Czesaw Chruszczewski: A város, amely lesz
(alagút)
A házigazda a kertben fogadta a vendégeket; a rózsaágyások között kényelmes, öblös fotelok álltak, a gyepre szőnyeget terítettek, arra ültek a fiatalok.
Trikor, a házigazda a lugas előtti díszhelyet foglalta el a padon.
- Szép itt - mondta -, egy óra múlva lebukik a nap a hegyek mögött; az én elbeszélésem sem lesz hosszú, amikor a napkorong megérinti a magányos fenyő csúcsát, befejezem a történetet a VÁROSRÓL, AMELYIK LESZ.
Harmadízben utaztam el az öbölparti városba, a repülőgép Rohchiban szállt le, barátaim a repülőtéren vártak rám. Hallomásból ismerve a városba vezető autópályát, így szóltam hozzájuk:
- Kedveseim, tudom, hogy gyors kocsitok van, de nagy szolgálatot tennétek nekem, ha a lehető leglassabban hajtanánk. Sohasem érkeztem még a városba nyugatról.
Kérésemet teljesítették, szabadon gyönyörködhettem az öböl szépségében, a lila hegyekben és a sárga fövenyben. Színes táj tárult ki előttem, egy órával azelőtt eső esett, felélénkítette az erdők és tisztások zöldjét, ózondús levegő bódította el az embert. Behajtottunk az első alagútba, majd a másodikba, harmadikba, negyedikbe.
- Az ötödik a leghosszabb - tájékoztatott a barátom. - Három kilométer hosszú.
Hát igen, három kilométer. Már tizenöt perc is eltelt, s az alagút végét csak nem láttuk.
- Talán túl lassan megyünk - mondta barátom -, rákapcsolok, és mindjárt kiérünk az alagútból.
- Ne gyorsíts, Bernard - kérte a barátom felesége. - Mintha megnyúlt volna ez az alagút, rég nem jártunk már erre, talán csak eltévedtél. Néztem a kilométerórát, amikor behajtottunk az alagútba. Azóta tizenkét kilométert jöttünk.
- Lehetetlen! - bosszankodott Bernard. - Ezen a környéken nincs ilyen alagút. Úgy látszik, elromlott a kilométeróra, más nem történhetett.
- Kilométeróra, karóra, autó - sorolta a felesége. - Talán az alagút is elromlott. Eddig 25 kilométert jöttünk benne.
Barátom leállította a kocsit.
- Valamit meg kell néznem - szólt, és kilépett az autóból; vagy egy percig figyelmesen vizsgálta az alagút falát.
- Elképesztő! - kiáltott fel, és visszatérve a kocsihoz azt mondta: - Ennek az alagútnak a falai, érthetetlen, de fémből vannak. Na, gyerünk tovább.
- Az a legfontosabb, hogy ne essünk pánikba - mondta Bernard felesége. Igazat adtam neki.
Eltelt még egy negyedóra.
- Képtelenség! - mordult fel Bernard. - Az idegeim felmondják a szolgálatot, nem vagyok képes tovább vezetni az autót, ennek az alagútnak sohasem lesz vége.
- Tudod jól, hogy az lehetetlen, előbb-utóbb minden alagútnak vége szakad. Trikor úr, nem ülne a volánhoz?
- Hogyne, természetesen - egyeztem bele. - Bernard csak pihenje ki magát. Valószínűleg képzelődünk. Mintha ébren álmodnánk - rögtönöztem, csak hogy barátaimat megnyugtassam. - Ilyesmi néha előfordul. Nem is olyan régen olvastam a Pozitronban, vagy dehogy, a kibernetikai folyóiratban egy emberről, aki egy beomlott járatban túlélte a bányarobbanást; hét napig volt ott betemetve, és amikor meglátta a napvilágot, azt hitte, alig telt el egy nap. Az embert néha cserben hagyják az érzékei, valószínűleg most is erről van szó. Csak úgy érezzük, hogy ilyen hosszú ideje utazunk már az alagútban.
- Ez a te bányásztörténeted a világon semmit nem magyaráz meg - türelmetlenkedett a barátom.
- Rossz példa - erősítette meg a felesége -, teljesen hülye és értelmetlen példa.
- Csak dumál, hogy mondjon valamit - emelte meg a hangját Bernard. Egyre ingerültebb lett. - Miért állunk egy helyben? Hajts! Hajts tovább! - ordított. - Mire vársz? - Jól van, továbbmegyünk - válaszoltam. - De csak lassan, sokkal lassabban. Ebben az alagútban bármi történhet, óvatosnak kell lennünk, és meg kell őriznünk hidegvérünket.
Bernard erre szitkozódni kezdett, felesége pedig egy pokrócba burkolózott, és kijelentette, hogy nincs kedve hallgatni ezeket a hülyeségeket. Természetesen rám gondolt. Nem törődtem vele, mert megértettem, hogy mindketten meg voltak rettenve, és nem tudták, mit beszélnek. Óvatosan vezettem a kocsit, már több mint száz kilométert mentünk ebben a kísérteties, végtelen alagútban.
Végül cserbenhagyott az időérzékem. Miféle furcsa alagút ez? - gondoltam. Bernard MEGHALLOTTA a gondolataimat, mert válaszolt:
- Ez az alagút a Föld középpontjába visz minket. Vagy talán ez a pokol?
- Á, nem - nyugtattam meg -, ez nem a pokol. A pokolban már voltam néhányszor, és egészen másképp néz ki, efelől biztos lehetsz. Egy pisztolycsőbe érkeztünk, ismerem jól a rövid csövű fegyvereket, ez egy elég nagy kaliberű pisztoly csöve.
Azután dúdolni kezdtem:
ALAGÚT ALAGÚT
NAGYON HOSSZÚ ALAGÚT
NAGYON NAGYON HOSSZÚ ALAGÚT
A VILÁG LEGHOSSZABB ALAGÚTJA
KOZMIKUS ALAGÚT KOZMIKUS ALAGÚT
ALAGÚT
Az ALAGÚT szó betűi egyre csak nyúltak, egyik a másik tetejére állt:
A	T	
L	Ú	
A	G	
G	A	
Ú	L	
T	A	
ÉS mozaikká álltak össze:
AAAAA	AAAAAA	A	
LLLLLL	LLLLL	LL	
AAAAAA	AAAA	AAA	
GGGGGG	GGG	GGGG	
ÚÚÚÚÚ	ÚÚ	ÚÚÚÚÚ	
TTTTT	T	TTTTTT	
Végül eltűntek. A távolban egy fénypontot vettem észre, amely percről percre nagyobb lett.
- Pár perc múlva kiérünk az alagútból - mondtam.
- Legfőbb ideje - morgolódott Bernard. - Már majdnem megőrültem. Anna szerencsére elájult.
Trikor félbeszakította az elbeszélést. A háziasszony tejszínes epret szolgált fel.
- Kitűnő - dicsérte Trikor. - Igazán kitűnő! Tehát végre kiértünk ebből a szörnyű alagútból a Győzelem Terére, amely a város központjában volt.
- Hát azért egy s más megváltozott a városotokban - mondtam barátaimnak. Úgy néztek körül, mint két elveszett gyerek.
- Az alagútból… egyenesen a térre… ez lehetetlen - nyögdécselt Bernard. - Hogy lehet az?
- Gyerünk inkább haza - határozta el magát Anna. - Állj be a parkolóba, Trikor úr már biztosan éhes, elkészítem a vacsorát.
Kihalt utcán mentünk végig.
- Itt lakunk a közelben - mondta barátom -, mindjárt meglátod a házunkat, tizennégy emeletes toronyház… Ott ni, az ördögbe! - káromkodta el magát váratlanul. - Anna, eltűnt a házunk!
A szerencsétlen asszony egészen összeomlott. Leült az úttest közepére, és kijelentette, hogy nem mozdul onnan az utolsó ítéletig sem.
- A Kormányzói Palota is eltűnt - állapítottam meg. - Levegővé változott a Kikötőparancsnokság épülete is.
Akkor odalépett hozzánk egy kék egyenruhás ember.
- Sok ház eltűnt - mondta. - Ez a város, melynek harmincezer lakosa volt, most háromezer lakost számlál.
- Földrengés! - borzongtam meg. - Szörnyű katasztrófa!
- Szó sincs róla, egyszerűen csökkenteni kellett a várost - húzott elő a kék egyenruhás egy mikrofont a zsebéből. - Halló! Itt a Hatos, itt a Hatos - mondta be lassan és tagolva. - A peremen találtam három embert, két férfit és egy nőt, bejutottak a városba, mielőtt lezártuk volna az alagutat. Küldjetek autót, elvisszük őket a szállóba, hadd pihenjék ki magukat.
Annát egy orvos, Bernardot pedig egy kék egyenruhás vette kezelésbe. Megnyugtatta, hogy az egész nem fog sokáig tartani.
- Addig maga elbeszélget az Ötödikkel.
- Ki az az Ötödik? - kérdeztem.
- Az Ötödik az az Ötödik - válaszolta a Hatos, és mosolyogva hozzátette: - Mindjárt kielégíti a kíváncsiságát.
Az Ötödik szimpatikus öregember volt.
- Hetvenéves vagyok - kezdte a beszélgetést -, de az agyam jól működik, évek óta foglalkozom az idegrendszeri betegségekkel, ezért hoztak magukkal.
- Magukkal hozták? - álmélkodtam őszintén. - Ki hozta magával? Hova hozta?
- Tényleg, maga nem tud semmiről, maga véletlenül került ide. A neve?
- Trikor, Joachim Trikor.
- Foglalkozása?
- Író vagyok, meseíró.
- Hány éves?
- Negyvenhét.
- Családi állapota?
- Nőtlen.
- Káros szenvedélyei? Kérem, válaszoljon, én orvos vagyok, orvostanár.
- Hát ez olyan fontos?
- Nagyon fontos. Ezen a beszélgetésen múlik az ön sorsa, mi több, az élete.
- Van egypár szenvedélyem - jegyeztem meg kissé ijedten.
- Nők, alkohol, kábítószer? - találgatta a professzor.
- Á, dehogy, virágok, gyümölcs, és műalkotásokkal kábítom magam.
- Szép - állapította meg az ideggyógyász. - Túl szép ahhoz, hogy igaz legyen. Maga tréfál.
- Egy kicsit, ez az egyik szenvedélyem.
- Mondjuk inkább, szokása - jegyzett fel valamit a professzor a füzetébe. - Kedvemre való a maga humorérzéke - jelentette ki, és villanyt gyújtott. - Kérem, vetkőzzön le.
- De doktor úr, nekem nincs semmi panaszom, az én egészségem…
- Ne akadályozzon a munkámban. Vetkőzzön csak, vetkőzzön, meg kell vizsgálnom magát.
A vizsgálat nem tartott sokáig.
- Nagyszerű, nagyszerű! - veregette meg csupasz hátamat a professzor. - Tényleg nincs semmi baja. Ragyogóan kifejlett mellkas, egészen jó lapockák, rendes testalkat, csinos férfi maga, és ráadásul nőtlen. Felöltözhet. Miért nem nősült meg?
- De tanár úr! - Elegem volt már az indiszkrét kérdésekből. - Ez rám, csakis rám tartozik.
- Nem, amióta átlépte E VÁROS küszöbét, azóta RÁNK TARTOZIK, e település minden lakójára. Várom a válaszát.
- És ha nem válaszolok?
- Megbánja.
- Ne fenyegetőzzön!
- Én csak figyelmeztettem. - A tanár asztalán zöld lámpa villant fel. - Elnézést, a főnököm akar beszélni velem. - Felnyitotta a mikrofon fedelét. - Igen, hallgatom.
- Itt a Negyedik - hatolt el hozzám egy dallamos hang. - Magyarázd meg ennek az embernek, hol van, és csak azután tégy fel indiszkrét kérdéseket.
- Igenis - hajtotta meg a fejét a tanár. - Igen, természetesen, elnézést; elfelejtettem.
- A szórakozottságod az idegeimre megy- duruzsolt a Negyedik hangja. - Hát minden professzor feltétlenül szórakozott?
- A megerőltetett agymunka… - kezdte az ideggyógyász, de a Negyedik nem hagyta, hogy befejezze:
- Elég! Teljes összpontosítást követelek. Várom a diagnózist. Siess, már nincs sok időnk.
A zöld lámpa kihunyt. A tanár zavartan nézett rám.
- Lehordott - panaszkodott. - Nehéz a kedvére tenni, tehát elmondom magának, mi is ez a város. A Föld lakói száz évvel ezelőtt alkották meg az első bolygónk körül keringő koronglaboratórium rendszerű űrállomást. Tíz tagból álló tudományos munkaközösség vizsgálta rajta a bolygóközi teret. Később egyre nagyobb űrlaboratóriumokat építettek, melyek nemcsak a föld körüli teret pásztázták át, hanem az egész Naprendszert kezdték kutatni. Evés közben jön meg az étvágy. Egy olyan gigantikus állomás építéséhez fogtak, amely alkalmas egész Tejútrendszerünk, sőt a jövőben más galaktikák kutatására is. Tulajdonképpen egy hatalmas gömb. - A tanár a falhoz lépett, széthúzta a függönyöket, és észrevettem a képernyőt. - Íme, az állomás modellje. Itt szappanbuborékokra emlékeztet, ez pedig a keresztmetszete. A gömb belsejében található a város, amelyet egy három kilométer átmérőjű korongra építettek, fölötte a földihez hasonló légkör, alatta pedig az oxigén, víz és élelem tárolására szolgáló raktárak. Az építészek rekonstruálták városunk központját. Azért a mi városunkét, mert itt dolgozták ki az űrállomás első tervét. Mire eljutottunk Galaktikánk perifériáira, majd más galaktikákra, sok száz év telik el, az ilyen távolságok megtétele sok nemzedék életét veszi igénybe. EBBEN A VÁROSBAN a kozmikus út során éppen úgy fognak születni és meghalni az emberek, mint a Föld bármely más városában. A gömb másik felében, a város alatt felhalmozott energia teszi lehetővé, hogy az állomás más galaktikákba is eljusson. Egyébként további energiát is fogunk nyerni a kozmoszból. A konstruktőrök mesterséges várost létesítettek, de egy valódi várost másoltak le, nem feledkezve meg a legapróbb részletekről sem. Rendes házakban lakunk itt, van mozi, színház, sportpályák, uszodák, kórházak, laboratóriumok, atomerőmű, kuglipályák és biliárdasztalok, park, pálmaház, állattenyésztő telepek, gyümölcsöskertek, egyszóval minden, ami egy háromezer lakosú szupermodern település életéhez szükséges. Iskolák és egyetemek is vannak. A város egész életét egy célnak szenteltük: eljutni más galaktikákra, kapcsolatot teremteni más civilizációkkal, felkutatni az új kozmikus ösvényeket, megismerni új világokat és törvényeket, melyek e világokban uralkodnak. A csillagközi repülést száz űrhajós irányítja, pár száz tudós foglalkozik a kozmosz sokoldalú kutatásával, és a kutatások eredményeit meg fogják küldeni a Földnek mindaddig, amíg kapcsolatban maradunk bolygónkkal. Mások a kozmikus állomás gyomráról, szórakozásáról, egészségéről gondoskodnak, őrzik A VÁROS rendjét, és vigyáznak lakói biztonságára. Mesterséges gravitációt és természetes légkört teremtettek itt, tartjuk magunkat a földi időhöz és a földi évszakok váltakozásaihoz, a nappalokhoz és éjszakákhoz. Ilyen körülmények között több száz évet is lehet utazni.
A professzor kikapcsolta a képernyőt, amelyen éppen befejeződött a szavait illusztráló rövidfilm.
Láttam a Központi Forgalmi Irányítótornyot, ahonnan az állomás kozmikus útját irányították, láttam a réteken legelő marhacsordákat, juhnyájakat, láttam a parkokat és kerteket, láttam a város házai fölött keringő madarakat, láttam minden épülettömb és ház belsejét, láttam egy gyermek, a kozmikus város első polgára születését, és észrevettem a megindultságot a szülők és az Első arcán, aki tíztagú tanács élén gyakorolta a hatalmat a város felett, láttam a település alagsorát, a színültig feltöltött hatalmas raktárakat, láttam a mesterséges égen úszó mesterséges felhőket, láttam a napfelkeltét és naplementét, láttam munkába, tanulásba merülő, szórakozásba feledkező férfiakat és nőket, s végül láttam azt a hosszú alagutat, amely a Földről erre az állomásra vezetett, a VÁROSBA, AMELY LESZ.
- Néhány órája hajtottak be az a tagútba - magyarázta a tanár. - Az őrök hanyagsága miatt. Ez az a híd, amely még összeköt minket a Földdel. Az átlátszó falú gömbbe zárt város úgy lebeg az anyaváros fölött, mint valami műhold. Holnap már eltüntetjük az alagutat, és elindulunk a kozmoszba. Az Első tudni akarja, hogy maga és barátai velünk tarthatnak-e. Két pozitív diagnózist állítottam ki - mondta a tanár. - A barátja a feleségével együtt velünk marad, a férfi villamosmérnök, az asszony asztrofizikus, de maga…?
- Hát én? - kérdeztem leplezetlen nyugtalansággal a hangomban.
- Maga visszatér a Főidre. Még nincs messze.
- Megtudhatnám e döntés okát?
- Igen, készséggel elárulom. Amíg beszélgettünk, az adatait betápláltam egy számítógépbe. Elvégezte a személyiségelemzést, és ennek eredményét egy szakembercsoport értékelte. Tizenegyen szavaztak arra, hogy tegyük lehetővé az ön visszatérését a Földre, négyen pedig kívánatosnak találták, hogy maradjon EBBEN A VÁROSBAN. Nálunk a többség szava dönt, és a többség arra a meggyőződésre jutott, hogy meseíró az űrállomáson olyan, mint két dudás egy csárdában. Maga csak szórakoztassa a meséivel azokat, akik a Földön maradtak. Mi mesés kozmikus utazásunk során a legnagyszerűbb mesét fogjuk átélni. Szerencsés visszatérést!
Trikor mélyen felsóhajtott.
- Hát így, kedveseim, akarva-akaratlanul vissza kellett térnem. Amikor kinyitottam a szemem, sebész ismerősöm hajolt fölém.
"Megmentettük - suttogta. - A barátai még nem nyerték vissza eszméletüket. Kocsijuk egy másik kocsinak rohant. A baleset az alagútban történt."
Trikor, a házigazda lassan felállt.
- Látjátok - mondta. - A napkorong alsó pereme megérintette a fenyő csúcsát.
Sándor László fordítása