D. F. Hannigan - A vén Rutherford doktor
Azoknak a különös, rácsos, régi házaknak az egyikében, melyekből ma már csupán néhány omladozó példány maradt meg Dublinban, élt Humphry Rutherford doktor. Olyan öreg volt, hogy három nemzedékre visszamenően senki föl nem tudta becsülni a korát. Az emberektől elzárkózva élt, és olyan öltözéket viselt, mely a szemlélőket arra az időre emlékeztette, amikor Jonathan Swift még karon ülő gyermek volt.
Igazán fura öregember volt, így aztán nem csoda, hogy szegényebb és babonásabb szomszédai valami nyughatatlan léleknek tekintették, aki csak azért tért vissza a túlvilágról, hogy újra fölkeresse előző élete színhelyeit. Az általa viselt régimódi parókának, furcsa cipőcsatnak, II. Károly uralmát idéző mellfodornak semmi köze nem volt a XIX. század második feléhez; így aztán, ha az emberek kerülték őt mint kísérteties, titokzatos és fantomhoz hasonlatos tüneményt, végül is csak az emberi természet legáltalánosabb és mélyen gyökerező ösztönei szerint cselekedtek.
A különös öregnek csupán egyetlen szolgája volt, s az is fura módon külföldi származású. A bőre sötét volt, s egész külsejében volt valami cigányos. Messze nem volt olyan öreg, mint a doktor; sűrű haja mégis egészen fehér volt, és sötét bőrét ráncok barázdálták. A gazdája Hafiznak szólította, ami nyilvánvalóan arra utalt, hogy a fickó perzsa lehetett. Lényegében ő volt az egyetlen összekötő kapocs Rutherford doktor és a külvilág között; és el kell ismerni, hogy tőle aztán igen keveset, ha nem éppen semmit sem lehetett megtudni gazdája magánéletéről, mert aligha akadt nála hallgatagabb szolga.
A doktor már régóta nem gyakorolta nyíltan a hivatását, bár sok időt töltött különféle titokzatos mixtúrák összeállításával, melyek egyes alkotóelemei már sok-sok éve a birtokában voltak, másokat pedig barna bőrű szolgája, Hafiz szerzett be a környék patikáiban. A ház egyik szárnyában egy, a doktor céljainak megfelelően berendezett laboratórium volt; az öreg orvost, ahogyan a titokzatos főzeteket tartalmazó edények fölé hajolt, teljes joggal lehetett egy alkimistához hasonlítani, aki mohón keresi annak a csodálatos rejtélynek a megoldását, hogy hogyan lehet az alantasabb fémeket arannyá változtatni.
De valójában a doktor kísérlete sokkal merészebb és nagyratörőbb volt, mint azok a trükkök, amiket az alkimisták hajtottak végre a valóságban vagy a mendemondák szerint; és bármilyen hihetetlennek is tessék, erőfeszítéseit mindeddig nyilvánvaló siker koronázta. Az öregben már réges-régen megfogant az ötlet, hogy az életet a végtelenségig meg lehet hosszabbítani, ha kivonjuk a növények életnedveit, és ezeket a leghatékonyabb ásványok eszenciájával keverjük. Az ötlet nem volt teljesen eredeti, és a modern tudomány, ha egyáltalán foglalkozott is komolyan vele, elvetette mint vad és alaptalan ábrándot. Rutherford doktor számára azonban a halál késleltetése olyan dolognak látszott, ami nagyon is megfér az orvostudomány keretei között; és magas életkora is bizonyítani látszott, hogy elképzelései nem voltak teljesen alaptalanok.
Egy októberi estén a doktor kedvenc időtöltésének hódolt a laboratóriumban, Hafiz pedig tisztelettel figyelte a háttérből. A csöndben, melyet sem az öregember, sem szolgája láthatólag nem szándékozott megtörni, tisztán hallatszott az izzó tűz fölé akasztott, különös formájú, antik külsejű edény halk fortyogása.
A doktor levette az edény födelét, belepillantott, és hirtelen rekedten, izgatottan fölkiáltott:
- Úristen! Mi ez? Az Elixír elveszítette természetes színét. Vörös, mint a vér!
- Nem, uram - mondta Hafiz a maga idegenes akcentusával -, biztos téved, esküszöm. A prófétára, biztos téved!
- Hogy mersz ellenkezni velem, a pokolba is! - robbant ki a doktorból, és fonnyadt arcán félig harag, félig félelem tükröződött.
Hafiz már-már elvigyorodott, de gazdája arcára pillantva elfojtotta a jókedv minden jelét.
- Talán kifelejtett valamit - mondta végül.
- Nem, nem - mondta a doktor -, beletettem minden alkotóelemet. Mi lehet ez? Nem hibázhattam, és mégis, mégis...
Elhallgatott, és csillogó szemmel bámult a tűzbe.
- Nem lenne okosabb, uram - merészelte javasolni Hafiz -, ha ma nem nyúlna az Elixírhez?
- Nem, te gyáva gazember - kiáltott föl megvetéssel a doktor -, én nem félek a következményektől, többet szenvedtem annál hosszú életem során, semhogy visszarettenjek attól, amit a legtöbb ember katasztrófának vél! Ha hosszúra nyúlt is az életem, mi hasznom belőle? A majdnem két teljes évszázad, amit megéltem, örömtelen időpocsékolás volt.
Az utolsó szavaknál mély sóhaj tört elő vén szíve legmélyéről.
Az ázsiai elkomolyodott, tett néhány lépést, és bátortalanul megkérdezte:
- Megnézhetném én is, uram, hogy lássam, rendben van-e?
- Igen, Hafiz, megnézheted; s akkor talán a te szűk agyaddal is fölfogod végre, hogy nem vagyok téveszme áldozata.
Hafiz éles szeme rögtön fölfedezte, hogy gazdája önkéntelenül is eltúlozta a dolgot, amikor azt állította, hogy az edény titokzatos tartalma „vörös, mint a vér”. A színe valóban egészen más volt, mint amilyen lenni szokott hasonló alkalmakkor, és közelebbről megvizsgálva a keveréket, az valóban kezdett bíborvörösre változni, s az is elképzelhetőnek látszott, hogy ha kihűl, alig lehet majd megkülönböztetni a vértől.
- Nos, Hafiz, most elégedett vagy? - kérdezte Rutherford doktor, mikor az ázsiai alig észrevehetően megborzongva hátralépett. - Igazam volt vagy sem, amikor azt állítottam, hogy különös változás megy végbe az Elixírben?
Hafiz most már igazán megijedt.
- Uram - tette barna kezét a doktor karjára -, ma este ne igyon belőle! Valami démon vérré változtatta!
- Ostobaság! Ostobaság! - mondta a homlokát ráncolva Rutherford doktor. - Én gondosan beletettem mindent, s ha ma éjjel valami változásnak kell történnie, az része a természet kifürkészhetetlen akaratának, s ember meg nem akadályozhatja. Ami pedig engem illet, én szembenézek a végzetemmel. A becses Elixírrel több mint kétszáz évet éltem, s most sem fogom elpocsékolni, bármi történjék is velem.
- De... de... jaj, drága gazdám - mondta reszkető ajakkal Hafiz -, mi lesz, ha meghal?!
- Ha meghalok? - ismételte a doktor kísérteties mosollyal. - Hahaha, és akkor mi van, Hafiz? Mi a halál? Szabadulás a test kötelékéből, a börtönbe zárt lélek szabadulása. Talán olyan becsesnek tartom az életet, hogy örökre a test börtönében akarok maradni? Nem megmondtam neked, és nem is egyszer, hogy a sors könyvében ezek a kabalisztikus szavak állnak a nevem mellett: „A halálban nyeri vissza elveszített boldogságát, s a sírból újra kivirít a szerelem”? Ó, Hafiz, micsoda gondolat - újra egyesülni azzal, aki nélkül kietlen pusztaság a világ, és átok a lét! Ezért éltem, és ezért halnék meg boldogan. Igen, igen, az Elixír mindig jóbarátom volt, az tartott életben mindeddig, s ma éjjel talán meghozza azt a boldogságot, melyre hiába vágyakoztam. A kelyhet, fickó, a kelyhet! Siess, siess, nem tudok tovább várni!
Az ázsiai nem mert ellenkezni a határozott paranccsal. A laboratórium egyik sarkába rohant, fölkapott egy gyönyörűen cizellált ezüstkelyhet, és némán átnyújtotta gazdájának. Aztán a doktor intésére levette az edényt a tűzről, és jókora adagot töltött a titokzatos folyadékból.
A doktor sötét szeme szinte fiatalosan csillogott bozontos szemöldöke alatt.
- Eljött az idő - mormogta. - Ha elveszítem is a hosszú élet ajándékát, hosszú kutatásaim és okkult tanulmányaim gyümölcsét, mit számít, ha ő visszatér hozzám!
Hafiz döbbenten, szinte megbénulva a rémülettől bámulta gazdáját, aki fenékig kiürítette a kelyhet.
De az öreg doktor alig nyelte le az utolsó kortyot, mikor hirtelen a szívéhez kapott.
- Ó, csodás, csodás, csodás! - kiáltotta boldogan. -Visszatér az ifjúságom... oszlik a vénség árnyéka, mint hajnal előtt az éjszaka!
A szolga némán elvette gazdájától a kelyhet.
- Tölts újra! - mondta mohón a doktor. - Ne menjen pocsékba a drága Elixír! Igyál belőle te is, Hafiz! Igyál, igyál, te szegény, reszkető bolond!
Az ázsiai szelíden tiltakozva rázta a fejét.
- Mi az, Hafiz - szólt különös mosollyal Rutherford doktor-, hát nem akarsz újra fiatal lenni, nem akarod, hogy boldog légy, hogy szeressenek?
- Nem, nem, uram! - mondta rémülten az ázsiai. - Nekem nem kell. Én elégedett vagyok azzal, ami vagyok. Az Elixír ma olyan vérvörös, hogy megrémít. Képtelen vagyok inni belőle, uram. Érzem, hogy megölne!
- Akkor hát élj, nyomorult, és sorvadj! - kiáltotta tüzesen a gazda. - Nem irigyellek, még ha tízezer évig élnél is a földi nyomorúságban. Jobb egyetlen óra igaz-boldogság, mint a magány és bánat végtelen évszázadai!
A vénember arcán elragadtatott öröm ragyogott. Úgy tetszett, mintha valami nagy eseményre várna, ami dicső koronája lesz életének.
- Gyújts fényt a Kék Szobában, Hafiz - mondta, és szokatlanul vidáman intett sötét bőrű szolgájának -, és hozd be azokat az arany gyertyatartókat, melyeket Lord Berkeley ajándékozott nekem az 1670-es évben. Mert ma éjjel örvendeni fog a lelkem, és eltűnik a múlt árnyéka.
Az ázsiai automatikusan engedelmeskedett, és fölvezette gazdáját a széles lépcsőn a nagy, faburkolatú terembe, melynek mennyezete és falai világoskékre voltak festve, s így kissé különös és fantasztikus látványt nyújtottak. Közvetlenül a testes kandallópárkány fölött egy régimódi ruhát viselő hölgy arcképe függött. Nagyon fiatálnak látszott, álmodozó, tágra nyílt szemében egyszerre tükröződött valami megfoghatatlan elvágyódás és makacsság valami elragadó bájjal, és szűzies virágsziromajkai szinte megremegtek, hogy szóljanak.
A doktor fölpillantott a képre, aztán elégedetten mormogva leheveredett egy kerevetre, s néhány percig ott feküdt, szemmel láthatóan örömteli ábrándokba merülve.
- Uram - lopakodott oda hozzá az ázsiai -, talán nem ártana elhívnunk valamelyik kiváló kollégáját. Az Elixír hatása veszélyes is lehet.
És jó erősen megnyomta a „veszélyes” szót, annak a reményében, hogy talán sikerül ráijesztenie a doktorra, s akkor az talán beveszi a szükséges ellenmérget.
- El innen, el, fecsegő bolond! - mondta a vén doktor. -Boldog vagyok, és tudom, hogy még boldogabb leszek. Eredj, hagyj magamra! Érzem, hogy ebben a pillanatban akkor is kacagni és örvendezni tudnék, ha holnap reggelre szétrobbanna a világ!
Hafiz kiosont a szobából, de az utolsó pillantás, amit a doktorra vetett, meggyőzte, hogy ez a természetellenes elragadtatás a rövidesen bekövetkező szerencsétlenség előjele. S mivel nagyon ragaszkodott a gazdájához, és meg akarta menteni ennek az elhamarkodott és elkeseredett tettnek a következményeitől, döntő lépésre szánta el magát. Köpenyt kanyarított a vállára, kalapot nyomott fejére, és hanyatt-homlok elrohant a Fitzwilliam Square irányába.
A városban kóborolva gyakran hallotta Hugh Melville doktor nevét, aki nemcsak kitűnő orvos, de páratlan vegyész hírében is állt. Számos olyan esetben, amikor titkos mérgezésre gyanakodtak, Melville doktort hívták el megvizsgálni a holttestet, és ő mindig meg tudta mondani, hogy igen vagy nem, amikor pedig a többi orvos képtelen volt meghatározni a halál pontos okát. Még ötvenéves sem volt, mégis hivatása élvonalában tartották számon, hírnévre tett szert egész Európában. Az Életerőről írott könyvét a tudományos gondolkodás és az elmélyült fiziológiai kutatás mesterművének tartották. Ráadásul igen udvarias és nyájas modorú ember volt. Gyakran kereste föl a legszegényebb betegeket is nyomorúságos otthonaikban, az anyagi ellenszolgáltatás minden reménye nélkül, s kimutatta irántuk érzett mély együttérzését, azonkívül sok időt fordított rájuk értékes óráiból is.
Éppen ezért Hafiz igen bölcsen tette, hogy ennek a kiváló férfiúnak a segítségét és tanácsát kérte.
Melville doktor késedelem nélkül előállította a saját kocsiját, s bármilyen késő volt is, sebesen elhajtatott annak a különös, vén remetének a rezidenciájához, akinek addig a létezéséről sem tudott. Ilyen szívbéli jóságot, ilyen magától értetődő kedvességet ritkán tapasztalunk mai orvosainknál. Még félóra sem telt el azóta, hogy Hafiz elhagyta a Kék Szobát, mikor az öregembert, aki félig öntudatlanul feküdt a kereveten, a nyíló ajtó nesze ébresztette föl.
Fölült, s félig kábultan fölkiáltott:
- Hafiz, te vagy az?! Te vagy az, Hafiz?!
- Nem, uram - mondta a vendég -, csak egy idegen, aki hallott az ön hirtelen rosszullétéről, s azért jött, hogy segítsen, és remélhetőleg meggyógyítsa önt.
Az öreg kissé fölényesen nézett Melville doktorra.
- Kedves barátom - mondta lenézően -, gondolom, ön orvos. Én is az vagyok, de egy dologban különbözünk: ön a mostani kor gyermeke, a felületes tudomány s a hiú félműveltség koráé, míg én a régi világ iskoláiban tanultam, melyek arra vállalkoztak, hogy megoldják az ember bonyolult természetének minden titkát. Ön, aki Paracelsust bizonyára középkori szélhámosnak tekinti, nyilván nagyon keveset tud az Élet Elixírjéről.
A fiatalabb orvos mosolyogva rázta a fejét.
- Attól tartok, drága uram - mondta -, hogy az ön Paracelsusa ostoba álmodozó volt. A modern orvostudomány már megcáfolta ezeket a csacskaságokat.
- Ez égrekiáltó tévedés - válaszolta Rutherford doktor, aki addigra már fölült a kereveten. - Nos, mondja meg hát, mit gondol, hány évet éltem meg egy ilyen ritka főzet segítségével?
- Úgy vélem, ön igen idős ember, uram.
- Csupán kétszáznegyvenöt éves vagyok. Nem több, nem kevesebb.
Melville doktor hitetlenkedve vonta föl a szemöldökét.
- Attól tartok, itt valami aprócska tévedés lehet - szólt igen nyájasan.
- Semmi tévedés - mondta az öreg -, s ha ennél valamivel többet is meg óhajt tudni a történetemről, csak vessen egy pillantást a kandallópárkány fölött függő képre. Az a hölgy a feleségem volt, s ebben a városban kötöttünk házasságot 1670-ben. Akkor még nagyon fiatal voltam, s alig kezdtem gyakorolni az orvosi hivatást. S azt is megemlíthetem, hogy az alkirály, Lord Berkeley, akinek néhány hónapig titkára voltam, ebből az alkalomból ajándékozta nekem azt a két arany gyertyatartót, melyeket ott láthat az asztalon.
Melville doktor arckifejezése ebben a pillanatban tanulmányozásra méltó volt. Úgy tetszett, mintha el akarna űzni valami érzékcsalódást, amit hipnózis vagy holmi erős kábítószer okozott.
- Kétségtelenül van ebben valami rendkívüli - mondta elmerengve az igazságon. - Milyen különös, hogy annak a hölgynek az arca, akinek a képe ott függ a kandalló fölött, csodálatra méltóan hasonlít a lányoméra! Ha az öltözékük nem különbözne, meg mernék esküdni, hogy ez a lányom arcképe.
- Hahaha! - nevetett az öreg. - Valóban, micsoda ritka egybeesés! Könyörgök, doktor... doktor... mondja meg a nevét! Mert nincs szerencsém ismerni önt, s vajon megkérhetem-e, hogy árulja el a leánya nevét s életkorát?
- A neve Una, s mindössze tizenkilenc éves.
Rutherford doktor döbbenten fölkiáltott, s már talpon is volt.
- Az Isten nevére, uram - mondta végtelenül őszintén -, ha meg óhajt menteni az örök nyomorúságtól, teljesítse egy vénember kívánságát - vagy szeszélyét, ha úgy tetszik -, engedje meg, hogy láthassam a lányát! Hozza ide, nem lesz semmi baja! Látni akarom! Azt mondja, emlékeztet arra a képre, s a neve Una? Különös, különös. Mi ez, talán a természet fantáziája, hiszen a természet néha különös játékokat űz velünk, vagy talán az én Unám még most is él valahol ezen a földön, s nem öreg és fonnyadt, mint én, hanem változatlanul virágzóan szép és fiatal? Hallgasson meg, elmondom röviden, hogyan történt. Ifjú voltam és nagyravágyó. Kezdetben a hivatásom volt a mindenem; de van, ami erősebb, mint a nagyravágyás, és ez a szerelem - létünk legnagyobb szenvedélye, így történt, hogy kétszázhuszonegy évvel ezelőtt beleszerettem a legédesebb, legtisztább, legszebb lénybe, aki valaha is asszonyi alakban járt ezen a bús földön. A lányneve Una Talbot volt. A családja római katolikus volt, s engem nem voltak hajlandók elfogadni kérőnek, mivel egyrészt református voltam, másrészt Lord Berkeley szolgálatában álltam, akinek a Talbotok elkeseredett politikai ellenfelei voltak. De én szenvedélyesen szerelmes voltam, s egy gyönge pillanatban - vagy tán azért, mert olyan végtelenül megbízott bennem - Una beleegyezett titkos nászúnkba, a szülei engedélye nélkül.
- Una Talbot - mormogta Melville doktor, mintha csak hangosan gondolkodna -, lám, milyen különös, hogy ismét visszatér ez a név. - Aztán zavartan nézett az öregre, és folytatta: - Azt mondja, a feleségét Una Talbotnak hívták, s Dublinban élt kétszáz éwel ezelőtt. Nos, ez volt az egyik ősöm neve anyai ágon, s a lányom róla kapta a nevét.
- Tudtam, hogy így kell lennie! - mondta csillogó szemmel az öregember. - Ő az, ő az! De hadd fejezzem be. Una ifjúságában volt valami titokzatos. Éppen csak nővé érett - legföljebb tizenkilenc éves lehetett -, s a szülei állandóan aggódtak az egészsége miatt, mert inkább látszott testet öltött szellemnek, mint hús és vér embernek. Szőke volt, kék szemű, s olyan, mint a Madonna, mielőtt az angyal a tudtára adta, hogy ő lesz Isten anyja. A lelkem legmélyén szinte féltem házasságra lépni egy ilyen éteri lénnyel: de a szerelem erősebb, mint a józan ész - erősebb minden megérzésnél. Nos, házasságot kötöttünk. Ó, milyen tisztán emlékszem arra a napra! Mintha csak tegnap lett volna. Ó, milyen kimondhatatlan öröm volt hallani ajkáról a mondatot: „Férjemül fogadlak”, hazavezetni őt az otthonomba, s fülébe suttognom a lángoló, szerelmes szavakat, melyek az utolsók voltak, amiket hozzá intéztem! Valami különös szeszélyből ő kérte, hogy az esküvő utáni első napokat ebben a házban töltsük. Akkoriban még nem itt éltem, de ez a ház egy fiatal nemes tulajdona volt, aki, miután eltékozolta apai örökségét, eladta nekem igen olcsón, néhány héttel az esküvőm előtt. Örömmel cselekedtem Una kívánsága szerint, mert így pompásan kijátszhattuk feldühödött rokonait. A korábbi címemen fognak keresni, és ott semmit sem fognak megtudni hollétemről, mert új tartózkodási helyemet teljesen eltitkoltam összes ismerősöm elől. Ezért nem akadhatnak a nyomunkra. De jaj! Egy mindennél szomorúbb szerencsétlenség ért már az esküvőnk napján! Alig néhány órája volt még csak a feleségem, s eltűnt, mint egy kísértet, s itt hagyott egyedül és nyomorultan, hogy szerelem és remény nélkül éljem az életemet!
- Nem egészén értem önt - szólt közbe Melville doktor.
- Meglehetősen egyszerű volt - rázta a fejét szomorúan az öregember -, s mégis olyan rendkívüli, hogy a logika nem talál rá magyarázatot s a tudomány megoldást. Esküvőnk napjának estéjén egymás mellett ültünk. Éppen arról beszéltem neki, talán már ezredszer, hogy milyen sokat jelent nekem - többet a hírnévnél, a barátoknál, a sikernél, az életnél is. Az édes pillanat tüzében észre sem vettem, hogy alig válaszol szenvedélyes szavaimra. A karomba szorítottam. Ajkam édes ajkához ért, de jaj, abban a pillanatban köddé vált, mint egy látomás. Eltűnt a semmiben; s azóta csak álmomban látom. Hányszor próbáltam a karomba zárni, amint ott repkedett az éjszaka űrében; de mindig arra a keserű valóságra ébredtem, hogy ez csak álomkép.
- Ahogyan talán a házassága is az volt - mondta kissé cinikusan Melville doktor, mikor az egyre sápadtabb és kísértetiesebb öregember kifulladva elhallgatott.
A fiatalabb orvos magában kérdezte: „Az öregkori elmebaj esetével állok szemben? Vagy mi ez, az ég szerelmére?”
- Hogy a házasságom illúzió?! - kiáltott föl Rutherford doktor. - Barátom, ön túl gyakorlatias, hogy ezt a nyomorult XIX. századi kifejezést használjam. A világ bele fog pusztulni ebbe a szörnyű hitetlenségbe. Nem, nem! Nem volt illúzió. Isten oltára előtt kötöttünk frigyet. Bár a hitünk különböző volt, de mindketten őszintén hittünk a Megváltóban, és nem számított, hogy a pap az én egyházamhoz tartozott, s nem az övéhez. De ne gúnyoljon, jó uram; öreg vagyok s talán bolond is, mégis tűrje el gyöngeségemet, s teljesítse, amit kértem, engedje látnom a leányát. Ó, uram, attól tartok, hogy önt megfertőzte ennek a hidegvérű kornak a szkepticizmusa. Ön nem hisz a lélekvándorlásban. Hát miben hisznek manapság az emberek a pénzen kívül? Számomra a vagyon csak salak. Hogy megmutassam önnek, mily kevéssé ragaszkodom az evilági dolgokhoz, adjon ide egy papírlapot meg egy tollat, amit ott talál az asztalon.
Melville doktor követte az öreg utasításait, bár nem egykönnyen vitte az asztalt Rutherford doktor kerevete mellé.
- Hívja be Hafizt, vagy várjon csak, majd hívom én. Hafiz, Hafiz! - és gyengécske kísérletet tett, hogy kiáltson. Az ázsiai azonnal megjelent.
- Tanúnak kellesz - mondta komoran a gazda. - Minthogy már másként gondoskodtam rólad, nem hagyok neked örökséget. Őrizd meg az Elixír titkát, ha már nem leszek, s hosszabbítsd meg vele a magad életét.
Hafiz bólintott.
Aztán átható pillantást vetve Melville doktorra, az öreg így folytatta:
- Bármily hosszasan is beszélgettünk, ön még nem mondta meg a nevét; kérem, mondja meg.
Melville doktor megadta a szükséges felvilágosítást. Aztán néhány percig a szobában csak a toll percegése hallatszott.
Végül a vén orvos sóhajtva letette a tollat, s fölolvasta a következő szavakat:
- Isten nevében, Amen. Én, Humphrey Rutherford, Dublin városából, ép elmém, emlékezetem és tudatom teljes birtokában a következő végrendeletet és végakaratot teszem. Minden tulajdonomat Unára hagyom, Melville doktor leányára, Dublin városából, s őt nevezem meg általános örökösömül s ezen végrendelet kizárólagos végrehajtójául. És most már csupán hitelesíteni kell ezt a végrendeletet - mondta Rutherford doktor.
- De kedves uram... - kezdte volna Melville doktor.
- Ne ellenkezzék! - mondta könyörgő pillantással az öreg, s nyomban alá is írta a dokumentumot, melynek tartalmát fölolvasta.
Melville doktor és Hafiz gyorsan aláírták.
- Az én dolgaim imigyen rendeződtek - mondta a vén doktor erőltetett nyugalommal. - És most hadd lássam az arcát, Una arcát, mielőtt meghalok.
- Nos, Rutherford doktor, nem lennék ember, ha ilyen körülmények között visszautasítanám a kérését - mondta a fiatal orvos. - Csak egy félórácskát várjon, s ígérem, látni fogja a lányomat.
- Igen, igen - szólt elégedetten az öreg. - Hafiz itt marad, míg ön visszatér. Menjen! Teljesítse a kérésemet, egy boldogtalan teremtmény utolsó reményét; s a Mindenható Isten áldja meg érte!
Melville doktor nem válaszolt, csak elsietett.
Az öreg, lélegzet-visszafojtva, türelmetlenül várta a visszatérését. Percről percre izgatottabb lett.
- Igen, igen, igen - suttogta a semmibe nézve. - Una vissza fog jönni! Tudom, hogy visszatér hozzám; s megismerem az igazi boldogságot, mielőtt még meghalok!
Hafiz hiába próbálta csillapítani túlzott izgalmát. Az öreg egyre ismételgette:
- Visszajön, visszajön! - és feszülten fülelt, vajon hallja-e már a közeledő lépteket.
Végre megkopogtatták a bejárati ajtót, s a vén orvos, aki képtelen volt már uralkodni érzésein, fölkelt, s megkísérelte, hogy kövesse Hafizt ki a Kék Szobából. De gyöngébb volt, semhogy továbbjusson az ajtónál. Ott aztán megállt, szemében őrült tűz égett, s kitárta remegő karjait.
- Ó, siess, siess - kiáltotta megtörten -, siess, mert meghalok!
S ekkor Hafiz, kezében az egyik arany gyertyatartóval, egy különös, szinte földöntúli szépségű fiatal lányt vezetett föl a régimódi lépcsőn. A lány arcán álmodozó mosoly játszott; de az ajka egy kissé megremegett, mikor a szegény öreg orvos ráncos arcára pillantott. Mégsem torpant meg, hanem nyugodtan folytatta az útját, mígnem már egészen közel voltak egymáshoz.
- Ó, Una! Én feleségem... régen elveszített Unám, csakhogy megtaláltalak! - Az öregember szinte sikoltott. És görcsösen megrándultak karjai, hogy átölelje.
A lány riadt kiáltással lépett hátra, s tán el is esett volna, ha nem siet a segítségére Hafiz.
Rutherford doktor ráncos arca pedig ijesztően elsápadt. Mély, szívbe markoló nyögés szakadt ki belőle, majd elfehéredett ajkán kibuggyant a vér. Még megpróbált szólni, de csupán egyetlen szót tudott kimondani:
- FELESÉGEM!
S a következő pillanatban hátrazuhant - holtan.
(1891.)
Gálvölgyi Judit fordítása