam a köntösömet, hogy megnézzem, mi lehet az oka.
Bár megfeledkeztem róla, de ott lógott a nyakamban az Öregtől kapott kékkő. A selyemerszény hátoldala megfeketedett, s ahol a mellkasomat érte, egy területen felhólyagosodott a bőröm. Azon töprengtem, hogy vajon Annurian mennyire érthetett az autóvezetéshez; mindenesetre, már nemcsak magamnak tulajdonítottam a fékezés életmentő ötletét. Nem volt időm ezen tovább gondolkodni, mert a jelenlegi helyzetem még mindig megoldatlan volt. Azt viszont nem akartam, hogy továbbra is testemhez érjen a kékkő. Kitéptem a nyakamból, és beraktam a táskámba.
Az ellenőrző műszerek beindultak. Úgy találtam, ha balra fordulok, hamarosan elérem a randevúra kijelölt helyet. A tájékozódás végett kifelé bámultam az ablakon. Hirtelen mozgást észleltem a szomszédos bokorban.
Homályosan annyit láttam, hogy egy fej villámgyorsan lebukik. Már nagyon elegem volt az eddigi kalandsorozatból, de mégsem tudtam megnyugodni, és egyszerűen felszállni. Minden figyelmemet a bokorra összpontosítottam.
Tudtam, hogy az egész nem a képzeletem szüleménye. Pisztollyal a kezemben kimásztam az autóból.
- Bújj elő! - ordítottam. Semmi válasz. Egy közeli bokorban valami moccant. - Jobban teszed, ha előjössz, mert ha nem, gondolkodás nélkül kifüstöllek!
Egy férfi lépett elő a bokrok közül. Ennél soványabb embert még életemben nem láttam. A ruhája szakadozva lógott le róla. Már megőszült, holott negyvenöt évesnél nem lehetett több.
- Ki maga?
- Arno Serren, szolgálatára, nemes hölgyem - válaszolt riadtan. - Kérem, ne bántson! - Erős akcentussal beszélt, de az adott pillanatban erre fel se figyeltem.
- Mit keres itt? Ha lehet, fogja rövidre a mondókáját.
- A Tamás szektorból származom.
- Honnan?
- Tamás. Nem hallott még róla, nemes hölgyem? Mostanában nagyon nehéz arrafelé az élet.
Igaz is, jutott eszembe. Nemrégen hallottam, hogy zavargások voltak abban a szektorban, ezért bevonultak a birodalmi osztagok, hogy rendet teremtsenek. De mivel semmi közöm se volt a dologhoz, gyorsan elfelejtettem. A környezetemben, érthető módon, senkit sem foglalkoztatott a dolog.
- Ezek szerint hosszú utat tett meg - válaszoltam. Csöbörből vödörbe. Türelmetlen mozdulatot tett. - Messziről jövök, és még nagy út áll előttem. Egyáltalában nem állt szándékomban megzavarni. Bocsásson meg! Engedelmével, folytatom utamat.
- Hová?
- Az Északnyugati Szektorba igyekszem.
Szegény szerencsétlen, sóhajtottam magamban. Otthagyja a forrongó Tamás szektort, hogy eljusson a még veszélyesebb északnyugatiba. Nem volt szívem lelőni.
- Ha nincs ellenére, segítek magán.
- Csakugyan? - Az ajánlatom nem dobta fel.
- Az Északnyugati Szektorban egy hétig se bírná ki. És most különben sincs arra időm, hogy kérdés-feleletet játsszunk. Úgy határoztam, hogy magammal viszem.
- Ezt nem kívánhatom öntől. Túl nagy kegy lenne. Hagyja, hogy folytassam az utam!
- Szálljon be!
- De tényleg…
- Gyorsan, ne húzza az időt! - mondtam, és ráfogtam a pisztolyt.
A férfi lassan közeledett a szárnyasautóhoz. Éppen be akart szállni, mikor valaki felsikoltott a háta mögött. Egy kicsi, sötét alak rontott elő a bokrok közül. Ő is hasonlóképpen lerongyolódott. Arca ugyanolyan meggyötört volt.
Olyan hadarva kezdtek beszélni, hogy egy szavukat sem értettem. Aztán a férfi így szólt:
- A feleségem, Heida.
- Örülök, hogy megismerhetem - válaszoltam. - Üljenek be! Sikerült végre felszállni. Elmondhatom, hogy igazán eseménydús hat percben volt részem.
Három perc múlva a megbeszélt helyen voltunk. Kiugrottam az autóból. Ran rögtön karon ragadott.
- Láttuk, hogy zuhansz - mondta halálsápadtan. - Nem történt semmi bajod?
- Csak egy kicsit összerázódtam.
Kiengedte visszafojtott lélegzetét, mint én, mikor üresen találtam a számítógéptermet.
- Sietnünk kell, megszólalt a riasztó! - Ran mérgesen átkozódott. - De nincs nagy veszély. Kylla azt mondta, hogy a másik szárnyasautó nem működik. Vagy földi járműveken, vagy lovon indultak az üldözésemre, ami sokkal körülményesebb.
- Kylla? Tudod mit, majd később elmeséled.
Beszélgetésünk közben Arno Serren és Heida kimásztak a kocsiból. Óvatosan körülnéztek. Megpróbáltak a lehető legészrevétlenebbül viselkedni. Az adott pillanatban viszont nem sikerült a háttérben maradniuk. Mikor Ran szeme rájuk tévedt, a meglepetéstől szóhoz sem jutott.
- Kik ezek az emberek? - Elmeséltem a találkozásunkat. Felháborodva így szólt:
- Hogy szedhettél fel idegeneket ilyen helyzetben?
- Azt mondtad, hogy ügyeljek a szemtanúkra.
- Ezalatt nem azt értettem, hogy hozd őket magaddal!
- Nélkülük egy tapodtat sem megyek. - Egy pillanatig határozatlanul állt, idegesen kapkodta a levegőt, majd kiadta az utasítást:
- Karlas, Tyl, gyertek ide! - A két férfi mellettem termett. Karlas megérintette a karomat, mint aki készen áll arra, hogy berakjon az autóba. Ran így szólt: - Tyl, vezesd a két idegent a másik szárnyasautóhoz! Kövessetek minket! Karlas, te velünk jössz!
Karlas nem értette a helyzetet. Elkísérte Tylt, hogy besegítsék védenceimet az ellopott autóba.
- Tyl, légy alapos! A házunktól messze süllyeszd el az autót valamelyik árokban! És ne veszítsd szem elől vendégeinket!
- Igen, uram - válaszolt Tyl, és kinyújtotta a kezét, hogy felhúzza Heida Serrent az autóba.
- Nos? - kérdezte Ran. - Mindenki indulásra kész?
Én is bemásztam a mi négyszemélyesünkbe, majd utánam Karlas. Ran irányította az autót. Jó húsz kilométerre lehettünk már, mikor Ran csendesen megkérdezte:
- Szóval. Kylla segített kijutni a házból?
- Igen.
Néhány percig szótlanul ültünk. Ran újra megszólalt:
- Mi volt a baj? - Elmondtam, hogy visszafelé nem találtam a vészkijáratot, meg azt is, hogy beindítottam a főépület biztonsági programját.
Összehúzta a szemöldökét.
- Ez hihetetlen! Hogy tehettél ekkora hű... ilyen kockázatos dolgot? Mindig olyan óvatos vagy, Theodora. Mi történt veled? Nem gondolod, hogy elmondtam volna, ha ezzel kapcsolatban bármi fontosat tudnék? A főépület védelmi programja, érthető okokból, sokkal titkosabb, mint a birtoké. Külön program készült erre, amikor a számítógépes rendszert Nagypapa idejében felszerelték.
- Nézd, Ran! Tudom, hogy hülyeséget csináltam. De arról se feledkezz meg, hogy ti nyomtatok tele borral és anarinnal. Ezek után ne várd el tőlem, hogy a szokásos óvatos Theodora legyek! - Idegesen a szájába harapott.
Karlas válaszolt:
- A gyógyszer nem gátolja az agyműködést.
- Csak egy kicsit - emlékeztettem saját szavaira. Ran hátranézett Karlasra, védekezett:
- Theodora egy kis aranyos idegen barbár. Lehet, hogy az ő idegrendszere nem tudott megbirkózni a hatásával.
Kis idő múlva Ran ismét megszólalt:
- Nem tartom jó ötletnek, hogy azt a két menekültet magunkkal hoztuk. Ne érts félre! Tiszteletben tartom az érzéseidet, Theodora, de azt hiszem, hogy leghelyesebb lesz, ha megszabadulunk tőlük.
- Adjunk nekik egy esélyt! Ha nem tévedek, a Cormallon család tradíciói közé tartozik, hogy befogadják az Északnyugati Szektorba menekülők egy részét.
Elgondolkodott a mondottakon. Biztatóan elmosolyodott. Az volt az érzésem, hogy az otthoni hűséges szolgákra emlékezik. Karlas és Tyl nem igazán töltötte be a helyüket. Minden parancsát teljesítették ugyan, de korántsem szolgálták olyan buzgón és akkora alázattal, mint az otthoniak. Már korábban is eszembe jutott, hogy mennyire hiányozhat neki az otthon. A mostani házunk is megfelelt volna erre célra, annak ellenére, hogy a tető állandóan beázik, illetve, hogy a szomszédos bár miatt mindig zaj van.
- Kíváncsi vagyok, vajon tudnak-e főzni - jegyezte meg teljes nyugalommal. Jóízűn elnevettem magam.
- Még most sem késő, hogy megkérdezzük.
18. fejezet
Amikor hazaértünk, felmentem a szobámba, és rögtön elaludtam. Ran megvárta, míg Tyl és a vendégeink megérkeznek, hogy egy új védőgyűrűt vonjon a ház köré.
Nem hallottam, mikor jöttek meg, így kimaradtam a fekvőhelyek elosztásából is. A legtöbb fővárosi házban általában rengeteg szoba volt, nekünk viszont mindössze öt. Ran ragaszkodott ahhoz, hogy neki és nekem külön szobánk legyen. A Serren házaspár szintén megérdemelt egy saját szobát, így nem maradt más hátra, mint Halétet kimozdítani az ágyából, és beköltöztetni Tylhez. Reggel felkeltem, és lementem a társalgóba. Halét az egyik kanapén feküdt, és idegesen forgolódott. Szemei vörösek voltak a kialvatlanságtól. Ezek szerint Tyl horkol...
Ran viszont rózsás kedvében volt. Jóval korábban felébredt, mint én. Akárcsak Serrenék: Heida éppen a reggelit rakta Ran elé, Arno a tűzhelynél foglalatoskodott. Minden jel arra mutatott, hogy órák óta talpon vannak, s hogy már a piacon is jártak. A tányéron fogolytojásból készült rántotta, füstölt hal és egy félbevágott gránátalma hívogatott. Leültem Ran mellé.
- Ínycsiklandó - szóltam.
- S ráadásul milyen finom! - válaszolt Ran.
Persze, tegnap éjjel saját érdekünkben még le akarta őket lőni!? Reggelre pedig már a házunkhoz tartoztak, mint bárki közülünk... Ran önelégülten ült reggelije felett, mintha más gondja se volna, csakis az evés.
- Én is kapok rántottat? - kérdeztem.
Ran teletömte száját füstölt hallal, úgy válaszolt:
- Kérdezd meg a védenceidet!
- Egyáltalán nem a védenceim.
Heida egy pohár taht hozott nekem. Nagyon szolgálatkész volt.
- Nemes hölgyem, a maga reggelije is azonnal kész lesz. Vásároltunk sót és borsot is. ha esetleg szüksége lenne rá.
- Heida, nem mondták még neked, hogy nem vagyok nemes? - Zavartan nézett rám. Ran elmosolyodott a rántotta evés közben.
- Elnézést, nemes hölgyem, nem akartam megsérteni.
Arra gondoltam, hogy a Theodorát évekig kellene gyakorolnia, míg végre nyugodtan ki merné ejteni. S ha ez végre sikerülne, minden bizonnyal én lennék az egyetlen a házban, akit a keresztnevén szólít. Nem akartam ráerőszakolni az idegen athénai megszólítási formulákat, ezért így folytattam:
- Mi lenne, ha egyszerűen hölgyemnek szólítanál? Ezentúl egy házhoz tartozunk, mindennap találkozunk, úgyhogy mindkettőnknek így lenne a legkényelmesebb.
Megkönnyebbülten felsóhajtott.
- Igenis, hölgyem! Ha óhajtja, paprikát is hozhatok. Megfordult, és Arnóhoz ment, hogy segítsen neki.
- Ez az egész kísértetiesen emlékeztet arra, amikor te figyelmeztettél engem, hogy szólítsalak uramnak a nemes uram helyett - fordultam Ranhez.
- Vadóc kis tymon voltál, nemde? Nem foglalkoztam a válaszával, inkább kortyoltam a tahból.
- Ha jól sejtem, nekivágsz az anyag elemzésének.
- Úgy van.
- Akarod, hogy segítsek? Athénán hallgattam egy kis analízist. - Fejével nemet intett.
- Menj csak a piacra! Gyanús lenne, ha mindketten felbontanánk a megszokott napirendünket.
- Számít ez valamit? Eln egészen biztosan rájön, hogy mi voltunk a behatolók.
- A bíróságnak viszont nincsenek bizonyítékai, és teljesen felesleges Elnt igazolnunk. - Nem tudtam megállni, hogy ki ne mondjam:
- A bíróságnak korábban sem volt szüksége bizonyítékokra...
- De kézzelfogható dolgokra igen. Az pedig időigényes.
- Ráadásul, nincsen saját kódod, hogy belépj a hálózatba.
- Halét kódját fogom használni.
Kifogytam az érvekből, ezért tovább szürcsöltem a taht.
Szemmel láthatóan mindent megtett, hogy ne keltsünk gyanút: késő délután ő is megjelent a piacon. Bekopogtatott hozzám, mielőtt elfoglalta helyét a szerencsejátékosok között. Elbocsátottam ügyfelemet, és megkérdeztem:
- Hogy haladsz? - Egy pillanatra leült.
- Hát nem könnyű. Rengeteg szám, még több táblázat. Eltart egy ideig, amíg megfejtem.
- Ugye, a helyes adatsort másoltam át? - Fáradtan rám nézett:
- Nagyon remélem.
- Szívesen segítek, ha akarod.
- Arról van szó, hogy ez nem egy szimpla analízis. Ez az, ami. S én még nem jöttem rá, hogy mi. Azt én is meg tudom állapítani, hogy milyen képlettel írható le az adott függvény. De azt, hogy mire való, nem tudom. A függőleges tengely beosztásából arra következtettem, hogy a holdciklushoz lehet köze. Ez azonban még mindig nem pontos. - Beletúrt a hajába. - Elnnek évek álltak a rendelkezésére, hogy ezeket megtanulja. Én pedig csak most kezdem az egészet.
Kintről valaki megrántotta a sátrat. Valószínűleg egy ügyfél. A fene egye meg! - gondoltam bosszúsan. Ran felállt.
- Egyébként is ideje mennem. Este találkozunk.
Az éjszakát az adatok feldolgozásával töltöttük. A társalgó padlóján ültünk, s az egyik teleírt lapot vizsgálgattuk a másik után. Halvány gőzöm se volt, mit jelenthetnek. Kezdtem végre megérteni, hogy miért utasította vissza a felkínált segítséget. Ennél keményebb munkát aligha lehetett elképzelni.
Nem sokkal éjfél után Ran letette a kezében tartott adatgöngyöleget, lehajtotta a fejét egy párnára, behunyta a szemét, és így szólt:
- Nem és nem.
- Aludj egy kicsit - válaszoltam. - Ha kipihented magad, meglásd, jobban fog menni.
- Bagoly mondja verébnek... Ugyan ki tört össze tegnap éjjel egy szárnyasautót Cormallon határában? S nem is akármilyet...
- Szeretnéd, ha legközelebb egy olcsóbbat tennék tönkre? Hagyd abba, és menj, feküdj le! - Elmosolyodott. A szemei még mindig csukva voltak. Feltápászkodtam, és ott hagytam.
Arra ébredtem, hogy valaki a vállamat rázza.
- Kelj fel, Theodora, ébredj már végre fel!
- Mi van? - kérdeztem pislogva. Ran állt az ágyam szélénél. Odakint még sötét volt. - Hány óra van?
- Hamarosan felkel a nap. Képzeld, rájöttem!
- Mi van? - ismételtem meg a kérdést értetlenül. Odament a mosdóhoz, bevizezett egy szivacsot, visszajött, és az arcomba csavarta. - Hé, észnél vagy?! Hideg! - Helyére dobta a szivacsot. Nagyot csapódott az egyik törülközőbe, akár egy hógolyó valakinek a kabátján. - Idehallgass! A függvényekről van szó: az időben változó intenzitást jelentik.
- Csakugyan? - Türelmetlenül válaszolt:
- A varázserő erősségi hullámait mutatják. A hullámvölgyeket és a tetőpontokat. A csökkenést és a növekedést. Akár a hold esetében.
- Nem értem, miért.
- Te is tudod, hogy a varázserő nem Elné. Nem egy nagy adagban kapja, hanem folyamatosan kell feltöltődnie. Egyszer többet, másszor kevesebbet sikerül szereznie, így előre meg kell terveznie, mikor van szüksége utánpótlásra.
Felültem az ágyban. Végre derengeni kezdett a dolog.
Egyre kevesebbet találkoztam otthon Rannel és Karlasszal. Ez persze egy cseppet se lepett meg az adott körülmények között. Én tovább végeztem a munkámat a Trade Square-n, hogy megőrizzük a látszatot. Egyik este vacsora közben Ran közölte, hogy a diagram szerint két nap múlva következik be az a két hónapos periódus, ami Eln számára varázserő tekintetében a legkritikusabb.
- Ez mit jelent? - kérdeztem. - Azt mondtad, hogy már varázstükörben áll. Mit tehetsz ilyen helyzetben?
- Kérdés, ő mit tehet velem? Úgy tűnik, hogy Stepantól nyeri a varázserejét. Mi van akkor, ha Stepant veszem célba? Több éves tapasztalatom van, bármilyen varázslatot meg tudok csinálni. Minden trükköt ismerek. Én dolgoztam a gyakorlatban, Eln viszont soha.
- Mégsem vagyok elragadtatva az erőviszonyoktól. Ha jól értem, mindketten sérthetetlenek vagytok. Ennek ellenére, a szavaidból ítélve, valamit forgatsz a fejedben.
- Ne aggódj, ebbe nem keverlek bele! - Lecsaptam a villámat.
- Ki vele, mit forgatsz a fejedben! Kényelmetlenül megmozdult a helyén.
- Arra akartam célozni, Theodora, hogy okkal nem szóltam előre a többi védelmi trükkről. Ha napokkal előbb figyelmeztettelek volna, egészen biztos, hogy magad ellen dolgozol. Gondolj a félelem beindította ördögi körre!
- Igen, ezt értem. De mire akarsz kilyukadni?
- Biztos akartam lenni abban, hogy megértettél.
Csak nem a végét járja, hogy eképpen nyugtassa meg a lelkiismeretét? Reméltem, hogy a rossz előérzet pusztán az idegességemből fakad.
- Mondd el, hogy miről van szó!
- Ide figyelj! Miután kitagadtak, megrekedtünk. Hónapokba telt, míg Vale-nek sikerült “feltámasztania”. Ezután rögtön elveszítetted a képességet, hogy a kártyákból olvass.
A varázs értelmében össze vagyunk kötve. De bizonyos dolgokat nem akarok idő előtt felfedni. Hátradőltem.
- Ezek szerint, nem bízol bennem.
- Tudtam, hogy ezt fogod felelni. Úgy látszik, nem figyeltél ide. Jelen pillanatban Eln a legnagyobb elméleti szakember a mágia tudományában. Olyan dolgokkal kísérletezik, amelyekre eddig nem volt példa. Az ellenem folytatott hadjárata irányulhat a kártyák ellen. Mint magad is látod, ebben nincs semmi személyeskedés.
Üres tányérom aljára néztem.
- Ezzel még sohasem próbálkozott - válaszoltam.
- De nem is volt még ilyen nehéz helyzetben. - Nem feleltem. Folytatta mondanivalóját: - A kártyaolvasás veszélyes lett. Nem tudom, milyenek ezek az új látomások, engem mindenesetre nyugtalanítanak. Elvesztetted az uralmadat a kártyák felett, és nincs időnk szimbólumokat fejtegetni.
- Jól van.
- Értsd meg, nem személyeskedem!
- Nyugodj meg, értem. - Figyelte, hogyan reagálok.
- A konyhában még van egy üveg bor. Gyere, igyunk!
- Köszönöm, nem kérek.
- Halét elérte, hogy újabb kölcsönt kapjunk a bankárodtól. És nem sok időnk maradna, hogy élvezzük, ha hirtelen történne velünk valami. Mit szólnál egy estéhez a Lantern Gardensben?
- Nem, nem. Túl késő van már ahhoz - szóltam, és felálltam.
- Késő? Még el se kezdődött a műsor! - Tyl a vacsora felénél tartott, szépen halkan nyelte a falatokat egymás után. Hirtelen rám nézett.
- Miért nem, hölgyem? Én még sose jártam a Lanters Gardenben. Szeretném egyszer megnézni. - Így hát, két nappal a Platón-tudja-milyen események előtt, Ran, Tyl és én felkerekedtünk, hogy egy estét a jól ismert mulatóhelyen töltsünk. Magamra kentem az összes festéket, amit Kyllától kaptam. Nem pusztán a kivételes alkalom tiszteletére, hanem főleg azért, hogy az igazgató ne ismerjen fel...
Másnap ismét a piacon voltam. Már félórája ügyfél nélkül üldögéltem, amikor hirtelen észrevettem Elnt, aki ügyesen manőverezett lebegőjével a tömegben.
Ez alkalommal egyedül volt. Ráadásul a nap is sütött, nem úgy, mint a múltkor.
- Hello - köszöntöttem.
- Szép napunk van, igaz, Theo? Örülök, hogy ilyen pompás színben látlak.
- Miért ne lennék jól? - kérdeztem. Csak nem a betörésre céloz?
- Láttalak tegnap éjjel a Lanterns Gardenben, amint két Pink Rogerst nyomsz le.
- Biztosíthatlak, hogy meg se éreztem.
- Elhiszem. És én még azt hittem, hogy egy mértékletes külföldivel van dolgom! Ehhez képest nagyszerűen fejlődsz. Genetikailag kezeltek alkoholizmus ellen? Jobb, ha ezt az ember észben tartja, ha nekivág egy ilyen kalandnak.
Közömbös pillantást vetettem rá.
- Igazad van, szép napunk van.
- Egyedül az erős napsütés elviselhetetlen - válaszolt. - Én magam ki nem állhatom. Beengednél a sátradba? így mindketten naptól védett helyen lehetnénk.
Úgy tűnt, hogy ma elég magasra feszítettem ki a kötelet ahhoz, hogy Eln beférjen a sátorba.
- Gyere be! - szóltam, és háttal beléptem a lepedők alá. Lebegőjével csaknem a földig leereszkedett.
- Kicsi, de hasznos - nézett körül. - Gondolom, alig várod, hogy ebből a lyukból megszabadulj.
- Tessék?
- A Queen Emily a hétvégén indul...
- Ja, igen.
A válaszra felkapta a fejét.
- Nem kételkedem benne, Theo, hogy még mindig az a szándékod, hogy befejezd az egyetemet. Szeretnél valamit ezzel kapcsolatban közölni velem?
- Eln... - szóltam határozatlanul. - Hogy van Nagymama? - Arca elkomorodott.
- Nem hiszem, hogy sok ideje van hátra. Hónapok óta nem enged magához...- itt megállt, majd folytatta. - Azzal a gondolattal nőttem fel, hogy Nagymama oly hatalmas és erős, akár egy kőszikla. Úgy éreztem, hogy örökre az is marad. Mostanában viszont minden megváltozott: mintha már meghalt volna. Emlékszel, korábban vacsora után mindig bementem hozzá beszélgetni, hogy ne haragudjon rám.
- Ugyan, miért?
- Azért, amit tettem - mondta mosolyogva.
- Bocsáss meg - szóltam. - Nem sokat tudok az itteni illemről. Nem is beszélve a halálesetekről. Nem tudom, hogy ilyenkor mit szoktak mondani.
Hirtelen témát váltott:
- Nem mégy el, igaz? Úgy értem.a Queen Emily-vel.
- Még nem döntöttem. Várj néhány napot, s majd meglátod. Kívülről megrántották a sátrat.
- Ne haragudjon, vendégem van. Jöjjön vissza később! - Eln a nyílás felé nézett, majd röviden így szólt:
- Bárkit kezelsz, kivéve engem. - Ugyanezt mondta Ran is. Ideges lettem. Azt akarta ezzel a tudomásomra hozni, hogy poloskákat szereltetett fel nálunk? Az igazat megvallva, őszintén hatott. Véletlen lenne hát? Miért van ez? Mostanában rengeteget dolgozom, és nagyon elfáradok ugyanabban a testhelyzetben ülni egész nap. Hasogat a hátam.
Arra gondoltam, hogy van bátorsága megkérdezni? Mindkettőnk számára nyilvánvaló, hogy miért: szakítottam veled, és nem akarom, hogy ez megváltozzon. Nem akarok többé a közeledben lenni. Nem akarok veled együtt leesni a szakadékba. Talán hasonlítunk, de én tudom, hogy hol a határ. Visszahúzódtam, és a sarkamra ültem.
Eln sóhajtott, és körbejártatta a tekintetét. Észrevette a jegyzetfüzetemet.
- Megnézhetem? - Végiglapozta. - Szép gyűjtemény - mondta elismerően.
A következő egy órát azzal töltöttük, hogy a feljegyzett történetekről beszélgettünk. Azt hiszem, Eln volt az egyetlen ember Ivoryn, akivel úgy tudtam e témáról társalogni, mint egy athénáival. Egyetértettünk, hogy a mesék megőrzésének módja alig változott az évszázadok folyamán. Aztán megállapítottuk, hogy milyen tematikus eltérések figyelhetők meg az északi és a déli történetek között. Egy kérdéssel félbeszakítottam a beszélgetést:
- Te voltál a felelős az autóbalesetünkért? Tudtad, hogy én is benne vagyok?
- Igen - felelte. Nem dicsekedett vele, de nem is szégyenkezett. Nyugodtan a szemembe nézett.
- Úgy érted, mindkét kérdésre igen - jegyeztem meg, hogy pontosítsam.
- Elküldöd ezt a gyűjteményt az athénai egyetemi nyomdába?
- Igen - feleltem.
- Akkor engedd meg, hogy én is elmondjak egy történetet! Legyezgeti az ember hiúságát, hogy egy általa mesélt történetet kinyomtatnak, és azt az emberek elolvassák. Még akkor is, ha az olvasók idegen barbárok.
- Ha most találod ki a történetet, jobb, ha el se mondod. Ebbe a gyűjteménybe kizárólag népmesék kerülhetnek - válaszoltam öntudatosan.
Erre elmosolyodott.
- Nem én találtam ki. Ez egy régi történet - így hát belekezdett a mesélésbe, én pedig szóról szóra leírtam a rövid, de pompás történetet. Közben azon járt az eszem, hogy melyik az igazi Eln: az, aki most itt ül, vagy az, aki az életünkre tört. Elképzeltem, hogy vajon Ran képes lenne-e ilyen szerepjátszásra. Próbálkozásom teljes kudarc volt. Ran érzelmileg túlságosan őszinte ember: egyszerre barát és ellenség nem tud lenni, ez nem az ő műfaja. Hirtelen megvilágosodott, hogyan tudott Eln érvényesülni.
Ran szilárd erkölcsi törvények szerint élt. Ő egészen addig megbízott a bátyjában, míg be nem bizonyosodott annak gyilkos szándéka.
Befejezte, s én így szóltam:
- Már hallottam ezt a mesét. A földi kultúrában is megtalálható egy változata. Tulajdonképpen nem is egy, hanem több. Az ivoryi viszont minden általam ismertet leköröz.
- Hiszek neked. Ezek szerint felveszed a gyűjteményedbe?
- Igen. Nyugodt lehetsz - válaszoltam, és elhallgattam. A mese megtanított arra, hogy ne kérdezzek olyan kérdést, amire nem akarom hallani a választ. Ezért félreraktam a bűntudattal és felelősségérzettel kapcsolatosan felmerülő aggályaimat.
- Mennem kell. Sajnálom, Theo, de ahogy felénk mondják: ennek így kell történnie, mivel ebbe a világba vagyunk vetve. Tapintatos vagyok, ezért nem mondom, hogy ez a saját érdekedben áll, de ami azt illeti, ez az igazság. - Beszéd közben ügyesen kifarolt a sátorból. Lassan követtem.
- Nem értem, mit beszélsz - kezdtem, de azon nyomban elállt a lélegzetem, amint megpillantottam a négy, egyenruhába öltözött birodalmi tisztségviselőt.
- A francba!
- Köszönöm, hogy türelemmel vártak ránk - szólt Eln udvariasan a legmagasabb rangúhoz. - Kérem, ezt fogadják el szolgálataikért - ezzel átnyújtott egy apró csomagot - és adják át üdvözletemet a kapitánynak. Amilyen gyorsan csak tudom, nála is igyekszem majd leróni hálámat.
- Számunkra megtiszteltetés, hogy teljesíthetjük kérését - válaszolt a tisztviselő, majd hozzám fordult:
- Kérem, kövessen, nemes hölgyem! - Elnra néztem.
- Nyugodj meg, ez így van rendjén. Ha szépen követed az urakat, meglásd, nem lesz semmi bajod.
Nem tudom, miért, de hittem a szavainak. A férfi minek használta volna a “nemes” jelzőt, ha kivégezni vinnének? Valószínűleg megparancsolták neki, hogy legyen udvarias. De mi lesz most velem?
- Remélem, hamarosan látjuk egymást - búcsúztam Elntől.
- Attól tartok, hogy nem - válaszolt. - Ne felejtsd el, hogy üzenetet hagytam neked a számítógép memóriájában! - S mindezek tetejébe integetett, amint kísérőim gyűrűjében eltávoztam.
Azt hittem, hogy börtönbe visznek. Ehelyett azt vettem észre, hogy az athénai nagykövetség épülete előtt állunk. Felmentünk a lépcsőn.
- Hé! - kiáltottam, de rám se hederítettek. Végigvezettek a jól kivilágított folyosókon. A falakat az athénára jellemző díszítőelemekkel borították. Ivory tartózkodásom első heteiben már sikerült tökéletesen emlékezetembe vésni ezeket a mintákat. Soha életemben nem néztem még annyit a falat, mint akkor. Arra vártam, hogy beengedjenek. Most azonban rögtön a nagykövet személyi titkára fogadott minket, és közölte, hogy a nagykövet úr már vár ránk. Ilyen megtiszteltetésben, bizony, ezidáig nem volt részem -, gondoltam keserűen.
Beléptünk az irodába. A nagykövet felállt, és mosolygott - a birodalmiak tiszteletére. Ugyanaz a fickó volt, aki annak idején elutasított, s akivel volt szerencsém összefutni a Lantern Gardensben... Külsőre tökéletes nagykövet: őszbe vegyülő ápolt haj, finom ruhák, előkelő mozdulatok. Hellyel kínált minket. Kísérőim szemükkel végigpásztázták az egyenes hátú athénai székeket, majd a vezető röviden visszautasította.
- Nem szeretnénk az idejét rabolni - folytatta. - Tudja azonosítani ezt a nőt?
- Igen - válaszolt a nagykövet.
- Ő a pyrenei Theodora?
- Igen - ismételte a nagykövet.
- Egy kétségbeesett athénai állampolgár, akinek nincsen munkavállalási engedélye.
- Úgy van.
Nem bírtam tovább.
- Piszok disznó! - kiáltottam a nagykövetnek.
- Köszönöm, uram. Látja valami akadályát a kitoloncolásnak?
- Álljunk meg egy pillanatra...
- Nem, semmi akadálya - felelte a nagykövet.
- Undorító hivatalpatkány! Mikor én kértelek, hogy ellenőrizd az otthoni fedezetemet, füled botját se mozdítottad. Most meg a nyelved is kilóg a szolgálatkészségtől...
- Miben állhatok még a rendelkezésükre, uraim?
- Biztos vagy benne, hogy jól teszed, ha hazavitetsz? Nem hiszem, hogy az Erkölcsi Bizottságnak tetszeni fog a beszámolóm.
A nagykövet alig észrevehetően elsápadt.
- Nos, ez minden, uraim? Örülök, hogy segíthettem. A titkárom majd kikíséri önöket. - Az egyik kísérőm megragadta a karomat. Teljesen kijöttem a sodromból.
Elmondhatatlan gyűlöletet éreztem a nagykövet iránt.
- Te piszkos kanz! - üvöltöttem. Eln keresztbe tehet nekem, még arra is megvan az oka, hogy eltegyen láb alól. Ez viszont egy undok, bunkó hivatalnok. Semmi közöm hozzá. -  Disznó! - kiáltottam, mire ketten megfogtak, hogy kivigyenek. - Idióta állat! - toporzékoltam. Ahogy nőtt a dühöm, úgy jutottak eszembe a rég tanult káromkodások. Mire az ajtóhoz értünk, már a pyrenei szitkozódásoknál jártam: - Antiszociális! Közellenség! - A négy férfinak sikerült kihurcolnia a szobából.
Ez hát a Queen Emily! Nem terveztem, hogy egyszer majd a börtönöm lesz. De legalább tiszta volt és jól felszerelt. Még egy terminál is volt a kabinban.
Persze a biztonsági programja szigorúan védett volt. Hiába próbálkoztam. Nem sok szórakozásom akadt: elolvastam néhány regényt, utánanéztem az útvonalnak. Eln említett valami üzenetet, amit a számítógépben hagyott, de nem találtam semmit. Az is lehet, hogy időfüggő, és csak az elindulás után férhetek hozzá. Leültem a számítógép előtti párnás székre: puha, állítható tellyisi termék. Nagyon jólesett fáradt hátamnak. Arra gondoltam, hogy vajon milyen lehet egy első osztályú kabin. Kényelmesen ülve felmértem a helyzetemet: mennyi személyes élmény! Valamint egy ékszer (az Öregtől kapott kő) és egy csomag kártya (lehet tippelni, hagy milyen), ami jelen pillanatban a hajópénztáros széfjében található. Kaptam értük egy igazoló cédulát. Minden elrendezve... De mi lehet most Rannel? Eln nem véletlenül vont ki a forgalomból. Emögött kell lennie valamilyen hátsó szándéknak is. Hiába tiltakozott Ran, meg kellett volna nézni, hogy mi áll a kártyákban. Lehet, hogy kiderült volna ez az egész, íme, itt ülök egy első osztályú bolygóközi járaton, ami hamarosan hazarepít.
És még csak nem is kellett fizetnem érte. Három hosszú éve várom ezt a pillanatot. Ez lenne hát az eredménye a sokévi nélkülözésnek és küszködésnek? Azt hiszem, ezt nevezik az emberek iróniának.
19. fejezet
A kabinban az ágy a megszokottnál magasabb volt, ezért mikor reggel legurultam róla, jól bevertem a térdemet. Aztán megnyomtam egy gombot a falon, mire kitárult az ajtó, és beléptem a fürdőhelyiségbe. Nyugodtan lezuhanyoztam, majd folytattam a semmittevést.
Ideges voltam. A hajó csak holnap hagyja el a kikötőt. Eln alaposan megtervezte, hogyan szabaduljon meg tőlem. De miért? Mire készül? Minden percben azt kívántam, hogy bárcsak nálam lennének a kártyák.
Késő délután két férfi lépett be a szobába. Ivory köpenyt viseltek, kezükben pisztoly. Látszott rajtuk, hogy egy pillanatig se haboznának, ha használniuk kellene. Két dolog jutott az eszembe: Eln úgy határozott, hogy nem kockáztat, ezért jobbnak látta, ha minél hamarabb elintéz, illetve hogy mégse volt helyes úgy leordítani, mi több, megfenyegetni a nagykövetet. Ilyen kezdő mókusok bármire képesek.
- Maga pyrenei Theodora? - kérdezte az egyik. Magas termetű, szakállas férfi volt, és valamivel idősebb társánál.
- Mit akar?
- Hedron vagyok. Ez pedig Pory...
- Ez is csak úgy néz ki, mint a többi sötét agyú barbár - vette át a szót Pory. - Honnan tudjuk meg, hogy ő az, akit keresünk? - Hedron nem sokat törődött Pory aggályaival.
- Kylla küldött minket.
- Bizonyítsa be! - mondtam, és a számítógép felé hátráltam. Erre elmosolyodott.
- O az - mondta a barátjának. Majd hozzám fordult. - “Túl régen és túl jól ismerem én már az éjszakai égbolt csillagos arcát, az éji mennyezet ragyogását...”
- Jól van, elég lesz - válaszoltam gyorsan. Először azt hittem, hogy elborult az elméje. Aztán megértettem, hogy ez a bizonyíték. - Mit keresnek itt?
- Azért jöttünk, hogy kiszabadítsuk a hajóról.
- És aztán?
- Aztán kap pénzt, átadjuk a ránk bízott üzenetet, és futni hagyjuk - vette át a szót Pory. - Indulhatunk végre?
- Nos? - kérdezte Hedron.
- Igen - feleltem. Összeszedtem a cuccomat, majd engedelmesen követtem őket.
Az őrizetbe vett személyeket a legalsó szinten helyezték el, s mivel én voltam az egyetlen ilyen vendég a hajón, a biztonsági berendezést automata üzemre kapcsolták. Csak két szinttel feljebb botlottunk emberekbe. Ránk se figyeltek, amikor elhaladtunk mellettük. Azt gondolhatták, hogy mi is az utasok közé tartozunk. A kijárat előtt megrántottam Hedron köpenyét.
- Álljunk meg! - súgtam neki oda.
- Mi a baj?
- A hajópénztáros széfjében hagytam valamit. Egy olyan dolgot, amire feltétlenül szükségem van.
- Nem az a dolgunk, hogy az ingóságaival törődjünk. Azt a megbízást kaptuk, hogy vigyük ki innen - válaszolt Pory.
- Különben is, igyekeznünk kell - tette hozzá Hedron.
- Ha Kyllának tudomása lenne a dologról, biztos vagyok benne, hogy ez is a megbízásukhoz tartozna. Nagyon fontos.
Tanácstalanul egymásra néztek.
- Nagyon fontos - ismételtem meg a hatás kedvéért. - Ha jól meggondolom, nem hogy nem örülne, még mérges is lenne, ha ezt itt hagynánk.
- Az iroda nincs olyan messze. Rendben van, menjünk - egyezett bele Hedron. Pory csalódottan nézett ránk.
- És még valami. Kérhetnék egy másik szívességet? - kérdeztem.
- Na, tessék - türelmetlenkedett Pory. - Mit akar még?
- Gondolnom kell a jó híremre. Ha a széfnél állnának emberek, ami elég valószínű... lenne olyan kedves valamelyikük pisztolyt szegezni a tarkómra? Nagyon hálás lennék érte. - Morogtak, de beleegyezően bólintottak. És milyen jól sejtettem. A hajópénztáros tekintetében egyszerre volt felháborodás és kétségbeesés. Akkor sem látszott boldogabbnak, amikor Hedron letépte róla az inget, megkötözte, majd bezárta.
Ezután sietve elhagytuk a hajót. Gyorsan végigmasíroztunk a kikötőn, be a városközpontig, és a Lavender Palota mögött található parkig meg se álltunk.
- Most már biztonságban vagyunk - szólt Hedron. Kinyitotta a tárcáját, előhúzott egy tabalokkal teletömött erszényt, és a kezembe nyomta.
- És mi az üzenet? - Hedron Poryhoz fordult:
- Menj, nézd meg, mi jót árulnak abban az ékszerboltban a túloldalon! - Pory barátságtalanul rám nézett, majd sarkon fordult, és elment.
Amikor hallótávolságon kívül volt, Hedron átadta az üzenetet:
- Nem szabad visszatérnie a házukba. Ezen a pénzen vásároljon annyi fegyvert, amennyit csak tud. Béreljen egy lovat, és az Ostin út felé hajtson ki a városból. Két óra múlva egy dombhoz érkezik, ami az út baloldalán lesz. A tetején egy nagy szentjánoskenyérfa áll. Ott várni fognak magára.
- Ki fog várni rám?
- Pontosan nem tudom. Kylla annyit mondott, hogy azt a személyt fogja ott találni, akire éppen gondol. Remélem, ez a válasz kielégíti.
- Nagyjából. Köszönök mindent. - Meghajolt.
- Örülök, hogy megismerhettem. Engedjen meg egy jó tanácsot: ha legközelebb ilyen helyzetbe kerül, próbálja meg egy helyen tartani a személyes dolgait. Ég önnel!
Legokosabb, ha először a kocsit szerzem meg, hogy legyen hová elrejteni a fegyvereket. A kocsitulajdonos egy apró, pókhasú ember volt őszinte természettel megáldva. A lehető legtermészetesebben akart rám erőszakolni egy négylovas járművet hajtóval együtt. Ráadásul az eredeti ár feléért...
- Egyetlen állatra van szükségem - válaszoltam határozottan.
- Nemes hölgyem, higgyen nekem, ki fogják nevetni a fővárosban, ha egy olyat bérel. Egy hajtó és négy pompás állat... az már valami.
- Nem vagyok zöldfülű. Nem tegnap érkeztem erre a bolygóra. Tudom, mit akarok. Az a ponyvatetős kék kocsi szabad?
- Éppen ma cserélték ki a kerekét - válaszolta a kis kerek ember.
- Ezek szerint bérelhető? - kérdeztem, és megcsörgettem a tabalokat.
- Természetesen, nemes hölgyem, kifogástalan állapotban van. De legalább két lóra lesz szüksége.
- Én viszont csak egyetlen állatot akarok, sebességszabályozóval és beültetett energiatartalékkal. Persze, ha maguknak ilyen nincsen...
- Már hogyne lenne! Minden lovunk ilyen. Jöjjön, és győződjön meg róla! - mondta, majd odavezetett a karámhoz, és gyorsan kiválasztottunk egy szimpatikus hatlábút. Elégedett voltam: hiányoztak az ijesztő szarvai; ráadásul olyan közömbösen nézett rám ez a mérsékelten vad külsejű állat, hogy teljesen megnyugodtam utunkat illetően. A kocsis kezembe adta a távirányítót, és közölte a bérleti díjat. Egy napra tíz tabal, plusz az állat most kapott enni: erős és gyors.
- Köszönöm. Még nem állt módomban ilyen lovat irányítani. Megmondaná, hogy melyik gomb mire jó?
- Engedelmével, hölgyem, csak nem azt akarja mondani, hogy kibéreli a legjobb kocsimat és azt se tudja, hogyan kell hajtani? - Rémület ült ki az arcára.
- Ó, ne akadékoskodjon! Tudtommal pofon egyszerű: az állat idomított, agyába beültették a szükséges utasításokat. Uram, ha egy szárnyasautó irányítására képes vagyok, csak nem gondolja, hogy egy lovaskocsi problémát jelent?! - heveskedtem, s elhallgattam, hogy legalább olyan ügyesen össze is tudok törni egy szárnyasautót. Sikerült meggyőznöm. Beszálltam, és nagyon óvatosan elindultam, keresztül a város utcáin. A hatlábúm termetre meglehetősen nagy volt, de a kocsitulajdonos váltig bizonygatta, hogy szelíd növényevő. Máskülönben, nem nagyon izgatott a dolog: az ilyen állatok gyakorlatilag gépek. Az Ostin út felé, az északnyugati városfalnál találtam egy fegyverboltot.
Vásároltam két jatagánt, négy kést, négy puskát, ugyanannyi pisztolyt és hőpengét, illetve, egy stimulálót. Gondoltam egyet, magamnak is vettem egy pisztolyt és egy pisztolytáskát. Nem bánom, ha emiatt bárki paranoiásnak titulál: a Queen Emily fedélzetén töltött rövid fogságom alatt elég időm volt, hogy sorsomon töprengjek. Hogyan semmisülhetnek meg egy halandó tervei? - ilyen és ehhez hasonló filozófiai mélységű témák kerültek terítékre. (Nem kívánom részletezni, az athénai könyvtár egyébként is tömve ilyen témájú kötetekkel... Elég az hozzá, hogy akkoriban nemcsak éltem, de gondolkodtam is.) Elhagytam az egykori városfal maradványait. Közvetlenül a főváros mellett egy óriási mező terült el. A nap még magasan járt, annak ellenére, hogy már hat óra is elmúlt. Édes szagok keringtek a levegőben. Hamarosan itt a nyár, gondoltam. Az Ostin úton hajtottam, egyenesen nyugat felé. Ez nem is jelentett semmilyen nehézséget: addig megyek, míg el nem érem a dombot. Legfeljebb az a veszély fenyeget, hogy sötétedés után érek oda, és mivel nem veszem észre, túlhajtok rajta. Aggályaim ott kezdődtek, hogy nem tudtam, milyen sebességgel tehető meg ez a távolság két óra alatt. Túl gyorsan hajtok, vagy netalán túl lassan? És mi van akkor, ha nem lesz ott senki? Vagy ha nem a megfelelő ember vár majd rám?
Alkonyat után értem a dombhoz. Megállítottam a kocsit, és vártam. Belátható távolságon belül sehol egy település, se egy tanya, se egy kocsma; az utolsó várost körülbelül egy órája hagytam el. Körülöttem kihalt volt a táj. Az esti hűvös szél hátulról arcomba fújta a hajamat.
Néhány perc múlva egy férfialak vált ki a fák közül. Lassan ereszkedett lefelé a domboldalon. Leugrottam a kocsiról, és elővettem a pisztolyomat.
- Hello, kicsi tymonom! - mondta Ran. - Egy kicsit késtél, de így is örülök, hogy végre láthatlak... - amikor a pisztolyt meglátta, hirtelen elhallgatott. Megváltozott hangon folytatta: - Csak nem rám akartál lőni?
- Te idióta, honnan tudhattam volna, hogy te vársz rám?! - kiáltottam idegesen. Helyére raktam a pisztolyt, elébe rohantam, és nyaka köré fontam a karjaimat. Lehet, hogy a fogság ment ennyire az idegeimre, de tény, hogy csak egy hosszú csókkal tudtam feloldani a bennem támadt... feszültséget.
- Nos - sóhajtott fel Ran. Enyhén szólva nevetséges volt örömtől égő szemével és zavart arckifejezésével. - Nos - ismételte meg még mindig bizonytalanul. Egy pillanat múlva sikerült összeszednie magát: - Azt hiszem, legjobb lesz, ha elindulunk. Időben oda kell érnünk.
- Hová?
Ran felsegített a kocsira, majd ő is beszállt. Szemügyre vette a frissen vásárolt fegyverkészletet, ami az egész hátsó ülést beterítette. Elvigyorodott.
- Megkaptam az üzenetet - mondtam.
- Igen, látom.
- Honnan tudhattam volna, hogy mire van szükséged? - szóltam sértődötten.
- Mondtam valami bántót, hogy így felidegesedtél? - próbálkozott, s még mindig az előbbi vigyor bujkált az arcán.
- Hol találkozunk a többiekkel?
- Karlas és Tyl most mással van elfoglalva - felelte, és felkapta a távirányítót. - Tudod, amikor Kyllának azt mondtam, hogy egy ilyen kocsit béreltessen veled, egyáltalán nem voltam biztos abban, hogy képes leszel megbirkózni az irányításával.
- A helyzet az, hogy ez volt az első eset. - Már éppen át akarta adni a távirányítót, de keze dermedten állt meg a levegőben.
- Most először?
- Igen, és be kell vallanom: ugyanolyan jól megy, mint az autóvezetés.
- Értem - mondta kelletlenül, és az ölébe tette az irányítódobozt.
Megpróbáltam elrejteni mosolyomat. Úgy éreztem, hogy ezzel megfizettem a fegyverekért kapott vigyorért.
1:1
Tovább hajtottunk északnyugat felé.
- Mennyi van még hátra? - kérdeztem érdeklődéssel.
- Néhány óra múlva megérkezünk. - Az eget nem takarják el fellegek, a holdfényben könnyen rátalálunk az elágazásra. De majd szólok, mikortól érdemes jobban odafigyelni. Az elágazástól körülbelül egy órás út az erdőn keresztül, egészen a Na'telleth útig, majd fel a domb tetejére. Ott áll a Tevachin kolostor. Nem téveszthetjük el.
A meglepetéstől kerekre nyílt a szemem.
- Minek megyünk abba a kolostorba? Csak nem vissza akarsz vonulni? - Felnevetett.
- Milyen ironikus a hangod! Úgy látszik, annyira sem vagyok erre alkalmas, mint gondoltam. Igazad van, nem szándékozom kolostorba vonulni. Azért megyünk oda, hogy igénybe vegyük a kolostor szolgáltatásait. Nevezetes találkahely. Megbízhatóak, a jó hírükön még sosem esett csorba: vigyáznak, hogy a találkozó baj nélkül megtörténhessen. Biztonság és diszkréció, egyes esetekben pártatlan döntőbíróként is felléphetnek. A kapu mindenki előtt nyitva áll, feltéve, hogy a költségeket megfizeti. Mivel nem fűzik őket érdekek a világ dolgaihoz, megvesztegethetetlenek.
- Egyszerűen profik - vontam le a következtetést az elmondottakból. Kis idő múlva hozzátettem: - Ugye, Elnnel fogunk ott találkozni?
- Netalán zavar? - Fejemmel nemet intettem.
- A helyzet pattanásig feszült. Legfőbb ideje, hogy találkozzatok. - Örömmel töltött el, hogy Ran hajlandó tárgyalni vele. De vajon melyikük kezdeményezte? Csak nem Eln? - Egyébként, kinek az ötlete volt?
- Ez az egészben a legkülönösebb. Már hetek óta foglalkoztatott, hogy felvegyem vele a kapcsolatot, de az elhatározás csak pár napja született meg bennem. Már éppen meg akartam tenni a szükséges intézkedéseket, amikor egy szerzetes keresett fel a piacon. A Tevachin kolostorból jött, és Eln ajánlatát hozta. - Töprengve összehúzta a szemöldökét. - A kitűzött nap megegyezett az enyémmel. Nem értettem, hogy ez miként lehetséges. Számításaim szerint azon a napon lesz a legkevesebb varázsereje. Akkor viszont, miért kockáztat ekkorát? Az a nap kétség kívül nekünk előnyös, nem pedig neki. - Az utolsó mondatot úgy ejtette ki, mintha magában gondolkodna: - Ebben biztos vagyok.
- A számok nem hazudnak.
- Úgy van. Kivéve, ha hamisak. De az teljességgel lehetetlen. Annak beláthatatlan következményei lennének. Néhány másodpercig hallgattunk.
- Nagyon örülök, hogy Kyllával kibékültetek.
- Őszintén szólva, én is. - Nyújtózott egyet, és boldogan mosolygott, - Azt hiszem, hogy elege lett a semlegesség hazug álarcából.
Értetlenül néztem rá.
- Úgy érted, a semlegesség tettetéséből?!
- Igen. Semlegesség, mint olyan, nem létezik, Theodora - szólalt meg halkan. - Aki nincs velünk, az ellenünk van.
Éjfél körül érkeztünk a kolostorba. A rozsdaszínű gránitfa lakat fáklyák világították meg. A kései óra ellenére csupa elevenség volt a kolostor: kisebb-nagyobb csoportokban emberek tartottak a főbejárat felé, lovakat vezettek az istállókba, vizesvödrökkel szaladgáltak ide-oda; a szerzetesek látszólag készen álltak arra, hogy bármelyik pillanatban útnak induljanak. A Trade Square ebben az órában már teljesen kihalt szokott lenni... S bár az itteni szerzetesek a közvélemény szerint hátat fordítottak a világ dolgainak, nekem úgy tűnt, hogy ennél mozgalmasabb életet máshol még nem tapasztaltam.
Egy barna köntöst viselő fiú, kabát nélkül, leszaladt a lépcsőn.
Tiszteletteljesen fejet hajtott. A sietségtől még mindig levegő után kapkodott.
Egyik kezét a kocsira tette.
- Maga Ran Cormallon?
- Igen.
- A hölgy pedig a segédje?
- Úgy van.
- Örülök, hogy megismerhetem önöket - hadarta az üres udvariassági formulát.
- Kérem, fáradjanak velem! Odabent már várják magukat! Kiszálltunk a kocsiból, és engedelmesen követtük. A lépcsőn felfelé menet a fiú hátra szólt:
- A fogat miatt ne aggódjanak. Embereink majd gondját viselik.
- Az az ember, akivel találkoznom kell, megérkezett már?
- Hajnal előtt nem valószínű, hogy megérkezik - válaszolt. - Azt mondták, valami közbe jött neki. Vagyis inkább, ez a hír járja. Hivatalosan nem közöltek velem semmit. Ezért jobban teszik, ha megkérdezik az apátot.
Ran elégedetten elvigyorodott.
- A híresztelések minden bizonnyal igazak. Ha jól sejtem, egy komoly problémával kell megbirkóznia ezekben az órákban.
A fiú kérdően ránk nézett. Mikor elértük a kerengőt, kíváncsian megkérdeztem:
- Ezek a portrék körbe a falon a rend tagjait ábrázolják?
- Egykori apátok és tanítómesterek arcképei, hölgyem - válaszolta közömbösen.
A folyosó végén balra fordultunk. A falakon itt is portrék. Érdekes egy rend, gondoltam némi visszatetszéssel. Egyik fele iskolaalapítónak, másik fele lótolvajnak néz ki. Megálltam az egyik borotválatlan arcú tanítómester képe előtt: ennek a többinél is ravaszabb tekintete volt. A fiú odajött hozzám, és sürgetően így szólt:
- Hölgyem, arra kérem, hogy ne most nézegesse őket!
- Elnézést - mondtam, és utána indultam. Közben azon járt az eszem, hogy attól a fickótól egy használt teáskannát se vennék, nemhogy bizalmas ügyeimet rábízzam.
- Itt vagyunk.
A régi, szúette ajtó felett a következő felirat állt: “Ha egy bolond következetesen bolond módon gondolkodna, hamarosan bölcs válna belőle.” Kísérőnk kitárta az ajtót, és betessékelt.
- Ez a szöveg nagyon ismerős - vetettem oda Rannek. Közben beléptünk a szobába. A magas termetű, keménykötésű főapát inkább beillett volna bokszolónak, mint lelkiatyának. Persze meglehet, hogy az volt, mielőtt belépett a rendbe.
Ran előtt meghajolt, nekem pedig a kezét nyújtotta.
- Ó, az idegen bolygóról érkezett vendég! Ha nem tévedek, az athénaiak üdvözlésképpen kezet ráznak - szólt, és lapát tenyerei állati erővel, de azért barátságosan beborították a kezemet. - Remélem, jól csináltam - mentegetőzött.
Vörösesbarna szemöldökei alól élénken villantak elő szemei.
- Nagyszerűen - válaszoltam határozottan, miközben összepréselt ujjaimat dörzsölgettem. Talán egyszer bemutatják az athénai nagykövetnek. Hadd kapja meg ő is a magáét...
- Úgy hallottam, hogy a személy, akivel a találkozót megbeszéltem, még nem érkezett meg - szólalt meg Ran. A főapát elégedetlenül sóhajtott.
- Itt képtelenség bármit is titokban tartani... Persze csak a Házon belül. Afelől viszont biztosíthatom, hogy csakis azért fecsegték el magának a hírt, mert egyike az érintett feleknek. Nálunk a titoktartás szent kötelesség.
- Igen, ezt én is reméltem - válaszolt Ran.
- Higgye el, titkos információk sohasem szivárognak ki Tevachinból.
- Jó hírük ezt alátámasztani látszik - felelte Ran udvariasan.
Az apát a sarokban heverő selyem ülőpárnákhoz vezetett minket.
- Nos, amit hallott, igaz. A másik fél napfelkelte előtt aligha érkezik meg. Remélem, hogy ebből semmilyen kellemetlensége nem származik.
- Egyáltalán nem. Tudok alkalmazkodni a váratlan helyzethez.
- Ezt örömmel hallom. Mindenesetre, a szobák készen állnak, hogy lepihenhessenek. Ha óhajtják, biztosíthatunk vacsorát, fürdési lehetőséget, valamint meditációra alkalmas szobát. Azonkívül Camery testvér bármikor kész körbevezetni magukat a kolostorban. Ő foglalkozik az újoncokkal, ezért nagy a tapasztalata abban, hogyan kell a kívülről jöttékkel bánni. A szerződéskötés is az ő feladatköre. Mint ebből is kiderül, örömmel áll a be-nem-avatottak rendelkezésére.
- Köszönjük a vendégszeretetüket - szólt Ran. - Egyetlen kérdésem lenne: ezek szerint biztosra vehetem a hajnali találkozót.
- A jelenlegi körülmények szerint igen. A másik fél két szerzetesünk kíséretében útban van a kolostor felé. Azt ígérték, hogy még ma megérkeznek. - Egy ivoryi nap hajnaltól hajnalig tartott. Elnnek még körülbelül hat órája van, hogy itt legyen. - Mi mást mondhatnék? - tette hozzá a rendfőnök. - Ez is csak annyira biztos, mint az élet dolgai általában...
- Ha megengedi, szükségem lenne egy meditációs helyiségre. A kísérőmet minden bizonnyal érdekelné a körséta. Szavai megleptek.
- Vagy talán aludni szeretnél, Theodora? Úgy látom, hogy egyáltalán nem vagy álmos. - Az apáthoz fordultam:
- Ha lehetséges, megnézném a kolostorukat.
Camery testvér majd kicsattant az egészségtől. Még meglévő kevés haja csomókban lengedezett rózsaszín feje búbja körül. Kedves, beszédes, éles szemű ember volt - egyszóval olyan, mint a világtól való elvonulást választó szerzetesek többsége. Először is elnézését kértem a kései zavarásért.
- Kérése számomra megtiszteltetés - válaszolta a pirospozsgás arc. - Hajnalig általában le se fekszem. Megbízatásaim zömét az éjszakai órákban végzem.
- Csakugyan? - szóltam csodálkozással. Vajon mit csinálhatnak ilyenkor a papnövendékek? Az ezüst étkészletet fényesítik?
- Itt vagyunk - mondta, és megcsörgetett egy óriási kulcscsomót. - Mivel szeretné kezdeni? A lehetőségek a következők: konyha, ebédlőterem, kert, könyvtár...
- Úgy érti igazi könyvekkel?
- Miért, mi más lehetne benne? Továbbá, megtekintheti a Mágusok Küzdőterét, az Élvezetek Házát és a Beavatási Termet. A látogatók többsége - s ezen a ponton bizalmasan közelebb hajolt - az Élvezetek Házára kíváncsi.
Közömbösen így feleltem:
- Ha lesz rá időnk, azt is megnézhetjük.
- Akkor talán kezdjük a Küzdőtérrel?
- Ha önnek is megfelel. - Elindultunk lefelé a vöröstéglás lépcsőházban.
- Úgy hallottam, hogy a találkozó, amelyen én is részt veszek, hajnal előtt nem jön össze.
- Igen, én is így tudom - felelte Camery testvér. - Napkelte és napnyugta a két hagyományosan elfogadott napszak a talákozókra. A hajnali találkozón külső megfigyelőként én is jelen leszek. Már izgatottan várom.
Újabb és újabb portrék mellett haladtunk el. A folyosó végén egy hatalmas ajtó volt. Felette tábla. Olvasni kezdtem, de nem értettem minden szavát.
- Mit jelent ez a felirat?
- “A Kicsapongás Útja a Bölcsesség Házába vezet” - visszhangozta a papnövendékek tanítómestere. - Ez a bejárata az Élvezetek Házának. - Kuncogott. - Tekintettel a kései órára, biztosra veszem, hogy tanítványaim fele itt van, és szorgalmasan gyűjtik a tapasztalatokat. - Lehajolt, és az ajtóhoz tapasztotta a fülét. Én sem tudtam megállni, hogy be ne hallgatózzak. A hangokból ítélve vagy orgia, vagy önkínzás folyt odabent. Az időnként feltörő kacagásból orgiára következtettem. Persze az is lehet, hogy az újoncok egyszerűen szadista hajlamokkal küszködnek... A magas hangoknak egy magyarázata lehet: az újoncok még nem töltötték be a tizennegyedik életévüket...
- Azt hittem, hogy az elvonulás a földi gyarlóságoktól való elzárkózással jár. - Elnevette magát.
- A velünk született vágyak leküzdésére többféle út kínálkozik. S mivel a vágy olyan, mint egy fertőző betegség, megpróbáljuk beoltani a növendékeket ellene. “Csak akkor tudod meg mi a mérték, ha megtapasztalod, hogy mi a mértéktelenség.”
- Minden tanítványuk ellátogat ide?
- Nagyrészük. Csak kevesen vannak, akik másképp próbálnak megszabadulni a földi vágyaktól. Az emberek többsége rengeteg gyarlósággal bír, amit ki kell magából irtania. Ahogy az írás mondja: “Az, ki vágyakozik, de nem cselekszik, nagy vésznek lesz okozója.”
Idegesen hallgattam végig utolsó oktató mondatát. Kezdett elegem lenni ezekből a bölcs mondásokból. A baj az volt, hogy túlontúl ismerősek voltak.
Camery atya jóindulatúan mosolygott rám. Nehéz volt elhinni róla, hogy egy strici. Feltételeztem, hogy tudja, mi a feladata, amit a jelek szerint megfelelő lelkesedéssel végzett. Útban az Arénába pompás termeken haladtunk át.
- Gyönyörű a berendezés! Nem gondoltam volna, hogy a kolostorok ilyen jól felszereltek. - Elégedetlenül megrázta a fejét.
- Ha tudná, mennyi adót fizetünk! - szólt gyászos hangon. - El se tudja képzelni! De mi megtesszük, ami tőlünk telik. Némi büszkeséggel bevallhatom önnek, hogy mint az újoncok oktatója szolgálataim minden évben jelentős hasznot hoznak a kolostornak.
- Mégpedig? - kérdeztem, miközben egyre mélyebbre jutottunk a keskenyedő lépcsőkön. Nyugtalanított, hogy be vagyok zárva egy számomra ismeretlen térbe.
Ráadásul egy teljesen idegen emberrel. Aztán elgondolkoztam, hogy van-e alapja félelmeimnek. Vagy a szokásos ivoryi paranoiás betegségről van szó, ami akkor jön elő, amikor az ember ismeretlen és bizonytalan közegbe kerül?
- Az újonc-adó - magyarázta Camery testvér -, a felvételkor általában a jelentkező vagyonának felét számítjuk fel. A másik felével azt tesz, amit akar.
Ekkor már jó húsz méterrel jártunk a föld alatt. Túl mélyen ahhoz, hogy meghallják, ha esetleg segítségért kellene kiáltanom.
- Nem is tudtam, hogy a családtagoknak joguk van maguk rendelkezni a vagyonnal. Úgy tudtam, hogy mindent közösen kezelnek és ellenőriznek. - Eln minden rágalmazása arra irányult, hogy Ran elkülönítette saját vagyonát a családétól. Ami szerinte azt jelenti, hogy Ran a saját érdekeit előnyben részesíti.
- A legtöbb családban valóban közösen kezelik a vagyont - egyezett bele a szerzetes. - De minden egyes családtag, amikor csak akarja, kérheti a saját részét a vagyonból, és visszavonulhat.
- A saját részét? - Erről még sose hallottam. - Nem tudtam, hogy a családhoz való tartozás felcserélhető pénzzel.
- Mindent pénzzé lehet tenni - válaszolta sokat sejtetően a papnövendékek oktatója. Úgy érzem, ez a mondás volt Ivoryn az általánosan elfogadott vallásos kinyilatkoztatás. Camery testvér folytatta felvilágosításomat: - A jelentkezők közül sokan részesedésük másik felét visszateszik a család közös bankszámlájára, annak ellenére, hogy ezt a jóindulatú gesztust senkitől sem követelik meg. Ezért a családok többsége nem csinál botrányt, ha valaki közülük úgy határoz, hogy kolostorba vonul, hiszen legalább annyit nyernek vele, mint amennyit veszítenek rajta.
A folyosót két hatalmas fából faragott ajtó zárta le. Mindkettőt karmazsin színűre festették. Középen a varázslás szimbolikus jele állt. Az ajtókra vasrudat fektettek keresztbe. A szerzetes a rúd után nyúlt, hogy levegye, de amint megérintette, szikrák pattantak ki belőle és elektromos kisülések sistergése hallatszott. Villámgyorsan visszarántotta a kezét, és dörzsölgetni kezdte.
- Ó, jaj - mondta fájdalmasan.
- Jól van? - kérdeztem ijedten. Megégett keze vörösen lüktetett.
- Semmi az egész. Ne is foglalkozzon velem! Eszembe juthatott volna... de úgy tudtam, hogy a találkozót reggelre halasztották. Azt hittem, hogy ebben az esetben nyugodtan felkereshetjük a kolostor külső épületszárnyait is. Úgy látszik, hogy a korábban bekapcsolt biztonsági rendszert mégse állították le. - Fennhangon így szólt:
- Szabad-e átlépni e küszöböt? - Válaszképpen egy óriási morajlást hallottunk, ami olyan volt, mint a háborgó tenger magányos sötét éjjelen. A dörgés nőtt, egyre nőtt, míg teljesen betöltötte a folyosót. Aztán nagyon lassan elhalt.
- Nem valami biztató - jegyezte meg kísérőm. - Elnézését kell kérnem, hogy idecipeltem a semmiért. De... - és hirtelen felragyogott az arca - hajnalban alkalma lesz megtekinteni. És nem is akármilyen körülmények között! Én tizenöt éve vagyok itt, de még csak kétszer láttam használni az Arénát. Sajnos legtöbbször úton vagyok, és ezért maradok le a párbajokról.
- Mit mond? Miről marad le?
- A párbajokról, amiket ezen a küzdőtéren folytatnak le. Tudja, az én munkám rengeteg utazással jár...
- Miféle párbajokról beszél? És mi közöm van nekem ehhez? Értetlenül nézett rám.
- Hát nem maga lesz az egyik segéd a hajnali párbajon? - Ugyanolyan értetlenül bámulhattam, mint ő az előbb. Segítőkészen folytatta:
- Ha nem tévedek, ma reggel mágikus párharc dönti el a Cormallonok családi viszályát. A Tevachin kolostor magára vállalta, hogy megrendezi a találkozót: biztosítja a helyet, a külső megfigyelőket és a döntőbírót.
Tovább bámultam a rózsásarcú szerzetest.
- Igen, biztos vagyok benne, hogy nem tévedek. Ma hajnalban itt párbaj lesz. Mindent elrendeztünk és előkészítettünk. Ennél jobb helyet nem is választhattak volna. Ötszáz éve nem volt itt ekkora küzdelem. Ráadásul mindenről a kolostor gondoskodik, a résztvevőknek nem kell törődni a szervezés fáradalmaival. Az Aréna készen áll, lepecsételve várja a holnapi napot. A viadal után minden nyomot eltűntetünk; ha a győztes szabadulni akar a felelősségtől, magunkra vállaljuk, a vesztest eltemetjük. - Itt szünetet tartott. - Az ilyen párbajok után mindig akad temetni való. Csak nem rosszul érzi magát, gyermekem? Halálosan sápadt.
- Mennem kell - válaszoltam.
- Értem én, értem. Kövessen!
20. fejezet
Mire felértünk, majd szétvetett a düh. Óriási tempóban rohantam felfelé; Camery testvért jócskán magam mögött hagytam: csak kulcsainak csörgése jutott el hozzám. Az előcsarnokban összefutottam a barna ruhás fiúval. Megállítottam, s így szóltam hozzá:
- A férfi, akivel idejöttem valamelyik meditációs helyiségben van. Oda tudna vezetni most azonnal? - Remegő hangom egy pillanatra megijesztette.
- Óh, igen! Meg tudom mutatni...
- Akkor mutassa! - mondtam fogcsikorgatva.
A kolostor északi épületszárnyába vezetett. Megállított az egyik szoba előtt, és ott hagyott. Egy fiatal szerzetes ült a küszöbnél. Mikor odaléptem, utamat állta.
- Bocsásson meg - szólt udvariasan, - de ez egy meditációra kijelölt szoba.
- Tisztában vagyok vele - válaszoltam, és a kilincs után nyúltam. A szerzetes megfogta a kezemet. Szandálommal vadul rátapostam mezítelen lábára, majd ismét megpróbáltam bejutni. Erre megragadta a vállaimat, és erőszakosan magához húzott. - Bocsásson meg - szólt előbbi udvarias modorában. - Maga pyrenei Theodora?
- Igen - válaszoltam megadóan. Abbahagytam a kapálózást, részben, mert szégyelltem magam a lába miatt, ami reggelre minden bizonnyal csupa kék-zöld folt lesz; másrészt, mert kilátástalan volt a küzdelmem.
- Üzenetem van a maga számára. - Megfordult, majd magával cipelt a lépcsőházig. Ott végre elengedett.
- Miféle üzenet?
- Társa arra kéri, hogy legyen olyan szíves, és ne zavarja ma hajnalig.
- Nem leszek.
- Azt is mondta, hogyha azt akarja, hogy életben maradjon, teljesítse, amire kérte. - A jó büdös francba!
- Pontosan ezekkel a szavakkal mondta?
- Nagyjából. A “legyen szíves” nem hangzott el.
- Rendben van. - Megfordultam, hogy ott hagyjam. Egy utolsó pillantást vetettem a szerzetesre.
- Sajnálom, hogy ilyen durva voltam - szóltam nem valami barátságosan. A férfi a szemembe nézett.
- Ugyan, mire gondol - válaszolt közömbösen.
Elindultam. Hátam mögött a barna ruhás gyerek ballagott. Kíváncsian nézte végig az előbb lejátszódott jelenetet. Jólesett, hogy ebben a kolostorban nem mindenki olyan átkozottul na'telleth.
- Hová igyekszik? - érdeklődött a hátam mögül. S milyen jól eltalálta a kérdést!
- Van még elmélkedésre szánt szabad szobájuk?
- Több tucat - felelte. - Ez egy hatalmas épület.
- Igen, ezt már hallottam. Elvezetne az egyikhez?
- Természetesen. - Előre ment, hogy mutassa az utat. - Hogy tetszett a küzdőtér?
- Még nem állt módomban megtekinteni. De ahogy hallom, nem sokáig kell rá várnom.
- Azt hittem, hogy Camery megmutatta magának.
- Nem jutottunk be, mert zárva volt. - A fiú csalódott volt.
- Arra számítottam, hogy maga majd elmondja, hogy néz ki. Én még sohase láttam. Kötve hiszem, hogy az öreg Camery gyakran megfordult volna ott, mióta a nevéről lemondott.
- Hát nem Camerynek hívják?
A gyerek az oly gyakran tapasztalt, bocsássuk-meg-azidegennek-tudatlanságát, pillantással nézett rám.
- A camery egy ősi szó, ami annyit jelent, hogy felügyelő. Évszázadok óta ezzel a névvel illetik az újoncok oktatóját. Minden funkcióval bíró szerzetesnek megvan a maga tradicionális neve. Ezeket a neveket egymás között váltogatják aszerint, hogy épp milyen funkciót töltenek be. A saját nevűket mélyen az emlékezetükbe temetik. Ez korlátozná őket.
- Ugyan mi korlátozza őket benne?
- Azok a vágyak és ambíciók, amelyek ehhez a névhez kötődnek. - Zavarba jött, hogy ilyen kérdéseket teszek fel. - Itt vagyunk, hölgyem! Ha óhajtja, magára zárhatja az ajtót.
- Köszönöm. Megtenné, hogy felkelt napkelte előtt? Nem szeretnék elaludni. - Elvigyorodott.
- Az ki van zárva. Félórával a párbaj előtt félreverik a harangokat. Mint ön is tudja, ez kivételes eseménynek számít a kolostor életében.
- Ó - válaszoltam keserűen. A fiú meghajolt, és elballagott. Beléptem a szobába.
A szoba kicsi volt és szegényesen berendezett. Egy szürke pokrócot terítettek a padlóra, rajta párnák tornyosodtak. A helyiségnek nem volt ablaka.
Egy fémlámpát szereltek a mennyezet közepére, ami kísértetiesen pislákolt.
Lehet, hogy most óriási hibát követek el, gondoltam. Talán most nem lenne szabad Ran parancsát követni, és elásni minden aggodalmam. Teljesen összezavarodtam. Kérdéseimre, félelmeimre választ vártam. Valami bizonyosságot.
Ezt egyetlen módon szerezhettem meg: olvasnom kellett a kártyákból. Azonnal! Előhúztam a kártyacsomagot.
A lámpa alatt ültem egy kifakult kék párnán. Bal kezembe vettem a paklit.
Addig tartottam, míg a lapok átvették testem hőmérsékletét. Nyugalmat erőszakoltam magamra. Nem akartam ügyetlenül elkapkodni a dolgot. Szépen lassan, helyzetemet szem előtt tartva neki kezdtem. Arra gondolni sem mertem, mennyi idő lehet még napkeltéig.
Ilyen sokáig még sose tartott ráhangolódnom a kártyavetésre. Végre rászántam magam, és kiraktam a középső lapot. A Vénuszt ábrázolta. Alacsonyan állt a homályba borult dombok felett. Két emberalak nézett a távoli bolygó felé. Nem tudtam megállapítani, hogy milyen neműek.
Megérintettem a Vénuszt. Úgy vonzott magához, mint egy mágnes. Szélsebesen száguldottam az éjszakában. Ahogy közeledtem a bolygó felé, egyre nagyobb sötétség vett körül. Hirtelen izzani kezdett. Minden égtájnál forró fénykarok nyúltak ki belőle. Az egyik elérte a földet, a másik a magas égig ért. A kiáramló energia mindent a bolygó közepébe szippantott. Én is ott vergődtem reménytelenül, mint egy gombostűre tűzött pillangó. Csodálatos volt és félelmetes.
A lelkemben felgyülemlett aggodalom határozottan nemet vezényelt: elengedtem a lapot. Újra a Tevachin kolostorban találtam magam. Úgy éreztem, mintha a tarkómon egy óriási ütés ért volna. Szétszórt voltam és mindenem remegett. Mint egy haldokló körbejártattam a szememet: még mindig az ablaktalan szobában ültem; a földön szanaszét hevertek a kék párnák. Az ütéssel egyidőben egy újabb látomásom támadt: Eln feküdt a Vénusz közepébe zárva. Végtagjai megegyeztek a bolygó fénykarjaival, s bár lekötözték, mégis minden irányba elért. Olyan volt, mint egy tengeri csillag, vagy mint egy pók, gondoltam, s a kép rögtön átváltozott egy vízcseppektől fénylő pókhálóvá. S én lezuhantam az egekből, egyenesen a kolostorba.
Ó, istenek! Emiatt éreztem én azt az óriási ütést. Ehhez hasonlóban még sose volt részem. Ráadásul fogalmam sem volt, hogy mi lehet a látomás jelentése.
Valami azt súgta, hogy ennek nem lesz jó vége.
- Tedd el a kártyákat, és hagyd, hogy Ran egyedül oldja meg a helyzetet! - erősködött bennem a józan értelem; az élmény csaknem az őrületbe kergetett. Bal kezem, amelyikben a kártyacsomagot tartottam, még mindig remegett. Megpróbáltam lefogni, de a remegés nem szűnt meg.
Mennyi idő lehet hajnalig? Gondolkozás nélkül húztam egy másik lapot.
Az állapotom egy cseppet sem javult. Éreztem, hogy túl sok információ birtokába jutottam, amit képtelen vagyok megfejteni. Rájöttem, hogy a kártyalapok szimbolikus jelentésének megértése ahhoz hasonlít, mint amikor egy verssor értelmét próbáljuk megtalálni. Sűrített szövegeknél számos értelmezési lehetőség kínálkozik...
Elvesztettem a türelmemet, és káromkodtam egy nagyot. Azért se nyugszom bele! - morogtam. Nem vagyok én olyan, mint ezek a lemondó na'telleth bölcsek. Nekem igenis szükségem van világos válaszokra és magyarázatokra. Úgy döntöttem, hogy ismét megpróbálom.
A Rab lapját húztam. Ezt már elég jól ismertem. Miközben néztem, a láncok átváltoztak kötéllé. A lekötözött férfiban pedig Stepan arcvonásait fedeztem fel. Egy ember lépett a széke mögé, és húzogatni kezdte a köteleket, mintha ellenőrizné, hogy elég szorosak-e. Közelebb hajoltam: olcsó barna köntöst viselt, s közel annyi idős lehetett, mint Stepan. Befejezte a műveletet, elégedetten bólintott, s odaszólt valakinek, aki a képen kívül állt.
Még közelebb hajoltam, hogy jobban lássak.
A fiatal férfi Tyl volt. Ahhoz pedig nem kellett sok varázserő, hogy megmondjam, kihez beszélt az imént: minden bizonnyal Karlashoz.
Felegyenesedtem, és végiggondoltam a helyzetet. Ran elcsalta Stepant, és egy eldugott helyre hurcolta. Ez egyáltalán nem döbbentett meg, sőt, azt is el tudtam képzelni, hogy megölte.
Ezek szerint így készült fel az Eln elleni összecsapásra. Elzárta előle Stepant, akitől varázsereje származhat. Most pedig azon van, hogy lélekben felkészüljön. Ezért zárkózott be, és ezért nem enged magához senkit. Ügyes lépés volt, ennél körültekintőbben nem is tehette volna...
Újabb lapot emeltem, és a középső kártyától jobbra raktam le.
Felfordítottam: az Utas volt. Hátán piros hátizsákot visz, vörös halásznadrágot visel, nagyokat lépdelve halad előre a fák között. A kép látványa emlékeket idézett fel. Csak nem velem kapcsolatos ez a lap? Izgatott lettem. Már csak a gondolattól is rosszul voltam, hogy nekem ehhez közöm lehet.
Hirtelen a nadrág gazdagon hímzett köntössé változott, a környezet átalakult.
Eln jelent meg a szemeim előtt. Lebegőjén ült egy szárnyasautóban. Egy meglehetősen drága szárnyasautóban. Gyorsan haladhattak: az éjszakai égbolt csillagai összemosódva suhantak el az autó mellett. Két izmos, szerzetesruhába öltözött férfi fogta közre. Hosszú másodpercekig figyeltem a képet, váratlanul fény villant, mire Eln láthatóan megnyugodott. Barátságosan társalgóit a két szerzetessel. Bizonyára övé volt a szárnyasautó, házigazdaként pedig kötelességének érezhette, hogy kísérőit szórakoztassa. A látomás azzal végződött, hogy megpillantottam a domb tetején álló Tevachin kolostor ódon falait.
Ezek szerint Eln megérkezett, vagy hamarosan megérkezik. Ő vajon milyen előkészületeket tett? Azt hittem, hogy többet mondanak majd a kártyák.
Helyére raktam a kártyacsomagot, felálltam, az ajtóhoz léptem és kinyitottam. A folyosó üresen kongott. A szemközti keskeny ablak vasrácsa mögött néhány csillag világított.
- Még nem kelt fel a nap - suttogtam magamban. - Ezek szerint az utolsó kártya a jövőre vonatkozik. Vagy a múltra...? Nem, nem hiszem, mert a központi laptól jobbra jött ki... hagyd végre abba ezt az örökös fontolgatást! Hagyatkozz a legelső benyomásodra! Általában az a helyes.
Azon vettem észre magam, hogy ösztönösen Ran szobája felé indultam el. A szerzetes még mindig ott őrködött. Ugyanabban a testhelyzetben ült, ahogy legutoljára láttam. Úgy döntöttem, hogy nem zavarom.
Az előcsarnokban kötöttem ki. Az egész épületben ez volt a legalkalmatlanabb hely a várakozásra: se padok, se párnák, csak a hideg kőpadló. De az legalább tiszta. Elgondolkodtam, és arra a végkövetkeztetésre jutottam, hogy itt, ezen a helyen törődhetnek a legkevesebbet egy kívülállóval. Úgy határoztam, hogy ott maradok. Leültem a csarnok közepén, arccal a bejáratnak, és vártam.
Nem tudnám megmondani, hogy meddig ültem így, de az biztos, hogy órák múlhattak el. A lámpák egyre halványabban pislákoltak. Elég időm volt, hogy mindent végiggondoljak, s mire Eln megjelent a két szerzetes kíséretében, elkészültem a helyzetelemzésemmel.
Mikor belépett, arcát félig az egyik szerzetes felé fordította. Mint mindig, most is a száját jártatta. Aztán meglátott engem, és elhallgatott.
- Theo - szólalt meg egy másodperc múlva. - Bocsáss meg az udvariatlan kérdésért, de tulajdonképpen mit csinálsz te itt?
- Azt mondják, én leszek az egyik segéd.
- Ó - válaszolt, és bólintott, hogy érti. - Tudhattam volna előre, az ember ragaszkodik a megszokott életéhez. Bárcsak lenne időm, hogy elbeszélgessünk, kedvesem, de most nagyon sietős a dolgom. El se hinnéd, mennyi nehézséggel kellett megküzdenem az elmúlt időszakban... vagy talán mégis? De sebaj, egyszer, ha jól leisszuk magunkat, csak röhögni fogunk az egészen. Elmehetnénk, például, a Lantern Gardensbe. Mit szólsz hozzá? - Már éppen ott akart hagyni.
- Eln, hülyeséget csinálsz! - kiáltottam felindultan.
- Tökéletesen egyetértek. Ez minden, amit mondani akarsz? Ne haragudj, de tényleg sietnem kell...
- Akkor mi a fenének vágsz bele? - Felsóhajtott.
- Aminek eljött az ideje, azon túl kell esni, Theo. Ez a dolgok rendje. Hidd el, én is belefáradtam! - Ránéztem, és valóban kimerült volt: nemcsak fizikailag, de szellemileg is.
- Azt akarom, hogy vége legyen. S ez az utolsó erőfeszítés már csak azért is megéri a fáradságot, hogy néhány óra múlva elmondhassuk: íme, bevégeztetett. Túl vagyunk rajta. - Elindult, de egy pillanatra megállt, és kényszeredetten rám mosolygott. - Mondd csak, Theo, neked nem a hajón lenne a helyed? - Elpirultam. Eln folytatta: - Mindenki eltáncol arról a helyről, ahová állítottam. - Néhány métert haladt előre.
- A szentséges úristenit, Eln, fordulj meg és menj haza! - üvöltöttem.
Még egyszer megállt. Arckifejezéséből arra lehetett volna következtetni, hogy valami mulatságos dolgot hallott az imént.
- Ha nem tévedek, jó ideje már én is ezt szajkózom neked. Ide figyelj, Theo, a múltkor nem mondtam igazat! Az üzlet még mindig áll: ha ennek vége, kapsz egy másik jegyet - mondta, s elsietett.
Botrányosan éreztem magam. Annyira szerettem volna teljes szívemből gyűlölni! Platón a tanúm rá, hogy mennyi okot adott rá. Az ember mégis olyan könnyen megbocsátja neki, amit tett, vagy amit tenni készül. Arról nem is beszélve, hogy még mire lenne képes, ha alkalma nyílna rá... Hirtelen megvilágosodott, hogy milyen sok közös vonás van Elnben és Kyllában. Mindketten tűzön-vízen keresztül megvalósítják elhatározásaikat. Nem hiszem, hogyha Ran ugyanazt művelte volna, mint Eln, ugyanúgy a család kedvence maradt volna. Mit jelenthet egy ilyen családban felnőni? Egy kezemen nem tudtam volna megszámolni, hány embernek tett keresztbe: Rannek, nekem, Ran korábbi kártyavetőinek, Stepannak - és még akikről én nem tudok. Például ne felejtkezzünk el a Marsh utcai ékszeresről, akit még mindig nem tudtam hova tenni.
Mi a magyarázat erre? Eln tehetsége? És ez talán feljogosítaná őt arra, hogy embereket tegyen tönkre? Kötve hiszem. Mi a forrása vonzerejének? Talán az a keménység, amivel helyzetén próbál felülemelkedni? Az igazat megvallva, gyakran a legnagyobb áhítattal figyeltem, hogy mennyi mindenre képes hátrányos helyzete ellenére.
A találkozás ideje alatt végig a földön maradtam. Eln távozása után még mindig ott ültem, teljesen összetörtén. Könnycseppek futottak le az arcomon.
Egy-két órára lett volna szükségem, hogy túljussak a mélyponton, és valamennyire összeszedjem magam. De a kőpadlón fokozatosan növekvő fénysáv azt mutatta, hogy erre most nincs idő: hamarosan felkel a nap.
Felpattantam a földről, és Ran szobájához rohantam. Útközben könnyeimet törölgettem. Mielőtt beléphettem volna, megszólaltak a harangok.
Az őrködő szerzetesnek nyoma se volt. Félelem töltött el: mi van, ha Ran elindult a küzdőtérre? Nekiestem az ajtónak, és nagy robajjal bevágtam.
Ran a szoba közepén állt. Két szerzetes segített neki öltözködni. Egy röpke pillantást vetettek felém, majd folytatták munkájukat. Az egyik aranyozott, vöröses rojtokkal díszített övet nyújtott Rannek. Ran elvette, és összefogta vele a köntösét.
- Mit gondolnak, ez a fehér felöltő megfelel erre az alkalomra? - kérdezte Ran a két férfitól, majd hozzám fordult: - Neked hogy tetszik, Theodora?
Az arcom vörös és gyűrött volt a sok sírástól. Már a legkisebb bánat is úgy megviselte az arcomat, hogy szinte felismerhetetlenné váltak vonásaim. Ran tapintatosan említést se tett borzalmas külsőmre.
- Tudod te egyáltalán, hogy mit csinálsz? - kiáltottam könnyekkel küszködve.
A fiatalabb szerzetes a felöltőt igazgatta Ran hátán. Kifakadásom cselekvésre késztette: elindult felém, hogy kitegye a szűrömet. Ran megállította:
- Ne! - Ez az egyetlen szótag elárulta, mekkora önuralomra van szüksége, hogy fegyelmezni tudja magát. - Majd én elintézem. Theodora, látom mennyire feldúlt vagy, de ha jól emlékszem, idefelé mindent megbeszéltünk ezzel kapcsolatban...
- Nem tudtam, hogy találkozó alatt te ezt érted! Én egy buta kis tymon vagyok, és hála az isteneknek, alig ismerem a ti esztelen szokásaitokat.
- Ne haragudj, ha nem beszéltem világosan!
- Most, hogy megtudtam, mire készülsz, azt mondom, hogy őrültséget csinálsz. - Ran a szerzetesekhez fordult:
- Megtennék azt a szívességet, hogy néhány percig odakint várakoznak? Azt hiszem, hogy az utolsó simításokat magam is el tudom végezni.
Az idősebb öltöztető így felelt:
- A bevonulás tíz perc múlva kezdődik.
- Tudom. Addigra kész leszek.
A két férfi kisétált, rám ügyet se vetettek.
- Ran...
Gyorsan a szavamba vágott:
- Hallgass ide, nincs sok időnk! Most már túl késő visszalépni. Felfogtad? A szerződést aláírtam. Nem szeghetem meg a kolostor szabályait. Szó se lehet meghátrálásról. Ennek tudatában okos dolognak tartod, hogy efölött vitázzunk? Az elmúlt hat órát azzal töltöttem, hogy rendet teremtsek magamban, és megnyugodjak. Csakis akkor kerülök ki innen élve, ha uralkodni tudok magamon. Máskülönben elvesztem. Ha azt akarod, hogy megöljenek, folytasd csak a felelősségre vonást és ordítozást! Ennél ügyesebben nem is csinálhatnád.
Visszafogtam magam, és megpróbáltam olyan érdektelenül beszélni, mintha az időjárásról csevegnénk.
- Jobban szeretném, ha ebben nem vennél részt. Bár a szerződés szövegét nem ismerem, meggyőződésem, hogy van kiút. Mi a büntetés, ha megtagadod ez irányú kötelezettségedet? Vagyonelkobzás? Eddig is megvoltunk nélküle...
- Halál - válaszolta Ran ugyanolyan közömbösen.
Ez volt életem legádázabb vitája. Mindet erőmet megfeszítettem, hogy meggyőzzem Rant. S ráadásul el kellett titkolnom, hogy nekem ez mennyire fontos.
- Egyáltalán nincs lehetőség megszegni a szerződést? Mondd meg nyugodtan az igazat! - mondtam, nem mintha olyan nagyon vártam volna a választ.
- Fogadd végre el, Theodora! Ennek meg kell történnie - felelte Ran, miközben magára öltötte a felöltőjét. - Nézd meg kérlek, hogy gyűrődik-e a hátamon?
Megigazítottam.
- Tökéletes.
- Akarsz még valamit mondani?
Az életemre esküszöm, hogy válaszképpen szerettem volna megragadni a grabancát, és az arcába ordítani: ne csináld, te idióta! Az adott körülmények között viszont helyesebbnek láttam erről lemondani.
- Nem.
Kinyitotta az ajtót, és intett, hogy mehetünk.
A körmenet a fogadóteremből indult. Eln kék köntöst viselt, felette pedig ugyanolyan fehér felöltőt, mint Ran. Úgy tűnt, hogy a kolostor nem sajnálja a pénzt - jelen esetben ruhákra -, ha a megrendelő pénzéről van szó. Ugyanakkor az a hasznuk is megvan, hogy nem kell halotti öltözetre költeni, hiszen a felöltök tökéletesen megfelelnek arra a célra is. Valaki egy gyertyát nyomott a kezembe.
Közvetlenül Ran mögött álltam. Eln lebegőjét egy fiatal, szürkébe öltözött férfi követte. Valószínűleg a Cormallon Házból jött ő is: arcvonásai nagyon ismerősek voltak. Eln érkezéséig valamelyik szobában húzódhatott meg. Úgy látszik, mégiscsak tudnak titkot tartani az itteniek... Nekünk legalábbis nem szóltak róla.
Libasorban haladtunk az épület hátsó szárnya felé. Mindegyik ajtóban szerzetesek álltak, és nézték az előttük elvonulókat. Rengetegen voltak, sokkal többen, mint gondoltam. Azt hittem, hogy befordulunk a lépcsőházba. Ehelyett egyenesen mentünk tovább, ki a szabad ég alá. Egy szürke kövekből kirakott fedett folyosóhoz érkeztünk. Lefelé vezetett a domb mélyébe. Észrevétlenül körbenéztem: a bejáratnál már körülbelül húszan voltunk. Ott volt a főapát és Camery testvér is. Körülbelül fél tucat nő kapcsolódott a menethez, de rajtam kívül mindegyik kilencven év felett lehetett. A folyosó végeláthatalanul kanyargóit.
Percekig tartó menetelés után jutottunk el egy kétszárnyú ajtóhoz.
Szakasztott mása volt annak, ahol tegnap Camery atyával leragadtunk. Erre is ráfestették a varázslás szimbólumát. A menet élén járó férfi megállt, belenyúlt a bársonyból varrt táskájába, és előhúzott egy vérvörös hatalmas kalapot. Szertartásosan a fejére tette, majd mély hangon így szólt:
- A ceremóniamester. - Erre csikorogva kinyílt az ajtó. Magállt a küszöbnél, s valahányszor elvonult előtte valaki, ünnepélyes hangon megnevezte:
- Eln Cormallon, a Cormallon Ház feje.
- Jermyn Cormallon, a segédje.
- A papnövendékek oktatója.
- A párbajfelelős és egyben döntőbíró.
- Ran, a Cormallon Ház egykori tagja. - Már én következtem volna, de feltartóztatott. - Kérem a fegyverét! - szólt rám kevésbé ünnepélyes hangon.
Ran megfordult, és helyettem válaszolt:
- Nincs nála fegyver. Sohasem hord magával gyilkos eszközöket.
Kigomboltam a felöltőmet, és megmutattam a pisztolytáskámat. Ran sóhajtott egyet, és így szólt:
- Egyszer mindenki elkezdi.
- Ideges voltam, és féltem - válaszoltam. Lecsatoltam a pisztolytáskát, és átnyújtottam a ceremóniamesternek. - A késemet is odaadjam? - kérdeztem gyorsan, még mielőtt bárki számon kérhetné tőlem.
- Késnek nevezi ezt az életlen fadarabot? - kérdezte az egyik hátam mögött álló szerzetes. Úgy látszik, a nevűkkel együtt az udvariasságról is elfeledkeznek -, gondoltam bosszúsan. Aztán hol durvák, hol meg kedvesek, aszerint, hogy milyen lábbal keltek fel. Fesztelenül viselkedhetnek, hiszen senki sem veszi a na'telleth szerzeteseket komolyan.
- Csak energia-és hőfegyvereket tilos a küzdőtérre bevinni - magyarázott a ceremóniamester valamivel udvariasabban, miután észrevette megrökönyödésemet.
- Megzavarhatják a benti energiamezőket, ami rendkívül veszélyes lehet.
- Ó - válaszoltam, pedig egy kukkot sem értettem az egészből. Az ajtón mindenesetre beléphettem.
Mikor szétnéztem, teljesen megzavarodtam. A szigorú menetelés alatt végig azt éreztem, hogy a föld alatt vagyunk, és egyre mélyebbre ereszkedünk. Akkor hogy a fenébe lehetünk most a szabad ég alatt, körös-körül dombokkal? Mindent jól szemügyre vettem: a küzdőtér leginkább egy amfiteátrumhoz hasonlított; több méter magas lépcsők övezték. Ezek mellett egy szép szál ivoryi legény is eltörpült.
Néhány szerzetes bevonult az arénába, és fáklyákat gyújtott körbe a falon. A tér közepén még mindig sötét volt. A többiek elfoglalták a helyüket az első lépcsőfokon. A távolság és a sötétség miatt alakjuk a homályba veszett.
Összehúztam a szemem, és hunyorogtam, hogy jobban lássam őket.
- A megfigyelőknek szigorúan tilos beavatkozniuk az eseményekbe. - A hang hatására összerezzentem. Megfordultam. A döntőbíró állt előttem: arca olyan ráncos volt, hogy már szépnek találtam. A magas, szikár ember ezüstszínű köntöst viselt. Egy kicsit hasonlított a Kado sziget Öregjéhez, így akaratom ellenére szimpatikus lett. Az előírásoknak megfelelően folytatta:
- Az érintett felek kívánnak-e a párbaj előtt egymáshoz szólni? Ne feledjék, hogy ez az utolsó lehetőségük. Beszélgetésük nem kerül jegyzőkönyvbe, és hangfelvétel sem készül róla.
Eln már éppen elindult, hogy elfoglalja a helyét a túloldalon. A döntőbíró szavai megállították. Arcán az udvarias érdeklődés jelei mutatkoztak. Ran szintén megfordult. Ránézett Elnre, és így szólt:
- Nincs mit mondanom.
- Én sem kívánok élni a lehetőséggel - válaszolt Eln.
- Remélem, jó egészségnek örvendsz?
- Kielégítő. Remélem, hogy hasonlóképpen érzed magad?
- Igen, köszönöm - válaszolt Ran, és hátat fordított. - Tisztelt bíró uram, azt hiszem, befejeztük a mondandónkat!
- Én is úgy látom - zárta le a jelenetet a döntőbíró, majd kijelölte a helyüket.
Szorosan Ran nyomában haladtam. Látszólag nyugodt volt, de éreztem, hogy minden idegszála pattanásig feszül. Sose tetszett ez az ivoryi emberekre jellemző mentalitás: udvarias modoruk mögött a gyűlölet hullámai csapkodtak.
Most azonban valami egészen másról volt szó, egyszerre ismerős és visszataszító érzés volt. Ez a két ember úgy viselkedett, mintha egymás közelében nem kapnának levegőt. Azon gondolkodtam, hogy vajon milyen gyakori lehet az ilyen erős és felkavart érzelmi magatartás. Én mindenesetre nem nagyon tapasztaltam ehhez hasonlót. Talán, mert még sose kerültem érzelmileg elég szoros kapcsolatba egyetlen emberrel sem. így aztán alkalmam se volt látni, hogy milyen hatásokat válthatok ki valakiből. Vajon képes lennék erre? Egyáltalán, jó lenne ez, vagy rossz? Véletlenül eszembe jutott, hogy vajon mit érezhetett irántam a pyrenei nevelőanyám, amikor búcsú nélkül faképnél hagytam.
Elbizonytalanodtam. Ez volt életemben az első eset, hogy Pyrenével kapcsolatban a szokásos megkönnyebbülés helyett valami más, furcsa érzésem támadt.
Ran az aréna közepe felé vette az útját. Sietősen a döntőbíróhoz fordultam:
- És az én helyem hol van? Mit kell tennem?
- Maradjon a küzdőtér szélén! Közvetlenül az oszlopok alatt. Legyen készen, ha társának szüksége lenne magára. Figyelje minden mozdulatát!
- Ez minden?
- Azt hiszi, könnyű feladat? - válaszolt lekicsinylően. - Úgy látom nem erről a bolygóról származik. Elmagyarázták magának, hogy milyen eseményen fog részt venni?
- Nem, uram, senki se magyarázta el.
- A küzdés akkor veszi kezdetét, amikor megadom rá az engedélyt. A felek több menetben mérik össze erejüket. Az egyes összecsapásokat, amelyek általában öt percig tartanak, rövid szünet követi.
- Öt perc nem valami hosszú idő.
- Amikor két mágus arra törekszik, hogy ellenfelével leszámoljon, öt perc egy örökkévalóságnak tűnik. Olyan párviadalt pedig még sose láttam, ami tizenöt percnél tovább tartott volna.
Nem tetszett a kioktató stílusa. Ennél kevésbé már csak a hamarosan kitörő párviadal nem tetszett. Sőt, egyenesen undorított.
- Most pedig kötelességem felolvasni a felek megállapodását. A fal mellett padok állnak, nyugodtan foglaljon helyet.
- Köszönöm, de inkább állva maradok.
Az aréna közepére ment. Ran visszajött, és mellém állt. A másik oldalon lebegett Eln, mögötte várakozott segédje. Felhangzott a párbajfelelős hangja:
- Figyelmet kérek! A szerződést a felek aláírták, melyben benne foglaltatik, hogy a párbaj a mai napon történjék meg. Mindezeket a Tevachin kolostor jóváhagyta. Ellenőriztetett, hogy a felek feloldották varázstükreiket. Alattomos bosszú lehetősége nem merülhet fel: mindketten erejük szerint fognak győzni, avagy veszteni. Úgy legyen! - Ran leült a padra. Nem fért a fejembe, hogy tehet ilyet. A döntőbíró folytatta beszédét: - A Tevachin kolostor tanúsítja, hogy a Cormallon család felelős megbízottjánál letétbe helyezték azon okiratokat, amelyek Ran Cormallon felmentését tartalmazzák, valamint teljes jogú részesedését a család vagyonából. Amennyiben más utasítás ma délig nem érkezik a Cormallon birtokra, a fentiek haladéktalanul hatályba lépnek. Továbbá, a Tevachin kolostor tanúsítja, hogy a felek szerződést írtak alá egy bizonyos Stepan Cormallon, illetve egyéb személyek szabadon bocsátásáról. Amennyiben más határozat nem születik, ma déli tizenkét óra után a szerződésbe foglaltak jogerőre emelkednek. Úgy legyen!
Felemelt egy homokórát, óvatosan megfordította, majd eredeti helyzetébe állította. A homok, ha egyáltalán homok volt, úgy csillogott, mint az arany.
- Ez mutatja egy menet időtartamát. Amint a homok peregni kezd, a kolostor párbaj szabályzatában szereplő pontok életbe lépnek. A menetek között, előtte és utána, azt teszik, amit akarnak. Ha az első összecsapás ideje letelik, jogukban áll elhagyni a terepet. Addig viszont kötelesek eleget tenni a szabályoknak. Megértettek? - Eln igent intett a túloldalról. Ran felállt, és úgy válaszolt:
- Igen.
- Ran - szóltam, és rögtön visszanyeltem, amit mondani akartam. Ran, mintha semmit se hallott volna, nyugodtan besétált a pokoli küzdőtérre. A döntőbíró elhagyta a középpontot, és megállt mögöttem. Egy pillanatra megérintette a kezemet.
Az aréna szemcsés, szürkésfehér gránittömbökből kirakott üreg volt, közepe felé észrevehetően lejtett. Évszázadok mocska rakódott rá.
- A nap - suttogta a döntőbíró, és elnézett fölöttem, hogy láthassa az arénát kelet felől fényességgel elárasztó égitestet. A másik oldalon az amfiteátrum felső lépcsőfoka vakító fényben úszott. Három öreg szerzetesnő felöltőkbe bugyolált alakja rajzolódott ki.
- Most - szólt a bíró. Azt hittem, még mindig hozzám beszél, mivel hangja ugyanolyan suttogó maradt. Az egyelőre tompán hallatszó dörgés meggyőzött, hogy másról van most szó. Minden irányból távoli villámlást kísérő dörgés robaja töltötte be az amfiteátrumot. A növekvő erősségű hangok egybeolvadtak, és megremegtették az arénát. Azt hittem, földrengés, és menekülni akartam, de körülöttem mindenki nyugodtnak látszott. Megpróbáltam összeszedni magam. Felnéztem a három szerzetesnőre, de alakjukat újra elnyelte a sötétség.
Gyorsan megfordultam, hogy lássam a napot. Már nem volt ott. Érthetetlenül álltam hosszú másodperceken keresztül: az égen egyetlen felhő sem úszott. Nem takarhatta el semmi. Hova lett? Túl későn jöttem rá, hogy szemeink előtt azon a hajnalon mágikus jelenségek sora játszódott le. A mágia, mint valami elektromos energia, benne lüktet a gátakat áttörő áradásokban, a földet megremegtető villámlásokban. Az erő eredetét tekintve megegyeztek. Az ivoryi emberek elfogadták a mágia tudományát, sőt saját szolgálatukba állították. Egy farkas vadságú teremtményt hűséges kutyává szelídítettek. Megértették, hogy az univerzum tele van szenvedéllyel és sötét erőkkel, mi több, összeházasították magukat velük. Házukba engedték, és hagyták, hogy a mindennapok során hasznukra tegyen. Beláttam, hogy helyesen cselekedtek; én is szívesebben lakom egy fedél alatt egy kutyával, mint egy farkassal. De annak a kutyának megmaradtak éles fogai, sem testében, sem lelkében nem változott meg a házasság szent leple alatt...
Eln és Ran kővé meredve állt az aréna közepén. Aztán Eln egy hirtelen mozdulatot tett, amit képtelen voltam gyorsasága miatt követni. Kék és fehér köntöse villámszerűén átváltozott, és a szürkésfehér gránitpadló fölé emelkedett. A következő pillanatban már egy sas csapkodott Ran körül. Hatalmas karmaival sokkal félelmetesebbnek látszott, mint egy közönséges sas. Annyira megijedtem, hogy szemem elé kaptam a kezem. Nem láttam, mit csinált Ran. Mire a bátorságom visszatért, és megkockáztattam, hogy egy fürkésző pillantást vessek körbe, Ran helyén az aréna közepén egy vérvörös sárkány állt. Fejétől a farkáig legalább tíz méter hosszú volt. Hosszú, keskeny nyakán védtelenül ült apró feje. Állkapcsai szétnyíltak, és lángnyelvet lövellt a sas felé. A vérszomjas madár megpróbált kitérni előle, de nem volt elég gyors: szárnytollai az egyik oldalon láthatóan megpörkölődtek.
- Hála nektek istenek! - suttogtam feszülten. A döntőbíró hangjára lettem figyelmes. Úgy hangzott, mintha messziről kiáltana felém:
- Úgy van, legjobb mitológiai teremtményekkel kezdeni a harcot. Addig változz, míg az erődből futja - ez az általánosan elfogadott stratégia.
A döntőbíró reakciójából ítélve, elordíthattam magam.
- Jól van, kis bolygónkívüli?
- Mi ez az egész? Hogy történhetnek ilyen dolgok? - kérdeztem felindultan. Büszkén válaszolt:
- A Tevachin kolostorban található a világ legnagyobb arénája. Ezerötszáz éve másra se használják, mint mágikus viadalokra. Szerzetesek sok-sok nemzedéke fáradozott azon - gondolatban és gyakorlatban egyaránt -, hogy növelje e hely mágikus erejét. Kizárt, hogy másutt ehhez hasonló gyorsasággal és ügyességgel változzon egy mágus sassá. Még a legjobbak se lennének képesek rá.
A sas a sárkány felett körözött, az alkalomra várt, hogy lecsaphasson.
Valahányszor megközelítette, a sárkány tüzet okádott felé.
- A sasok nem mitológiai teremtmények - válaszoltam unottan.
- Nem értem, mit mond - tátogott a döntőbíró. Megragadtam köntöse ujját, és görcsösen megrántottam.
- Mondja, a valóságban tényleg az történik, amit látunk? - siránkoztam.
- Nem ártana, ha maga is feliratkozna a papnövendékeknek a valóság természetéről tartott előadássorozatára. Persze tökéletesen értem a kérdés lényegét, amire azt az egyszerű feleletet tudom adni, hogy nem. De mint minden magától értetődő egyszerű válasz, nyilvánvaló hazugság. De ez a legtöbb, amit jelen pillanatban érted tehetek, gyermekem.
- Mi lesz - kérdeztem hevesen -, ha a sas megöli a sárkányt? Kérdésem nagyon meglepte.
- Miért teszel fel nekem ilyen kérdéseket? Honnan tudhatnám a választ?! Azt kívánod tőlem, hogy az idő egyenesen lineárisan egymást követő események elébe menjek? Neked ezt sokkal jobban kellene tudnod, hiszen értesüléseim szerint mindkét féllel kapcsolatban állsz!
Az újabb lángnyelv nem látszott olyan félelmetesnek, mint a korábbiak. A sas egyébként se törődött már az égető fájdalmakkal. Meghajolt, szárnyait kiterjesztette, és egyenesen lecsapott a sárkányra. Karmai csúnya sebet vájtak ellenfele oldalába, torkától egészen a farkáig. A sárkány hátracsapott, tüzet lövellt a sas irányába, de mindhiába: túl lassú volt, és elkésett a mozdulattal. Vér serkent oldalából. Legnagyobb meglepetésemre vére fekete volt.
A sas ismét lecsapott, és ügyesen elkerülte a felé küldött lángcsóvát. Ez alkalommal nem hátrált meg. A heves támadás feldöntötte a sárkányt.
Kilátástalan helyzetében a sárkány egy újabb tűznyelvet bocsátott ki, de próbálkozása eredménytelen volt. Moccanni se tudott. A sas villámgyors mozdulatokkal bele-belevájt ellenfele testébe: a sárkány belei hamarosan elborították a földet.
A sárkánynak hirtelen nyoma veszett. Az aréna másik oldalán egy grizlimedve bukkant fel. Három méter magas ijesztő állat volt: tökéletes mása annak, amit az athénai Kihalt Egyedek Múzeumában láttam.
Félelmetes hangot hallatott. A sas szárnyaival egy utolsót csapott, majd úgy tűnt, mintha labdává préselődne. Hamarosan egy ereje teljében levő oroszlánná változott, és vadul a medvére támadt. Küzdelmük ezen szakaszát nehéz volt figyelemmel kísérni: annyira összegabalyodtak, hogy pillanatokig azt se tudtam megállapítani, hogy melyik a medve és melyik az oroszlán. De hamarosan kitisztult a kép: az aranyszínű folt volt Eln, a barna, fogát vicsorító szőrpamacs pedig Ran. Egymásba kapaszkodva legurultak a küzdőtér közepéig: egy barna és arany gombolyag, véres csíkokat hagyva maga után.
- Azt hittem, hogy a sárkány haldoklik - mondtam csodálkozva a döntőbírónak.
- Mindketten annyiszor változtatnak alakot, ahányszor csak akarnak. A tapasztalat az, hogy rendszerint a vesztes kezdeményezi az átváltozást. A másik pedig köteles követni őt. Ez addig tart, amíg a vesztésre álló félnek nem marad több ereje átváltozással menekülni az erősebb karmai közül. Kénytelen vállalni gyengeségének következményeit.
A medve szőre vértől volt mocskos, testén egyetlen pont sem maradt tisztán.
Persze az is lehet, hogy az oroszlán véréből is kapott egy kicsit a bundájára.
Megpróbált lendületből rávágni az oroszlánra, de az ütést tompította, hogy túl közel voltak egymáshoz. Azt mégis elérte, hogy a vér patakokban folyt le az oroszlán hátáról. Közelebb hajoltam, hogy jobban lássam a kétségbeesett küzdelmüket. Az oroszlán támadásba lendült: erős fogaival megragadta a medve nyakát, és vadul tépni kezdte. A medve feje ide-oda himbálózott az erőteljes rázkódás miatt. Mancsai erőtlenül kaszáltak a levegőben. Szorongatott helyzetéből egy ezüstös villámlással menekült. Egy fényes ívbe szökkent, majd a következő pillanatban hallá változott. Az aréna alját valami átlátszatlan folyadék töltötte meg.
Megkönnyebbülten sóhajtottam. Korábban észre se vettem, hogy lélegzet visszafojtva figyelek.
A hal nem volt egészen egy méter. Belepottyant a vízbe, majd frissen felugrott a levegőbe. Aggódó tekintettel néztem körbe a küzdőtéren: hol lehet az az átkozott oroszlán. A hal közben hol úszott, hol fickándozott: szemmel láthatóan ő is keresgélt. Hirtelen felbukkant valami. Egy nyálas, hüllőszerű féreg emelkedett egyre magasabbra. És még mindig emelkedett! Egy óriási vízikígyó volt, legalább akkora, mint a sas. Sose fogy el az ereje? - gondoltam bosszúsan. Kiöltötte kétágú nyelvét, majd lemerült. Homályos, fátyolszerű közeg örvénylett körülötte. A hal felugrott a levegőbe, s a kígyó azon nyomban utánakapott. Testével körbefonta a halat, és szorongatni kezdte.
- Változz, az istenért, változz megint! - motyogtam hiábavalón. Sírás környékezett. Ran számára egyre kilátástalanabbá vált a harc. Minden bizonnyal azért változott ezzé a kiszolgáltatott halacskává, mert fogytán van az ereje.
A szörny még erősebben fojtogatta. A hal a síkos, undorító féreg szorításában fuldoklott.
- Vége - kiáltott a döntőbíró. Már teljesen megfeledkeztem róla. A falak visszhangozták szavát. A rejtelmes víz fokozatosan elpárolgott. A hal partra vetetten levegő után kapkodott. A kígyó zsugorodni kezdett, majd eltűnt. A következő pillanatban Eln állt a küzdőtér szélén. Selyemköntösén gyűrődésnek, piszoknak nyoma se látszott.
- Miért nem változik vissza Ran is? - kérdeztem a bírótól.
- Nem tudom - válaszolta, s még ki se mondta, én már rohantam Ran felé. El se tudom képzelni, mit akartam csinálni a tátogó hallal. Mielőtt elértem volna, rándult néhányat, majd lassan emberi alakot öltött. Ran még mindig levegő után kapkodott, köntöse rongyokban lógott. Belekapaszkodott a karomba, hogy fel tudjon állni. Kimerültén a helyünkre botorkáltunk, ahol szótlanul lerogyott földre. Tekintetemmel a bírót kerestem, hogy tanácsot kérjek tőle, mit kell tennem ilyen helyzetben. Mikor láttam, hogy egy könyv. olvasásába merült, lemondtam előbbi szándékomról.
- Jól érzed magad, Ran? - Hörögve bólogatott.
- Segíthetek valamiben?
- Várj - nyögte ki végül, majd néhány másodperc múlva folytatta. - Mindjárt rendbe jövök.
- Hozzak egy pohár vizet? Kínosan elnevette magát. - Mára eleget nyeltem... Leültem mellé a gránitkőre.
- Meddig harcoltatok? - Vállat vont 
- Talán öt percig. Ez a döntőbíró belátására van bízva.
- Remélem, hogy a megfelelő könyvet hozta magával... - Úgy tűnt, hogy sikerül összeszednie magát.
- Ran, ennek semmi értelme. Ha elvágtad Stepantól... ne nézz rám ilyen értetlenül, tudom, hogy így van..., akkor honnan veszi a varázserejét? Háromszor változott át, és az utolsó ugyanolyan hatalmas volt, mint az első. Egy csepp energiát sem vesztett.
- Nem számít.
- Már hogy a fenébe ne számítana? Hogy lehetsz ilyen tökkelütött? Nem vállalhatsz újabb menetet. Hát nem látod, hogy meg fog ölni?
- Vissza kell szereznem Cormallont.
- Nem fogod fel, miről beszélek? Kinyír, te idióta!
- Végig kell küzdenem.
- Te rögeszmés bolond! Semmire se jutsz, ha folytatod. Nem láttad, mekkora volt az az átkozott kígyó? Lehet, hogy te nem is láttad rendesen, miközben fojtogatott...
Rám nézett.
- Figyelj, Theodora! Ha történne velem valami, menj a főapáthoz. Nála van a levél, amit az éjjel írtam neked. Tudok néhány lehetőséget, hogyan juthatsz vissza Athénára.
- Menj a francba! Mindenki rajtam akar segíteni. Segíts inkább magadon!
Szörnyen zaklatott voltam. Olyan helyzetbe kerültem, amelyben képtelen voltam józanul gondolkozni. Még sose éreztem, hogy egész lényemet elönti a szenvedély. Mindig is józanul gondolkodtam, racionális világomból semminek és senkinek sem sikerült kimozdítania. Most pedig meg kellett értenem a felfoghatatlant: (nincs olyan ember a világon, aki meg tudná őket állítani).
Néhány percen belül egyikük meghal, s hogy ki lesz az, afelől nem voltak kétségeim.
A döntőbíró tétlen pillantást vetett ránk. Ügyetlenül játszott könyvjelzőjével. Felálltam, és odamentem hozzá.
- Olvassa végig a fejezetet!
Némi csodálkozással arcán felnézett a könyvből.
- Rendben van - mondta. Lapozott egyet, és belemerült az olvasásba. Magára hagytam a bírót, és visszamentem Ranhez. A másik oldalon megpillantottam Elnt. Sértetlen volt és közönyös. Úgy állt ott, mintha ő lenne a világegyetem központja.
És az is volt. - Eln a Vénusz centrumában, végtagjain keresztül energia áramlik a testébe. - Hirtelen megértettem a látomást.
Leguggoltam Ran mellé a földre.
- Ide figyelj - szóltam izgatottan. - Tudom, mi a helyzet. Elnnek nemcsak egy erőforrása van.
- Miről beszélsz?
- Amint kimerül az egyik forrás, vált a következőre. Elszakítottad Stepantól... nem ér semmit, van neki másik. O nyugodtan végigcsinálja, erősen és sértetlenül, te viszont egyre gyengébb leszel. Lehet, hogy ma a legkevesebb varázserő átvételére képes, Stepantól, azt viszont nem tudhatjuk, hogy áll a többiekkel.
Összehúzta a szemöldökét.
- Honnan veszed, hogy több forrásból táplálkozik?
- Elég annyi, hogy tudom. Különben is, van rá más magyarázat? A harmadik átváltozás alkalmával ugyanolyan erős volt, mint a legelején. Ennek csakis az lehet az oka, hogy egymás után három különböző varázslóval mérkőztél meg. És ki tudná megmondani, hogy mennyi van még hátra? - Úgy láttam, hogy ezen komolyan elgondolkodik. Kihasználtam lépéselőnyömet. - Érted már, hogy miért nem mehetsz vissza az arénába? Lehet, hogy ötször annyi erőforrása van, mint neked.
Az utolsó mondatomon eltűnődött.
- Az lehetetlen. Annyi boszorkánymestert sose találna, akik hajlandóak lennének varázserejük átadására. Még ha átmenetileg is. Ha szerencséje van, Stepanon kívül talált magának még négy varázslót. Többet semmi esetre sem... ezek szerint, már csak egy maradt. Néggyel pedig meg tudok birkózni.
- És mi van, ha öten vannak? - Arcán makacs elhatározás tükröződött. Felpattantam.
- Kitűnő - mondtam, és elindultam az aréna felé. Eln érdeklődéssel figyelte megmozdulásomat.
- Visszajönnél? - hallatszott Ran hangja a hátam mögül.
- Ennek semmi értelme. - Meg se fordultam. - Tulajdonképpen kinek az oldalán állsz? - Tudtam, hogy fel akar dühíteni, hogy visszaforduljak. Azt viszont nem sejtette, hogy ezzel épp az ellenkezőjét váltja ki belőlem. A túloldalon gúnyosan mosolyogva fogadott Eln.
- Theo, kedvesem, a szabályok értelmében neked a másik oldalon lenne a helyed - szólt kötekedőn.
- Nyerésre állsz - mondtam röviden. Erre felnevetett.
- Ez azt jelentené, hogy te a győztest választod? Tagadólag megráztam a fejem.
- Te és Ran két különböző világból valók vagytok. Úgy értem, az erkölcsi magatartásotokat tekintve.
- Azaz? Bocsáss meg, hogy eddig nem kínáltalak hellyel. - szólt udvariasan, és a pad felé fordult.
- Nem ülök le. Arra válaszolj, hogy mennyi maradt még? Nem kérdezte, hogy ezen mit értek. Helyette így felelt:
- Ez is a kártyákban állt? Említetted Rannek?
- Természetesen.
- Természetesen - vette tudomásul.
- Szóval mennyi?
- Ha megmondom, továbbadod Rannek?
- Igen.
Ugyanúgy mosolygott, mint hajnali beszélgetésünk végén.
- Ebben az esetben ne csodálkozz, ha megtagadom a választ.
Segéde idegesen toporgott mellettünk. Kelletlenül közbeszólt:
- Eln, folytatnod kellene a koncentrálást. Küldd el! - Eln rá se nézett.
- Köszönöm, hogy figyelmeztetsz, Jermyn. Azt hittem, jól fogod viselni magad, ha megengedem, hogy velem gyere. - Zavarában lehorgasztotta a fejét, és eloldalgott.
- Jóindulatú - magyarázott Eln -, csak most a kelleténél jobban fellelkesedett.
- Nem úgy, mint mi. Minek mentél ebbe bele? Megkaptad, amit akartál. Miért nem mész haza, hogy élvezd a munkád gyümölcsét?
- Még nem kaptam meg mindent - mondta a legnagyobb őszinteséggel.
Ran még mindig bántja a csőrét. Ezek után mit mondhatnék neki? Menj haza, és próbáld meg elfelejteni, hogy van egy öcséd? Ha most nem ölöd meg, talán ő se áll bosszút rajtad? Van-e még egy szemernyi remény, hogy valamelyiküket sikerül lebeszélnem erről az őrültségről? Nem hiszem. Ha valaha is olyan helyzetbe kerültem, amitől undorodtam, haladéktalanul visszaléptem. S vajon nem ez volt a leghelyesebb, amit tehettem? Ám a felhőtlen napoknak vége. Ha a Cormallonok tudnának visszavonulni, aligha tartanánk itt.
Lépj le, Eln! Hagyd el a küzdőteret! Úgyis tudod, hogy mi lesz a vége. Miért akarod mindenáron végigcsinálni?
- Viszlát! - mondtam csüggedten, és hátat fordítottam neki.
- Viszlát - szólt a bűnbánat legkisebb jele nélkül.
Pár lépést tettem, majd visszafordultam és a szemébe néztem. Nem tudnám megmondani, hogy miért szántam rá magam erre. Talán, mert jól az emlékezetembe akartam vésni az arcát. Tudtam, hogy többet nem találkozom vele, s féltem, hogy Rannel kapcsolatban is így alakul a helyzet.
Ráadásul egyetlen gyűrődés se látszott ruháján az első menet után. Kék köntöse jól állt világos hajához. Sokkal üdébb kék volt, mint az ivoryi embereké... El kell ismerni, hogy minden tekintetben kivételes: mind testileg, mind érzelmileg, mind értelmileg. És én őt szeretném megvédeni? Bolond egy gondolat! Hiszen most egyáltalában nem neki van szüksége erre.
Nem tudtam szabadulni a lefegyverező gyengédségtől, amit irányában éreztem. A fene egye meg ezt az átkozott bolygót! - dühöngtem lelkem mélyén.
Nem láttam arra esélyt, hogy bármelyikünk lelkileg-testileg épségben kerülhessen ki innen. A másik oldalon, az aréna szélén ott ült Ran: mélyeket lélegzett, összpontosított és megpróbálta összeszedni maradék erejét a következő viadalra. Ami persze nem lesz elég ahhoz, hogy győzzön. Miért nem tudott Eln belenyugodni a dolgokba, úgy ahogy azok körülöttünk vannak? Miért nem követi a családi tradíciókat? Miért emel kezet a testvérére? Nem tudtam elviselni ezeket a gondolatokat. Legszívesebben megöltem volna, hogy ne okozhasson többé fájdalmat senkinek. Éreztem, hogy a medál felgyorsuló lélegzetvételeim ütemében forró sodni kezd mellemen... Amint a döntőbíró leteszi könyvét, örökre elbúcsúzhatok Rantől - és ez ellen semmit se tehetek.
A Kado sziget Öregje viszont helyettem is tudott egy megoldást.
- Eln! - kiáltottam. Kivettem a kezem az övemhez erősített erszényből, és odadobtam neki egy fekete kerek tárgyat. Óvatosan elkapta. A Nagymamától ajándékba kapott ónixmacska volt. Ujjaim, s egyben a lelkem, lenyomatát tártam elé: a gyengédség, a megértés és a hála, a gyűlölet és a szabadulni akarás eleven érzéseit. Egy olyan vihar rajzolatát, ami még az övét is felülmúlta. Rám emelte a tekintetét, fekete szemei tágra nyíltak a csodálkozástól.
- Theo, kedvesem - szólt. - Én nem... - Hirtelen megállt, és a mellkasából kiálló kés nyelére nézett. Én ugyancsak elképedtem, és megtapogattam az övemre erősített fegyvertokot. Üres volt. - Theo - szólított meg újra. A medál fájdalmasan égette a bőrömet. Rá se hederítettem.
Miféle gondolatok cikáztak a fejemben? Egy másodpercig azt magyarázgattam magamban, hogy ezt nem én tettem, nem én vagyok felelős a történtekért.
Ugyanakkor még mindig fülembe csengett a célpont mechanikus kiválasztása.
Kitűnően emlékeztem Vale szavaira, hol található az emberi szív: a szegycsonttól balra, körülbelül az ötödik borda alatt. A hasi aortát könnyebb lenne eltalálni, de azt védte a lebegő, amin ült. Ott van a nyaki verőér - suttogta bennem egy másik hang, ami leginkább az Öreg hangjára emlékeztetett. Ezt a lehetőséget azonnal elvetettem: így az állatokat szokták megölni.
Tökéletesen ismertem Eln felsőtestét. Még azokból a napokból, amikor együtt száreteztünk a kertben. Egy vörös folt jelent meg a kékszínű köntösön, pontosan a bal mellbimbója felett. Izzadságcseppek gyöngyöződtek homlokán. Arca elfehéredett. Olyan pillantást vetett rám, mint aki nem tudja elhinni a történteket. Láttam, hogy elveszíti az eszméletét. A teste tehetetlenül lógott le a lebegőről, mert a szíjak nem engedték, hogy leforduljon róla.
Ran hozzám szaladt, és kicipelt az arénából. Közben hallottam a döntőbíró hangját, amint éppen kihirdetett valamit:
- A Cormallonok ügye más harcban eldöntetett. - Emlékszem, hogy hozzátette: - Köszönjük a részvételüket. - Ran jéghideg kezeivel megragadta a karomat.
- Jól vagy?
Kiszabadultam a szorításából.
- Persze, hogy jól vagyok. - Eszembe jutott, hogy nyugodtan leszidhatna, amiért megfosztottam a férfiakat megillető leszámolás örömétől. Vagy valami hasonló esztelenségért. De lebecsültem Ran képességeit: nem vettem figyelembe, hogy egy kiváló, gyakorlati gondolkodású emberrel van dolgom. Eln meghalt, Cormallon ismét az övé. A részletek nem számítottak.
- Gyere - mondta. - Kiviszlek innen. Tudsz járni?
- Már hogyne tudnék - mondtam türelmetlenül. Magam számára sem volt világos, hogy miért haragszom rá. Hosszú lépésekkel elindultam, át a feljárón, ki az arénából. Végigmentem a küzdőtérhez vezető folyosón, elértem a kolostor épületéig, átrohantam a termeken, át az előcsarnokon, ki a kapun. Mikor odaértem, tanácstalanul megtorpantam.
Kiléptem az udvarra, s fel-le járkáltam a fák és a lépcsők között. Egy kis idő elteltével megjelent Ran.
- Sikerült egy szárnyasautót bérelnem a főapáttól - szólt. - Cormallonba megyünk, ott kipihenheted magad. Az okiratok felolvasása megtörténik, mire odaérünk. Még nem lesznek biztosak a dologban, de be fognak engedni.
- Nincs szükségem pihenésre - válaszoltam. És úgy is volt: a testem tele volt energiával.
- Mindenesetre induljunk el! - szólt, és megfogta a kezemet. - Nekem szükségem van rá.
Nagyon hosszú volt az út Cormallonig. Ran hosszú hallgatás után törte meg a csendet:
- Félelmetes dobás volt. Nem tudtam, hogy ilyenre is képes vagy.
Mogorván felhorkantottam. Némi segítséggel, gondoltam, meg is csináltam.
Megtapogattam a medált. Egy pillanatra átvillant az agyamon, hogy vajon mi lesz Eln kékkővével. Nem jártam messze a valóságtól, amikor arra a következtetésre jutottam, hogy aligha őrzik majd a Cormallonok könyvtárában. A szerzetesek összeseprik a maradványait, hogy elégessék. Mi lett vajon Eln segédével? Vajon gondjaiba vette a holttestet? Az eset után vissza se néztem rájuk, fejvesztve hagytam el az arénát. Milyen jó lenne, ha a megfelelő emberek mindig a helyükön lennének, akkor nem kellene ilyen részletekkel törődni.
Körülbelül egy órát utazhattunk. Kis idő múlva így szóltam:
- Jó lenne, ha letennéd valahol ezt a masinát. Rosszul érzem magam.
Amshiline közelében fekvő domboknál landoltunk. A következő néhány órában egyfolytában kutyául éreztem magam. Két hányásroham közben az a képtelen ötletem támadt, hogy mindenképpen beszélnem kell Nagymamával. Ő volt az, aki a Cormallonokba a lelket lehelte. S ha jól sejtem, ezt mindenki így látta. Csakis ő adhat nekem feloldozást. S bár nem fogad látogatókat, Kylla elintézhetné, hogy bejussak hozzá. Különösen, ha megtudja, mennyire fontos ez nekem. Nem a bocsánata elnyerésére törekedtem, azt tudtam, hogy erre nincs esélyem, hiszen Eln volt a kedvence.
Ran összehajtogatta a felöltőjét, és a fejem alá tette. Meg akartam neki mondani, hogy nem kell segítenie, hogy ugyan olyan na'telleth vagyok, mint bárki ezen a bolygón, hogy még csak ideges se vagyok. Attól lettem rosszul, hogy döntenem kellett, és ez a döntéskényszer elkerülhetetlenül bemocskolt.
Szerencsémre, túlontúl beteg voltam, hogy ezeket meg is mondjam neki. Előásott az autóból egy kulacsot, vizet öntött a zsebkendőjére, és törölgetni kezdte a homlokomat. Segítőkészen tartotta a fejemet, amikor a rohamok rám jöttek.
Közben biztatásképpen suttogott:
- Jól van, hányd ki, utána sokkal jobban leszel. - Egész idő alatt olyan átszellemült képet vágott, mintha nem is lenne ott.
Esteledett. Ran előretelefonált Cormallonra. Megtudta, hogy a papírokat felolvasták, s néhány órával ezelőtt Nagymama levelet küldött a bíróságnak, melyben kijelenti, hogy Ran veszi át a Cormallon ügyek intézését. Azon bosszankodtam, hogy ezek szerint, hamarabb is beleegyezését adhatta volna.
Talán azzal elkerülhettük volna a pár órával ezelőtt történteket. Csendben haladtunk a birtok felé a szürke esőfelhők között. Már nagyon közel jártunk. A birtokot övező dombokon tüzek égtek. Mikor megláttam őket beugrott a látomásomban szereplő tűz képe: a fáklya, amit Eln Kyllának nyújt át. Ranre néztem. Arca ugyanolyan gyűrött volt és sápadt, mint az enyém.
- Mik ezek?
- Halotti máglyák - felelte Ran.
- Elnért? Honnan tudják, hogy meghalt?
- Még nem tudják - válaszolt röviden.
A ház mögött értünk földet. Az aranyszalagosok, akik a fogadásunkra előjöttek, mind feketében voltak.
A tüzet, ami a birtokon körbe égett, Nagymama tiszteletére gyújtották.
21. fejezet
Nincs hát feloldozás, nincs hát ítélőszék. Olyan ember vagyok, aki szeret leltárt készíteni a vele történtekről.
Ahogy öregszem, egyre több, bennem lezajlott változásról adhatok számot.
Ráébredtem, hogy a kudarcok, s azok a helyzetek, melyekben sikerül magamból bolondot csinálni, korántsem olyan veszélyesek és lélekölők, mint ahogy azt fiatalabb fejjel gondoltam. S amikor mások rosszul bántak velem, tudtam, hogy mikor érdemes vele foglalkozni, és mikor nem. Most egy egészen új helyzet állt elő: tudomásul kellett vennem, hogy egyetlen ítélőszék létezik: saját lelkiismeretem, mely azt az ítéletet hozta, hogy harcolnom kell az életért. Azt hiszem, idővel további tapasztalatokkal egészíthetem ki a megkezdett listát, de remélem, hogy azok már más természetűek lesznek. Mindenesetre az első két beírás könnyített a lelkemen.
Nem vettem részt se a temetési szertartásokon, se a család egy hétig tartó gyászünnepségein, hiszen kizárt dolog volt, hogy ezekre valaha is meghívjanak.
Megérkezésünk után két nappal került sor a végső búcsúra. Ide szintén nem mentem el. Többnyire a szobámban tartózkodtam. A háziaknak nem volt rám szüksége, Ran és Kylla pedig rendkívül elfoglaltak voltak.
Csak jó pár nap elteltével vettek tudomást rólam, udvariasan érdeklődtek egészségem és közérzetem felől. A párbaj után sokáig szinte semmit se ettem. Azt akartam, hogy megtisztuljak, testben és lélekben egyaránt. Nem volt szándékomban szépen lassan elemészteni magam, nem akartam ilyen átlátszó melodramatikus eszközökhöz nyúlni: egyszerűen hányingerem támadt, ha ételt láttam. Főként ittam: vizet, tejet, és taht - azt viszont óriás mennyiségben. Időnként nagyon megéheztem, de ha egy szelet sütemény, vagy egy tányér leves került a szemem elé, rögtön felfordult a gyomrom. Tisztában voltam azzal, hogy az ember napokig kibírja étel nélkül, s hogy bizonyára eljön majd annak is az ideje, amikor az éhség legyőzi undoromat. A baj ott kezdődött, hogy a háziak egyre inkább felfigyeltek legújabb “szokásomra”
Egyik este, hogy megnyugtassam Kyllát, lementem vele a konyhába enni.
Beállított hozzám, hogy Herei egy serpenyő finom rántottat sütött sajttal és szalonnával. S habár a kaja puszta gondolata is megviselte a gyomromat, ráálltam, hogy lemegyek, és megpróbálok magamba erőltetni valamit.
- Hát itt van? - szólalt meg kedvesen Herei, és rögtön leültetett egy padra.
- A sütőben melegszik. Egy-két perc múlva kész is lesz.
- Utáltam, ha úgy dédelgetnek, mint egy beteget, de most egy szót se szóltam, nem akartam az amúgy is megviselt háziakat felingerelni. Kylla mellém ült, Herei pedig kivette az ételt a sütőből, és szertartásosan az asztalra helyezte. Aztán elkiáltotta magát:
- Tagra, kértelek, hogy hozz ide tányérokat. Hol vannak?
- A figyelmeztetésre előlépett a kamrából Tagra, és két tányért tett elénk. Jobban mondva, olyan mozdulattal vágta le őket, amit még épp nem lehetett udvariatlannak titulálni.
Ránéztem sebhelyes arcára. Szemei sértetten villogtak rám. Remélem, az én arcom nem ilyen tépett, gondoltam kétségbeesve. Egyáltalán, hány napja nem néztem tükörbe? Tagra összehúzta szemöldökét, arca olyan ironikus kifejezést öltött, ami erősen emlékeztetett Elnre.
- Segíthetek még valamiben?
- Köszönjük, nem - válaszoltam, mire Tagra otthagyott minket. Kezembe vettem a villámat. - Nem gondoltam volna, hogy ez a lány még itt lesz.
Kylla, meglehetősen ügyetlenül, éppen egy szelet sajtot emelt ki a serpenyőből. Felelet közben rám se nézett.
- Ugyan hová menne innen? Ez az otthona. - Sikerült az ételt a tányéromra pakolnia. - íme a finomság - szólt elégedetten, és átnyújtotta a tányért. Megnyalta az ujját, és megdicsérte Hereit.
- Istenien sikerült! Theo, láss hozzá, nem kell megvárnod! - Letettem a villát, és így szóltam:
- Ne haragudj, Kylla, de nem megy!
Eltelt két hét. A kertben sétálgattam; a konyhából finom ételszagok szálltak feléin. Azon gondolkodtam, hogy talán nem is olyan elhibázott lépés az emberiség részéről, hogy evés útján szerzi be napi energiáit. Talán nekem se ártana megpróbálni,,, Leültem a száret-gyakorlópálya szélén, s nem sokkal utána megjelent Ran.
- Ezt az egészet le akartam rombolni - mondta, miközben erőteljesen megrázta a szerkezetet. - De aztán eszembe jutott, hogy neked talán szükséged lehet rá, hogy néha gyakorolni tudj. Mit akarsz, mi legyen vele?
- Hagyd úgy, ahogy van - feleltem. A nap magasan járt, rávilágított a száretpályára. Mindenféle különös árnyak vetődtek Ran ruhájára.
- Rendben - egyezett bele.
Egy idő múlva ismét társalogni kezdtünk:
- Kellemes nyári napunk van. Szerencsére nincsen tikkasztó meleg.
- Igen - helyeselt Ran. Herei hangja hallatszott a fák között. Valakit hívott. Egy perccel később egy aranyszalagos bukkant fel, kezében tálcát tartott. Ismerős volt a fickó, de nem emlékeztem a nevére. Ran előtt fejet hajtott, majd udvariasan így szólt:
- Telefonon keresik.
Ran gondterhelten felsóhajtott.
- Biztosan egy újabb részvétnyilvánítás. Mindjárt visszajövök, Theodora! - Feltápászkodott a földről, és leporolta a köntösét. Közben az aranyszalagos letette mellém a tálcát.
- Elnézést, hogy megzavarom. Ezt Herei küldi. - A tálcán három darab sütemény volt. Ran pár másodpercig sóvárogva nézte őket.
- Ellopnék egyet, de tudom, hogy ezt kizárólag a számodra készítették. - Ami igaz is volt: vastag cukormázzal öntötték le őket; az itteniek ugyanis jól tudják, hogy az idegenek szeretik az édességeket. Herei egyre inkább lefegyverezett figyelmességével: egyetlen nap se múlt el anélkül, hogy ne lepett volna meg valamivel. Reggel begyújtott a sütőbe, délfelé pedig előállt legújabb ételkölteményével. Egyfolytában azon törtem a fejem, hogy hogyan szabadulhatnék meg tőlük. Nem morzsolhattam szét, hogy elrejtsem a szobámban, vagy a szemetesben, hiszen a takarító aranyszalagos egészen biztosan észrevette volna, és beárult volna Hereinek. A szolgálók szinte mindenről tudnak ebben a házban, s a titkokat megosztják egymással.
- A szakácsnő azt mondta, hogy mindenképpen hagyjam itt magának - mondta az aranyszalagos.
- S fogadok, hogy visszautasításról hallani se akar - tette hozzá Ran, majd elvigyorodott. - Ne aggódj, Theodora, rengeteg hely van a kertben, ahová elrejtheted őket. Csak addig várj, míg mi eltűnünk.
Őszintén reméltem, hogy a telepátia nem tartozik legújabb tulajdonságai közé. Végre magamra hagytak. Ledőltem a száret-felszerelés alá, és élveztem, ahogyan a nap lágyan melegíti az arcomat.
A süteménynek nagyon jó illata volt. Néhány perc múlva felültem, és így szóltam magamban:
- Nos, rajtad a sor! A magad egészségéért, és mások nyugalmáért. - Kezembe vettem egyet, és beleharaptam.
Egy pillanat múlva halálra rémültem: Ran ugrott mellém, és egyetlen heves mozdulattal kiütötte kezemből a süteményt.
- Köpd ki! - kiáltott rám.
- Tessék? - kérdeztem, számban tartva a cukormázas finomságot.
- Azonnal köpd ki! - ismételte, s mire kimondta volna, én már megszabadultam a falattól.
- Nyeltél le belőle?
- Nem - válaszoltam. - Ki volt?
- Tagra. - Leült a földre, és megtörölte a homlokát. - Mikor felfelé mentem összefutottam Herellel, és megköszöntem neki a sutit. Erre elcsodálkozott, hogy miről beszélek. Rohantam Jad után. Ő azt mondta, hogy neki Tagra közvetítette Herei parancsát. Megnéztem a szobáját, összepakolt és eltűnt. - Még mindig lihegtem a loholástól és az izgalomtól.
Jad futva jött felénk.
- Szükség van orvosra? - kérdezte. Ran nemet intett. Jad folytatta:
- Elküldtem egy embert az istállóba. Azt a hírt hozta, hogy Tagra körülbelül egy órával ezelőtt kilovagolt. Ez közvetlenül azután lehetett, hogy megkért, vigyem ki a kertbe Theodorának a süteményt, amit Herei sütött. Egy óra alatt nem juthatott messzire. Ha azon az úton megy, ami az Északnyugati Szektorba vezet...
- Semmi kétség, hogy arra indult - felelt Ran.
- A szárnyasautó kifogástalan állapotban van. S bár arrafelé rengeteg helyen elrejtőzhet, nekünk elég nagy gyakorlatunk van szökevények felkutatásában ezen az útszakaszon. Uram, ha óhajtja, nekivághatunk.
Ran behunyta a szemét, majd megfogta a bal kezemet. Egy pillanatig hallgatott, csak aztán felelt:
- Nem. Hagyjátok futni. - Kinyitotta a szemét, és rám nézett. Helyeslőén bólintottam.
- Ahogy óhajtja, uram!
Három hét telt el a párbaj óta. A házban bolyongtam, és véletlenül a könyvtárba vetődtem. Herei legnagyobb megkönnyebbülésére már rendszeresen étkeztem: a reggeli, az ebéd, a vacsora némi rendet teremtettek feldúlt, napirend nélküli életemben. Eddig elkerültem a könyvtárat, aminek egyik oka talán az lehetett, hogy itt ismertem meg Elnt, akiről - mióta visszajöttünk -, úgy hallgattak, mint a sír. Ez egyre inkább kezdett az idegeimre menni. A könyvtár kövei azonban véreskezű és lelkiismeretlen Cormallon ősökről szólt, ezért úgy éreztem, hogy köztük a helyem: a könyvtár lassacskán menedékhelyet jelentett.
Könnyen felismertem, hogy melyik a legújabb darab a helyiségben.
Virágcsokrok övezték, vázák álltak a padlón, s néhányat a polcra is begyömöszöltek. Voltak közöttük olyan virágok is, amiket még sose láttam, biztosan más kontinensekről származtak; drága, fővárosi üvegházakból való tűzliliomok; az egyik vázában, legnagyobb meglepetésemre, egy nagy csokor friss harangvirág kékellett. Ezek középpontjában egyetlen kékkő medál árvállott.
Kezembe vettem. Ennél ijesztőbb és misztikusabb még sohasem történt velem. Mikor megérintettem, a nevemet hallottam.
Volt annyi lélekjelenlétem, hogy nem ejtettem ki az ujjaim közül a medált.
Sikerült találnom egy ülőpárnát, gyorsan lerogytam rá.
- Theodora, édesem - hallottam újra. A hang nem volt emberi hangnak mondható, de tökéletesen felidézte bennem Nagymama jellegzetes hanghordozását. - Theodora, ezt ismételgetem abban a reményben, hogy egyszer csak meghallod. Egyedül neked szól ez az üzenet, rajtad kívül senki más nem hallhatja. Ha a medált az unokám venné kezébe, ő egészen mást érzékelne. Először is, a bocsánatodért esedezem.
- Tessék?
- Mikor a legidősebb unokám megszületett, az apja kártyát vetett. A kártyákban az állt, hogy Eln a jövőben valami nagy szerencsétlenséget zúdít családunkra. Tudtam, hogy a kártyák igazat mondanak, hiszen én magam is olvastam belőlük. A látomásaimban nem lehetett hazugság, vagy öncsalás, mégis szilárdan ellentmondtam, amikor Eln apja úgy határozott, hogy tőlünk jó messzire, nevelőszülőkhöz adja fogyatékos fiát. Őrültség lett volna elküldeni egy olyan helyre, ahol nem kísérhetjük figyelemmel lépéseit. A fiamnak sose volt annyi esze, hogy bölcs döntéseket hozzon. Azt mondhatnák róla, hogy nem ismeri a régiek történeteit...
- Abba sem egyeztem bele, hogy megöljék. Erről hallani sem akartam, bár tudtam, hogy ez mindannyiunknak veszélyt jelent. Eln volt az első unokám, s ráadásul gyönyörű gyermek. Nem tudtuk, hogy miként hozhatna ránk bajt. Talán nem a saját hibájából... Ez persze csak ürügy volt arra, hogy életben maradhasson. A család jövője szempontjából ennek nem volt jelentősége. Elragadó kisfiú volt, imádtam vele beszélgetni. S még drágábbá tette a szememben az a tény, hogy valami baj éri őt, s általa a családot.
- Mindig oda kellett figyelnem arra, hogy mit csinál. Azt is tudom, mikor határozta el, hogy megöli öccsét és visszaszerzi az elsőszülöttet megillető jogait. Arra várt, hogy legyengüljek és félreálljak az útjából. Azután egy testvérgyilkosságot akart zúdítani a családra. Halálom után elég erős lett volna ahhoz, hogy ezt végre is hajtsa. Nem várhattam tovább, hogy erre sor kerüljön. Meg kellett akadályoznom. Betegebbnek tettettem magam, mint amilyen valójában voltam. Persze túl sok színészkedésre nem volt szükség: tisztában voltam azzal, hogy halálomon vagyok. Kylla segítségével sikerült elzárkóznom a család mindennapi gondjaitól. Visszavonultam a szobámba, és keményen harcoltam az életben maradásért.
- Úgy alakult minden, ahogy előre elterveztem. Eln biztonságban érezte magát, hogy hozzálásson tervei végrehajtásához. Persze mondhatnád, hogy ezzel mindkettőtöket veszélybe sodortalak, ami igaz is, de így ellenőrizhettem az eseményeket. Kylla részletesen tájékoztatott mindenről, ami a Házban folyt.
- Ott segítettem nektek, ahol csak tudtam. Ha én nem vagyok, te életedet vesztetted volna az autóbalesetben: Ran lassú volt ahhoz, hogy köréd is védőpajzsot vonjon. Kylla az én parancsomra szabadított ki a Queen Emilyről. Tudom, hogy ma minden bevégeztetett, az én küldetésemnek is vége. Most már nyugodtan halok meg.
- Könyörgök, ne légy túl szigorú ítéletedben. Most talán arra gondolsz, hogy beavatkoztam az életedbe. De valamit tenni kellett: dönteni, mielőtt a dolgok rosszabbra fordulnak.
- Eln volt a legkedvesebb nekem, de nem engedhettem, hogy visszaszerezze magának Cormallont, s hogy ezért megölje az öccsét. Ez Ivory, Theodora, mi nem bízhatunk a bíróság ítéleteiben és a rendőrség munkájában, mint ti, athénaiak. Nálunk kizárólag azért léteznek, hogy begyűjtsék az adót. A családok saját maguk kénytelenek igazságot tenni. Az egészben az a tragikus, hogy rendszerint olyan emberek felett kell ítélkeznünk, akik közel állnak a szívünkhöz. Egy valamit még tehetek érted. Ha vissza akarsz térni Athénára, Ran nem fog az utadba állni. Nyugodtan tartsd meg az ónixmacskát. Nekem már nincs rá szükségem: segítségével sikerült tájékozódnom, hogyan gondolkodnak az unokáim. De ami a te szempontodból most sokkal fontosabb: visszavontam az átkot, amivel Ránt sújtottam tízéves korában. Ez azt jelenti, hogy nyugodt lelkiismerettel elhagyhatod őt. Habár, egyenlőre, ezt még felesleges vele közölnöd, kedvesem... - Az üzenet végén bevillant Nagymama szobája, a falakon körbe a sok-sok térkép, majd Nagymama gondolatait megzavarta a hozzá belépő Kylla.
Sokáig ültem magamba roskadva. Újra kezembe vettem a medált: az üzenet ez alkalommal sokkal halkabb volt, át meg átszőtték más gondolatok és élmények. Tah ültetvény délen, a növények legalább akkorák, mint én. Arcok, melyekhez finoman, mint valami édes illat, kapcsolódnak a személyek: anya, apa, férj. Eln gyerekkorában. Ran szintén... az “öcskös” - örömmel töltött el Nagymama kedveskedő megnevezése. Ez lehet, hogy a Rannek szóló üzenet... Végül is a helyére tettem a medált. Kezdtek összeállni a dolgok, amik korábban érthetetlenek voltak. Egyre inkább megvilágosodott, hogy Nagymama tökéletesen az irányítása alatt tartotta az eseményeket. Az az átkozott ónixmacska... most már egyáltalán nem csodálkozom, hogy Ran elvette tőlem, mikor Braece-ben voltunk. Ebben a házban nőtt fel, nagyon is jól tudta, hogy Nagymama milyen szemérmetlenül képes befolyásolni az eseményeket. Tudta, hogy nem adta volna nekem ajándékba azt a macskát, ha nem lett volna célja vele. Ha nem akarta volna, hogy a családban maradjon... Alaposan végig kellett gondolnom mindent.
Felálltam és elindultam, hogy a hátsó kertbe menjek. A lépcsőházban összefutottam Rannel. Kitartottam a kezem, hogy megállítsam.
- Jártál már a könyvtárban Nagymama halála óta? - kérdeztem. Tisztában volt vele, miért kérdezem.
- Nem - válaszolt kissé meglepve. Arra gondoltam, hogy ha kötelességtudó unoka lenne, már rég megtette volna. Mindenesetre tetszett, hogy nem ezt a módját választotta a Nagymamára való emlékezésnek.
- Azt hiszem, ideje lenne felnézned.
- Korábban sose vontál felelősségre, ha elmulasztottam a család iránti kötelességeimet.
- Ha nem tévedek, Nagymama egy üzenetet hagyott hátra neked. - Nem válaszolt, így hát folytattam:
- Nem tudom, hogy egy kékkő meddig képes megőrizni az üzeneteket. Lehetséges az, hogy ha túl sokáig nem jut el a címzetthez, akkor beleolvad az emlékek hömpölygő folyamába?
- Elképzelhető - válaszolta.
- Akkor ez tőled függ. Kimegyek a kertbe.
Otthagytam a lépcsőn állva. A kedvenc helyemen telepedtem le. Ran körülbelül egy óra múlva csatlakozott hozzám. Nem tudtam megállapítani, hogy járt-e a könyvtárban.
Egy magas, virágzó kőrisfa alatt ültem, hátamat egy kőnek támasztva. Ran leheveredett a fűbe. Mindketten hallgattunk, ami ezúttal egyáltalán nem volt kellemetlen. Úgy hallottam, hogy a kőrisfa virágának édes a közepe. Ran lehúzott egy gallyat, szétnyitotta a virágszirmokat, és kicsípte az ezüstös bibét. Felém nyújtotta:
- Kérsz?
- Köszönöm, nem. A tah rabja lettem.
- Erre nem lehet rászokni.
- Alapjában véve nem. De azért eufórikus. Nemde?
- Gyáva vagy - válaszolt, és bedobta a szájába. Ismét lehajtotta fejét a gyepre. Kis idő múlva megszólalt:
- Gondolkoztam a dolgon, Theodora. Tudom, még épp csak eltemettük Nagymamát, s a gyász fél évig tart... de ezekhez a dolgokhoz időre van szükség, mit szólná hozzá, ha már most nekifognánk a szervezéshez?
- Minek a szervezéséhez? - kérdeztem, s közben azon gondolkodtam, hogy kipróbálok egy virágbibét.
- Az esküvőéhez. Már Kylla is kérdezte, úgyhogy ideje lenne kitűzni az időpontot. - Megmerevedtem.
- Bocsáss meg, miről beszélsz?
Felém fordult, és a lehető legkomolyabb arcot vágta:
- Megértem, ha el akarod halasztani. Én is ugyanígy érzek felőle. Sok hűhó semmiért: rokonok csődülete, a részletek feletti felesleges hajbakapások... olyan, mintha egyszerre két fejed nőtt volna, amik egymás ellen kiabálnak. Különben sem szabad tovább halogatni a régi üzlet beindítását. Persze valamikor mégiscsak túl kell esnünk rajta. Tovább értetlenkedtem.
- Hol maradtam le az eseményekről? - kérdeztem indulatosan. - Egyáltalán, mikor volt az eljegyzés? - Pislogott kicsit.
- Azt hittem, hogy benne vagy. Körülöttünk mindenki erre vár. Te vagy a kártyaolvasóm, előbb-utóbb családtaggá fogadnak... és én arra gondoltam... úgy vettem észre, hogy... kijövünk egymással... ahhoz pedig már túl öreg vagy, hogy mint a húgom kerülj be a családba.
- Az utóbbival teljesen egyetértek.
- Ami azt illeti - folytatta mosolyogva, - éppen egy ilyen modortalan tymonra van szüksége a családnak. - Felkönyökölt. Veszélyesen közel kerültünk egymáshoz. Mondhatni, csóktávolságon belülre. Aztán eszembe jutott, hogy mikor délről vándoroltunk a főváros felé, egyszer sem használta ki a helyzetét.
Most viszont igen. Körülbelül tíz perc múlva - de az is lehet, hogy tizenöt - arra lettem figyelmes, hogy egy aranyszalagos áll mellettünk.
Jad volt. Teljesen nyugodt és közömbös hangon így szólt:
- Uram, a vacsora tálalva van.
Ran megfordult, sóhajtott, és így szólt:
- Elég körültekintően jártál el?
- Herei azt mondta, hogy maga nélkül vissza se menjek. Magának például kétféle vacsorát készített.
- Inkább engem sértesz meg, mint Hereit, mi?
- Igen, uram - mondta halkan Jad. Ran bólintott.
- Rendben van, megyünk. - Felállt, felém nyújtotta a kezét, én pedig erősen belekapaszkodtam. Gyanús volt, hogy Nagymama üzenete kavart be. Miközben a ház felé ballagtunk, úgy döntöttem, hogy holnap utánanézek az Athénára induló hajóknak.
22. fejezet
Úgy tűnt, Ran egészen biztos a dolgában. Kíváncsi voltam, vajon az “öcskös” elnevezés ismerős-e már neki...
Mivel keveset ettem vacsorára - Herei óvintézkedései közé tartozott, hogy egyelőre kis adagokat szolgált fel, mert attól félt, hogy visszaesek -, arra ébredtem, hogy az éhségtől majd kilyukad a gyomrom. Felkeltem, és lementem a konyhába. Odalent égtek a villanyok: Kylla a tálalóasztal mellett foglyokat kopasztott; hátát a falnak támasztotta, úgy dolgozott; nadrágján vérfoltok éktelenkedtek, homlokáról időnként letörölte az izzadságot. Csoszogásom kizökkentette munkájából. Mikor felismert, boldogan felkiáltott:
- Szia, Theo! Épp jókor érkeztél. Nem volt szívem felkelteni Hereit. Fogj meg egy madarat, aztán kezd el gyorsan kopasztani! Ketten talán végzünk hajnalra.
- Tudod, én csak egy pohár vízért ugrottam le ide. - Elnevette magát.
- Ne aggódj! Csak rád akartam ijeszteni egy kicsit. Ez az utolsó, amit a kezemben tartok. De ha esetleg segíteni akarsz, mosd meg a másik kettőt, rakd egy tálba és tedd a hűtőbe.
Engedelmesen elvégeztem, amire kért. Amikor az utolsó fogollyal is elkészült, kezembe nyomta, majd így szólt:
- Mindjárt visszajövök!
Megmostam a megtisztított madarat, és jégre tettem. Kylla gyorsan átöltözött, s újra felbukkant a konyhában. Hálóköntöst vett, s arra is szakított időt, hogy arcát felfrissítse.
- Ó, kedvesem, micsoda éjszaka! Imádom, amikor az égen két hold van, körülöttük pedig csillagok milliói. - Fáradtan lekuporodott a padra. - Ugye, ennek a csodálatos éjszakának vad romantikája téged se hagyott aludni?
- Nem egészen. Engem az éhség keltett fel - válaszoltam. - Alig ettem valamit vacsorára.
- Már értem, hogy miért jöttök olyan jól ki Rannel.
- Ezt már korábban is hallottam tőled. Ide figyelj, Kylla, ami ezt a “jól-megvagyunk-egymással” dolgot illeti...
- Mit akarsz ezzel mondani? Ez annyit jelent, hogy már tudsz róla? Kár, én szerettem volna elsőként közölni az örömhírt.
- Közölni, mit? - Elégedetten elmosolyodott.
- A család hivatalosan is beleegyezett, hogy Lysander Shikronnal frigyre lépjek. Ran az áldását adta, s a Tanácsot is meggyőzte. A mai napon megszűnt a két család közötti ellentét.
- Ez óriási, Kylla! - Boldogan megöleltük egymást. Aztán órákig beszélgettünk az esküvői tervekről, Lysander testi kiválóságáról, s úgy általában az életről.
Kiderült, hogy Lysanger még mindig nem tud Kylla bizonyos rossz szokásairól. így például arról, hogy mennyire szeret pipázni. (- Majd csak hozzászokik ehhez is - tette hozzá Kylla.)
- Oda kell majd figyelnünk, hogy ne ugyanarra a napra essen a két esküvő szólt Kylla. - A hiedelem szerint szerencsétlenséget hozna a családra.
Összehúztam a szemöldökömet.
- Ky...
- Még nem állt vele elő? Ó, egek, így bízzon rá valamit az ember! Ezért reggel alapos fejmosást kap...
- Kylla, nem erről van szó.
- Akkor mi a baj? - úgy tett, mintha egy szót se értene, abból, amit mondani akarok. - Közbe jött valami kellemetlenség? Ne aggódj, utána küldjük a tavalyi hónak, és többé egyetlen szót se vesztegetünk rá. Ugye, nem vagy még férjnél?
- Nem, dehogy!
- Akkor minden rendben van - válaszolt elégedetten. - Habár az se lenne olyan nagy akadály. Ha a férjed Athénán lenne, úgy tennénk, mintha nem is létezne. Megváltoztatnád a nevedet, lefizetnénk az akadékoskodó hivatalnokokat, vagy felbérelnénk valakit, hogy értesse meg a férjeddel az új helyzetet. Ilyen egyszerű az egész... Megszomjaztam. Kérsz te is egy kis taht? Fele-fele arányban kevertem össze zöld taht és Ducort-féle taht. Megkóstolod?
- Igen.
Pár perc múlva két borosüveggel és két pohárral tért vissza. A két üvegen látszott, hogy jó évjárat. A címkékre apró életképeket festettek.
- A zöld tah éppen forr, de támadt egy jobb ötletem.
Bort öntött a poharakba. - Ducort-féle bor és tah - szólt -, az a két dolog, amiért érdemes élni. Különben is, Eln is mindig ezt... - Hirtelen megakadt.
- Folytasd csak!
- Ne haragudj, Theo!
- Kylla, úgy látszik, itt senki sem bírja felfogni, hogy nekem szükségem lenne rá, hogy valakivel beszélhessek erről. Tudom, felétek az a szokás, hogy ha nem akartok valamivel foglalkozni, egyszerűen úgy tesztek, mintha az a probléma nem is létezne. Nekem viszont ez nem megy. Meg kell értenem, hogy a dolgok miért történtek úgy, ahogy történtek.
- így sose lesz belőled na'telleth.
- Lehet, hogy igazad van. - Szorosan mellém telepedett.
- Jól van. Úgyis csak mi vagyunk itt. a többiek alszanak. Nem bánom, beszéljük meg.
Négy óra múlva felkelt a nap. Besütött a konyhába, megvilágította az ételmaradékoktól szennyes óriási tűzhelyet. Az asztalon koszos edények sorakoztak. Kylla háttal a falnak dőlt, és elégedetten megfogta a hasát.
- Kipukkadok. Ennyi kajától lehet, hogy rosszul leszek.
- Akárcsak én.
- Tudod, az is elképzelhető, hogy a nudli kifőzésekor nem kell olajat tenni a vízbe.
- Tény, hogy furcsa íze volt, de a szósz sokat lendített rajta. - Egyetértőén bólintott.
- Nem hiszem, hogy ezek után fel bírnék állni. Arra pedig gondolni se merek, hogy lépcsőt másszak.
- Én se vagyok valami fürge - válaszoltam, de feltápászkodtam, és őt is felsegítettem. Vánszorogva elindultunk az ajtó felé. - Apropó, ha úgy határozok, hogy itt maradok, elvárom, hogy mindenben segíts a ház körül.
- Arra ne számíts - mondta szomorúan. - Teljesen el leszek foglalva Shikronnal. Most, hogy megkaparinthattam...
- Micsoda boldog gondolat! - Elvigyorodott.
- Ne próbálj belegondolni!
Utánanéztem a hajómenetrendnek. Az elkövetkező három hónapban egyetlen járat sem indul Athénára. Nyár végén száll fel két teherhajó, majd utánuk néhány héten belül két utasszállító hajó érkezik a kikötőbe. Miután végeztem, elővigyázatosan mindent töröltem a számítógépből. Ha esetleg Rannek eszébe jutna informálódni felőlem... Nagymama azt mondaná erre, hogy Ran úgyis megtudja, amire kíváncsi. Én viszont nem akartam ebben segítségére lenni.
Nyugalomban szerettem volna eltölteni az indulásig hátralevő napokat.
De ez nem jelentett tétlenséget. Sikerült végleges formába önteni az összegyűjtött anyagot. Ezt a címet adtam neki: (A családfa egyik ága: Ivory közmondások, találós kérdések és népmesék). Összegyűjtötte és lefordította pyrenei Theodora. Sok időbe telt, míg az eredeti szövegeket feldolgoztam.
Mikor elkészültem vele, kinyomtattam, és az egyik fővárosi üzletben beköttettem. Először Elnnek akartam ajánlani a kötetet, de Ran képtelen lett volna megérteni, miért. Aztán arra gondoltam, hogy Vale-nek, netalán Irsának, vagy Sethnek dedikálom könyvemet.
Különben is, Sethtől hallottam a legtöbb mesét. A baj az volt, hogy hármuk közül egyiküknek se jelentett volna semmit a dolog. Voltak bizonyos félelmeim. Tartottam attól, hogy könyvemnek nem lesz méltó fogadtatása a tanszéken. Lehet, hogy egy szobatudós elméletét fogadják el az enyémmel szemben. Egy idő után arra gondoltam, hogy pokolba az összes aggodalommal. Az egész nem ér ennyit. Helyette inkább felütöttem a könyvet, és nagybetűkkel beleírtam az ajánlást: “Ishin na'telleth”.
Már csak egyetlen dolgot kellett eldöntenem: a hálózaton keresztül, vagy pedig személyesen juttatom el az athénai egyetemre.
Könyv körüli dilemmáim mellett egyéb dolgom is akadt. Ran került ki győztesen a viadalból, s ez maga után vonta, hogy bizonyos embereknek nem csekély összeget kellett fizetnie a szolgálataikért. Ezért beavatott a család pénzügyeibe. Úgy gondolta, hogy a szövetségeseinket megillető hálapénz kiutalása a legjobb alkalom arra, hogy lássak és tanuljak.
- Azt akarod, hogy könyvelést végezzek?! - kérdeztem elcsigázottan.
- Theo, pénzről van szó - mondta nevetve. - Már hogyne lenne izgalmas?! (Puszta számok - mondta később Kylla. - Hulla unalom.)
Csak Ran és Kylla nyúlhatott szabadon a Cormallon vagyonhoz. Ran viszont ragaszkodott ahhoz, hogy beletanuljak az ügyek intézésébe.
- A nyugodt élet érdekében - idézte az ismert közmondást - hagyd, hogy a nők kezeljék a pénzt. Az esküvő után átíratom rád a vagyonkezelés jogát.
Közömbösen motyogtam valamit. Ran folytatta:
- Kylla megmutatja, hogyan kell elkészíteni a költségvetést. Általában hetente veszek ki pénzt a bankszámláról. Nem tartom jó ötletnek, hogy sok készpénzzel járkáljak.
- Nagyon helyes - válaszoltam. Magamra hagyott, hadd bajlódjak a pénzoszlopokkal és egyéb számokkal.
Karlas és Tyl családjukkal egyetemben, bőségesen megkapták jutalmukat a Cormallon családtól. Alapítottak egy vállalatot, ami délről szállított árukat a fővárosba. Nem kérdeztem rá, hogy tulajdonképpen mivel kereskednek.
A Serren házaspár örökhűség-nyilatkozatot tett, s miután megkapták a nekik járó összeget, elbúcsúztak, és a Trade Square északi sarkában nyitottak egy kifőzdét. Ennél jobb helyet aligha találhattak volna, hogy az üzletet felvirágoztassák. Egyrészt, a főváros legforgalmasabb csomópontjában állt a bolt, másrészt pedig előttük vonultak el a turisták a kikötőből jövet a Lavender Palota felé. Megkértek, hogy az első hetekben ugorjak be hozzájuk, és meséljem el nekik, hogy milyen ételeket szeretnek az idegenek. Ügy vettem észre, megvan a tehetségük ahhoz, hogy elboldoguljanak.
Tagráról nem kaptunk híreket. Feltételeztem, hogy már megérkezett az Északnyugati Szektorba. Ran szerint meghalt az úton, nekem viszont az volt a benyomásom, hogy Tagra nem olyan ember, aki könnyen feladja. Teljes szívemből azt kívántam, hogy sikerüljön megmenekülnie. Amire igazán megvolt az okom: nem igazi gyilkossági kísérletről volt szó, hagyta, hogy a sors döntse el. Azaz, tulajdonképpen rajtam állt a dolog: ha még mindig nem vagyok hajlandó enni, akkor megmenekülhetek. Ha nem, akkor eggyel kevesebb modortalan idegen és aranyszalagos lenne ezen a bolygón.
Teltek-múltak a hetek. Kylla és én Lysander Shikront szórakoztattuk, és amikor elrepült Cormallonról, gyakran meghívott engem is a fővárosba, hogy vacsorázzak velük. Ran ha meghívást kapott, megkért, hogy tartsak vele. A bonyodalmak elkerülése végett helyesebbnek láttam, ha nem akadékoskodom, és engedelmesen követem. Irtózatosan szükségem lett volna egy olyan emberre, aki hasznos tanácsokat tudott volna adni felemás helyzetemben.
Akkoriban sok időt töltöttem a könyvtárban. Mindig megvigasztalódtam, ha megérinthettem Nagymama medálját: jó volt érezni lelkének és élményeinek finom áradását. Sajnos, egyre világosabbá vált, hogy a tízéves korában elkövetett ballépés óta Ran ugyanaz az engedetlen kölyök maradt a szemében. Életének utolsó napjaiban is úgy gondolta, hogy Rannek mindig szüksége lesz valakire, aki feladata elvégzésére sarkallja. Ran viszont ezt sohasem volt hajlandó elismerni.
- Rengeteg időt töltesz itt - mondta Ran, amikor a könyvtárból kilépve belebotlottam.
- Próbálom megérteni a dolgokat - válaszoltam.
- Miért nem kérdezel engem?
Ugyan mire mennénk? Elsétáltunk a belső udvarba. Az eső kellemesen szemerkélt. Ran kezdte a beszélgetést:
- Hat nap múlva lesz egy fogadás a fővárosban. Jelen lesz minden jelentősebb tisztségviselő, valamint egy rokoni delegáció a Serenth félszigetről. Szeretném, ha velem jönnél.
Komoly és előzékeny volt, mint mindig az elmúlt hónapok során. Vagy azt gondolta, hogy az ember így viselkedik leendő feleségével, vagy pedig érezte, hogy még nem adtam be a derekam. Ha volt is egy cseppnyi bizonytalanság lelkében a jövőnket illetően, sikeresen eltitkolta.
- Ran, valld be: amikor megtudtad, hogy mit adott nekem Nagymama ajándékba, meg voltál győződve arról, hogy megint valami trükköt vetett be. így van? - Hallgatott, és látszott, hogy kellemetlenül érinti a kérdés.
- Sajnálom a dolgot... látszólag tetszettem neked. Azt hittem, hogy... ide figyelj, Theodora, többé ne beszéljünk erről, jó?
- Abban az esetben, ha most válaszolsz.
- Azt hittem, hogy Nagymama szerelmi bájolást végzett. Megbűvölte a macskát, és te csak azért érzel irántam úgy, ahogy aznap éjjel éreztél.
- Mulatságos, nem? Ne haragudj! - Próbáltam visszafolytam kitörni készülő nevetésem. - Úgy érted, a bájolás következtében viselkedtem úgy, ahogy azt a Vörös Könyvből megtanítottad nekem? Szívdobogás, forróságérzet, satöbbi... - Nem felelt. - Ran, azt hiszem, ideje megtudnod: én már akkor is úgy éreztem irántad, amikor a piacon szóba álltái velem.
Egy pillanatra teljesen elképedt. Talán Kyllának van igaza a férfiakkal kapcsolatban.
Eln a következő történetet mesélte el, mielőtt a Queen Emilyre hurcoltatott: Élt egyszer egy kereskedő, akinek igen szép felesége volt.
A faluban mindenki úgy vélekedett, hogy a kereskedőhöz túl fiatal az asszonyka. Egy napon teljesen váratlanul érkezett haza üzleti útjáról. A házvezetőnő már a kapuban várta. így szólt a kereskedőhöz:
- Az úrnő férfiakkal való viselkedése egy ideje gyanakvásra ad okot.
Éppen ma magam mellé vettem két megbízható szolgát, és bejelentés nélkül benyitottunk asszonyom hálószobájába, hogy tisztázzuk a dolgot. Jó néhány percbe telt, míg be tudtuk törni az ajtót. Az asszonyunk azon a nagy faládán ült, amiben a fehérneműit tartja.
Nem akart kötélnek állni, hiába kértük, hogy még a maga visszatérte előtt tisztázza ártatlanságát, és engedje kinyitni azon rendje-módja szerint a ládát.
A kereskedő megköszönte a házvezetőnőnek az érte tett szolgálatot, majd szomorúan elindult, hogy felesége szemébe nézzen, így szólt hozzá:
- Kedvesem, engedd meg, hogy fehérneműs ládádba nézzek! - A felesége így válaszolt:
- Nézzél csak, ha te inkább hallgatsz a rossz nyelvekre, mint saját hites feleségedre, gyermekeid anyjára.
Ezzel hozzávágta a kulcsokat, és büszkén, felvetett fejjel| a szoba másik végébe ment. A kereskedő rövid időre gondolkodóba esett, majd hívatta a szolgáit. Megparancsolta nekik, hogy vigyék ki a ládát és ássák el a kertben anélkül, hogy kinyitnák. Ezekután soha többé nem beszéltek a ládáról.
Ennek a történetnek legalább három változatát ismertem. Ha nem tévedek, az egyik egy Franciaország nevű helyről származott. Eln talán a Nagyanyjától hallhatta. Megdöbbentett, hogy az összes többi mese közül ez árul el legtöbbet az ivoryi emberek gondolkodásáról.
Nem szeretném, ha bennem is hasonlóképpen bíznának.
Nyár végén került sor a fogadásra, ahol a Serenth félsziget képviselői is megjelentek. Ran vendégeként vettem részi az eseményen. Minden harmadik fogás után helycsere következett, így történt, hogy a második kör alkalmával egy kutyatenyésztő mellé ültem, aki Marble Cliffsről, a félsziget északi csücskéből származott. Kellemesen elbeszélgettünk. Csak az utolsó fogásnál derült ki, hogy mindketten Cormallonok vagyunk. Addigra viszont eszembe jutott, hogy másik asztaltársammal is illendő lenne egy pár szót váltanom. Kedvesen felé fordultam, és bemutatkoztam.
Nagyon furcsán nézett rám, minek következtében én is ugyanúgy néztem vissza őrá. Aztán hirtelen bevillant, hogy ismerem ezt a lányt.
- Csak nem veled találkoztam Teshinben? Egy athénai csoporttal jártál arrafelé, ugye?
- Igen. De a Queen Gretchennel egy hét múlva hazarepülök.
- Ne haragudj, de elfelejtettem a neved!
- Annamarie.
- Ó, igen. Bocsáss meg, hogy nem ismertelek fel rögtön, de ebben az ivoryi ruhában idősebbnek nézel ki.
- Téged tényleg Theodorának hívnak?
- Igen. Akkoriban elég zavaros volt körülöttem minden, ezért mutatkoztam be álnéven.
- A pyrenei Theodora? - Idegesen felnevettem.
- Ugye, nem tartozom neked?
- Theodora, azóta nem jártál a nagykövetségen? - kérdezte csodálkozva.
- Dehogynem. Miért kérded?
- Senki se szólt neked az alapítványról?
- Miféle alapítványról? - Annamarie felvilágosított. Barátaimat kínozta a lelkiismeret-furdalás, amiért itt felejtettek. Ösztönzésükre a Diákjóléti Bizottság egy alapítványt hozott létre, hogy az összegyűlt pénzből fedezzék visszautamat. Az évek során, a többi támogatásra szánt összeggel együtt a pénz megsokszorozódott. Jelen pillanatban háromezer dollár állt a rendelkezésemre. A hajóárakat figyelembe véve...
- Ez másfélszer annyi pénz, mint amennyibe egy visszaút kerül?! - feleltem.
- Igen. Ez már valamit - mosolygott Annamarie. - Magunkkal hoztuk a váltót, és letétbe helyeztük az Athénai Bankban, itt a fővárosban. A nagykövetnek mindent elmagyaráztunk. Nem említette?
Az a mocskos kanz. Jól felültettek! S ráadásul a jegyet is az én pénzemből fizették ki. A dicsőítő ének egyáltalán nem a Cormallonok könyörületességének szól!
- Lássuk csak! - szóltam. - Ezek szerint, háromezer dollárt kapok kézhez, ha igazolom magam a bankban.
- Úgy van - felelt a lány. - A bankban megvannak az ujjlenyomatai, hogy azonnal azonosíthassák.
Vigyorogva néztem rá. Ekkor ért véget a hatodik fogás, és helyet kellett változtatnunk.
- Nagyon köszönöm az információkat - búcsúztam boldogan. Értetlenül pislogott rám.
- Nem akar még maradni és beszélgetni velem?
- Meglehetősen udvariatlan gesztus lenne a többiekkel szemben - válaszoltam.
Arról nem is beszélve, hogy bőségesen volt min gondolkodnom. A kutyatenyésztő izgatottan rángatta köntösöm ujját.
- Remélhetem, hogy találkozunk még?
- Nem tudom - feleltem őszintén. Aztán egy birodalmi tisztségviselő mellé ültettek. Mikor meglátott, elmosolyodott, és így szólt:
- Ugye maga a fiatalabbik Cormallon menyasszonya?
- Igen - intéztem el röviden.
- Úgy hallottam, hogy tinaje művész.
Menj a francba! - gondoltam bosszúsan. Azt akarod fitogtatni, hogy milyen jól informált vagy? Egyáltalán, mit akar? Csak nem megkörnyékezni és megvesztegetni, hogy szóljak az érdekében a Cormallonoknál? Közelebb hajolt.
- Meg tenne nekem egy szívességet?
- Tessék? - értetlenkedtem. Elbizonytalanodott.
- Tudja, állandó derékfájások kínoznak...
Mit csináljak ebben a helyzetben? Amit Annamarie-tól hallottam, látszólag minden ok nélkül, folyton megzavarja gondolataimat. Éppen most, amikor a legnagyobb szükségem lenne nyugalomra, hogy mindent józanul végiggondolhassak.
El tudják képzelni, milyen kimerítő, hogy olyankor is Ran bújik meg a gondolataim mögött, amikor nem vele foglalkozom? Talán azért ennyire erős bennem, mert életregényem ezen fejezete megsemmisítésre kerül, ha végre sikerül döntenem. Habár hallottam már ilyesmiről, erről a mániákus emberi magatartásról (a régiek egyszerűen szenvedélynek nevezték), s azt mondják, elmúlik.
Adják az istenek, hogy így legyen, mert enyhén szólva, nagyon fárasztó egy érzés. Ami Rant illeti, úgy látom biztos a dolgában, s ez egy nagyon szép gesztus a részéről. Mi több, igazi bók és széptevés a nő előtt. Hajlandó egy életre összekötni magát velem, holott még azt se tudja, hogy milyen genetikai tulajdonságokkal rendelkezem. Azt hiszi, hogy sokkal tehetségesebb vagyok, mint amilyennek mutatom magam... ő nincs elragadtatva, mint én - legalábbis a szó igazi értelmében. Az ilyen testi és lelki elragadtatásra az ivoryiaknak is van persze szava, egyenes fordításban annyit jelent: “őrült”. Olvastam a kártyákból, és tudom, hogy érzelmileg milyen ember. Rendkívül változatos szexuális kalandjai voltak, de a kapcsolatok érzelmi oldalát tekintve, igencsak sivár. Könnyűvérű életében egyetlen nőbe sem volt szerelmes... ami gyakorlatilag ott ért végett, hogy megismerkedtünk. Azt hiszem, nem járok messze az igazságtól, ha azt gondolom, hogy mindez benne foglaltatott Nagymama vele kapcsolatos terveiben. Bizonyára felelősséget érzett Ran sorsa, személyes boldogulása iránt. Talán egy egész életet megtervezett számára, amiből mi csak a jéghegy csúcsát láttuk.
Vagy már megint itt az üldözési mániám? Mit kezdjek ezekkel a dolgokkal? Mindannyian azt gondolják, hogy ennek a házasságnak jövője van. Azzal viszont nem számol se Ran, se Kylla, se Nagymama, hogy nekem túlontúl bűzlik a dolog ahhoz, hogy belemenjek.
Kiborított, ha arra gondoltam, hogy megöltem egy embert. De emellett még jobban megrázott a felismerés, hogy már nem az Athénáról eltávozott egyszerű kis egyetemista vagyok. Egész idő alatt azt hittem, hogy egyfolytában megalkuszom, holott a történet arról szólt, hogy folyamatosan változom.
Jobb végre beismerni az igazságot. Nem a megvesztegetési szokások ellen van kifogásom. Emberi életek kioltásáról van jelen esetben szó. Korábban mereven és következetesen elutasítottam. A kiképzés erre ment ki. Ebben az esetben nincs értelme megbízni Ranben. Ő egyértelműen ivoryi: itt született, itt is nőtt fel. Jól tudja, hogy még a legboldogabb pillanatokban is felemésztődik az ember életereje. Kivéve, ha őszintén na'telleth vagy. Ran számára a dolog elvégeztetett. Kész, vége. Nagymamának ez egy szükséges rossz volt. Ran ésszerűnek tartja, hogy így alakult, de lelkem mélyén éreztem, hogy ez az önbíráskodás tőlem idegen. Még mindig egy athénai fejével gondolkodom. Egyetlen kérdést kell tisztáznom: nekem jó volt, vagy rossz? A válasz határozott igen.
Minden világos. El kell végre fogadnom, teljesen mindegy, hogy hol élek.
Melyik bolygón, milyen kultúrában. Mindegyiktől kellőképpen távol leszek; akárcsak Eln. Közel fele annyi időt töltöttem Ivoryn, mint Athénán. És hogy lehetne ezen változtatni?! Az biztos, hogy Pyrenére semmilyen körülmények között nem vagyok hajlandó visszatérni. Számomra nincs otthon. Legalábbis nem abban az értelemben, ahogy az ember tartozik valahová.
Válaszúthoz érkeztem. Egyrészt, nem könnyű az élet Rannel, ha vágyaink, elképzeléseink esetleg nem egyeznek. Tény, hogy elfogadható ok nélkül családtagot ölni a legnagyobb bűnök közé tartozik Cormallonéknál, de az én életemben kötve hiszem, hogy ebből bármi bajom származhatna. S hála Nagymamának, helyzetem meglehetősen megszilárdult ebben a hagyományos gondolkodású családban. Vajon remélte-e Nagymama, amikor unokáját megátkozta, hogy a dolgok így alakulnak majd? Ha jól belegondolok, az öregasszony korántsem cselekedett megfontolatlanul.
Nagyszerű életismerete és látnoki képessége volt.
De valóban jól alakultak a dolgok? Milyen gyerekeink lennének, ha egyáltalán lehetnének, és mennyire lenne ez veszélyes számomra? Tudom, hogy a statisztika szerint a nemesi családból való férfiak sokkal rövidebb ideig élnek, mint a nők. Mi van akkor, ha Ran fiatalon meghal, én pedig itt maradok egy szál magam egy olyan birodalomban, aminek kormányzásához nem értek? Másrészt... van pénzem a visszaútra. Elég gyakorlatot szereztem, hogyan juthatok feltűnés nélkül, szépen, csendben a Queen Gretchen fedélzetére, ami éppen a kikötőben vesztegel. Ran mester arra is megtanított, hogyan tűntethetem el a nyomokat. Ha viszont Athénát választom, nem hiszem, hogy az addigi tudományos munkámat folytatom. Túl sok minden történt velem, semmint hogy egy szempillantás alatt elfelejthessem. Nem könnyű elismerni, de az egyetemi élet enyhén szólva unalmas.
Biztos, hogy Athénán is alkalmaznak kémeket, akiket Tellysre vagy Ivoryra küldenek bevetésre. Biztos vagyok benne, hogy nem utasítanak el egy olyan embert, aki úgy tud beszélni, mint egy athénai értelmiségi, s úgy ismeri a megvesztegetés útjait, mint egy ivoryi arisztokrata. Ráadásul társalgási szinten beszél jó pár nyelvet (habár ezek közül néhány már kihalt).
Nem is hangzik olyan rosszul. Klasszikatanárom mondta: a régiek el tudták dönteni, hogy egy álombéli látomás igaz volt, vagy hamis. Az utóbbiak Ivory Kapuján, az előbbiek pedig a Horn Kapun keresztül jöttek. Higgyék el nekem, hogy ez fordítva van. S nemcsak azért, mert egy egykori tudományos munkával foglakozó egyetemista számára ez így megfelelő. Az igaz álmokkal ott kezdődik a gond, hogy valójában sosem tudod megmondani, még húsz év elteltével nem, hogy nem puszta öncsalás volt a egész. De bármi történjék is velem, elég ebből a fecsegésből.
Öt napja már, hogy felszálltunk. Az indulás előtti utolsó órában, léptem a fedélzetre, természetesen álnéven. Egy elsőosztályú kabinban, a terminál előtt ülök, és gondolataimat diktálom a gépnek. El se tudják képzelni, hogy elfáradnak az ember hangszalagjai öt nap alatt. Időnként annyira kiszáradt a szám, hogy kénytelen voltam a billentyűzetet használni. Hagytam Rannek egy üzenetet, amiből megtudhatja, hol találja a kártyacsomagot és az ónixmacskát. Azt is közöltem vele, hogy Nagymama visszavonta az átkot. Hozzátettem, hogy hiányozni fog, és sajnálkozom, hogy Kylla esküvőjén nem vehetek részt.
Jó pár héttel ezelőtt elküldtem egy embert Tevachinbe, hogy érdeklődje meg, mi maradt Eln holmijaiból. Különösen az a kékkővel díszített gyűrű érdekelt, amit a bal kezén hordott. Mivel értékesnek látszott, megmentették, s kérésemre, megfelelő pénzösszeg ellenében, elküldték nekem. Egy kicsi fadobozba tették, amit belülről bársonnyal béleltek ki. Ellenőriztem, hogy valóban benne van, majd egy nagyobb dobozba tettem. Nem állt szándékomban megérinteni. Egy életre való ehhez hasonló élményt sikerült begyűjtenem, már ami Annurian ilyen jellegű szellemi kisugárzását illeti, írtam egy levelet Eln Marsh utcai ismerősének, majd a dobozzal együtt eljuttattam neki. Szégyellem magam, de a férfi nevére egyáltalán nem emlékeztem. Nem nagyon tetszett, hogy egy olyan emberrel kell közölnöm barátja halálhírét, akinek még a neve sem jut az eszembe. De úgy éreztem, hogy joga van tudni a dologról, ezért elküldtem neki.
A kézbesítéssel megbízott ember sikertelenül járt: az üzletet zárva találta, a környéken senki sem tudta, hogy hová költözött el. Ezek szerint a birtokomban van egy négyszer hat centiméteres doboz, amit soha az életben nem szándékozok kinyitni. Mit csinálhattam volna vele? Aligha küldhetném Cormallonra, hogy helyezzék el a család könyvtárában...
Azt hiszem, Eln szeretett volna világot látni. Remélem, hogy egy napon sikerül majd helyet találnom neki ebben a világegyetemben.
A kabinom rendkívül fényűző, de teljesen hiányoznak belőle személyes tárgyaim. A fiókok és a szekrények üresek. Egyetlen ivoryi nadrág és köntös kivételével nem hoztam magammal más ruhát. Ezt is csak azért, ha netalán felmennék a fedélzetre az utasok közé. Ezenkívül birtokomban van egy kedvezményesen vásárolt tőr; egy medál, amit egy olyan embertől kaptam, aki egy személyben volt felkelő, gyilkos, és ex-miniszterelnök; valamint egy gyűrű, ami egy olyan emberhez tartozott, akinek mentális problémáiról nem szívesen beszélek. Ivory barátaimról őrzött emlékképek. Egy kissé hosszúra nyúlt utazás alkalmával szerzett szuvenírek. Azt hiszem, leghelyesebb így felfogni a dolgokat.
Ma este végre kimozdultam a kabinomból, és elmentem az ebédlőterembe. A felszállás óta először szántam rá magam. 53A jelzésű az asztalom.
Mivel a bejelentkezésnél nem választottam magamnak asztaltársakat, egy meglehetősen kicsi asztalhoz osztottak be.
Ran éppen a menüt nézegette. Nem tudom, hogy az olvasót mennyire lepi meg ez a hír. Furcsa mód én egy cseppet sem csodálkoztam. Nem számítottam ugyan ilyen fordulatra, de nem is lepett meg jelenlétével.
Leültem, s ő rám nézett:
- Igaz az, hogy az idegen barbárok megeszik a kígyót?
- Igen. Ha jól tudom, Tellysen ez ínyencségnek számít.
- Elképesztő - szólt, majd benyúlt a zsebébe, előhúzott egy kártyacsomagot, AZT a kártyacsomagot, és letette elém.
- Ezt mostanában hagytad el. Lehetnél egy kicsit körültekintőbb.
Hogy a fenébe fért hozzá idő előtt az üzenetemhez? S ami még hihetetlenebb, hogy tudta begyűjteni a paklit Irsától ilyen rövid idő alatt? Megígértettem Irsával, hogy addig ne adja ki a kezéből, amíg a hajó fel nem szállt.
- Ran, te is tudnál olvasni belőlük.
- De korántsem olyan jól, mint te. S különben is, már öt hosszú napja itt ülök egyedül. Hol a fenébe voltál? Kezdtem azt hinni, hogy elbotlottál és szörnyethaltál a kabinodban.
- Ugye arra nem számítottál, hogy az első osztályon találsz? - mondtam kötekedve, hiszen jól tudtam, hogy tisztában van azzal, mennyi pénz megtakarítására voltam képes az elmúlt években.
- Theodora, én kizárólag az első osztályon kerestelek, mivel csakis ez méltó hozzád.
- Nos, én is ezt mondhatnám rólad, s ha már ebben így megegyeztünk, engedj meg egy kényes kérdést. Tudod, hogy mennyi ideig tart ez az utazás?
- Negyvenegy és fél nap a világnaptár szerint - válaszolta Ran, akinek alig volt egy órája az indulásig, s aki ezen adatok nélkül kizárt dolog, hogy beszállt volna.
- Arra gondolsz, hogy harminchat nap alatt sikerül majd lebeszélned Athénáról - mondtam kevésbé barátságosan.
- Ezt feltételezed rólam? - felelt mosolyogva. - Azért megyek Athénára, hogy beiratkozzak az egyetemre. Ha jól tudom, nincs korhoz kötve a felvétel. Már régóta mondom Kyllának, hogy ablakot kellene nyitnunk a nagyvilágra...
- Hagyod, hogy modortalan barbárok tanítsanak téged? Engedelmesen el akarsz helyezkedni egy diákkollégiumban, ahol olyan babonás emberek laknak, akik még azzal sincsenek tisztában, hogy milyen egy varázsló. Apropó, búcsúzz el a fegyvereidtől, mert a leszállás után elkobozzák tőled. S a fegyvereid mellett a többi gyanús tárgytól is meg fognak szabadítani - válaszoltam annak ellenére, hogy egy percig se hittem el, amit az imént mondott.
Kezébe vette a zöldséges villát, és érdeklődéssel vizsgálgatni kezdte. Arca elárulta, mire gondol: egy újabb dolog a barbárok ismeretlen és érthetetlen világából. Tényleg nem dőltem be a szövegének, habár nem hiszem, hogy ez lett volna a célja. Ennek ellenére megmozgatta a fantáziámat. Csakugyan belemenne egy ilyen helyzetbe, ha netalán a hajóút során nem tudna meggyőzni? Vajon mennyire lehet kitartó és makacs ez a fickó? Diáktanya...
- Mi olyan mulatságos?
- Semmi, csak elmerengtem. Mondd, Ran, kipróbáltad már, hogy a varázslás ugyanolyan-e az űrben, mint Ivoryn?
Bizalmasan közelebb húzódott.
- Tudod, kicsi tymon, ez azon információk közé tartozik, amit aligha osztanék meg egy idegennel... - l:0 a javára. Ráadásul kifogástalan eleganciával adta elő. Mikor befejezte, megfogta a jobb kezemet, és csókot nyomott a tenyerembe.
Harminchat nap áll előttünk. Nem bocsátkoznék fogadásokba, hogy vajon kihez kerül a kártyacsomag ezen az oly régóta várt úton, egyenesen Athéna felé.