Cyrus - Ascens Morga
Az anya könnyes szemekkel ölelte át kisfiát, majd beletúrt a rövidre vágott hajába. A kisfiú dacosan nézett anyjára, még nem értette miért is zokog. A fiúcska még alig hét éves, de alkalmasnak tartotta a rend, hogy befogadja. Anyja egy vadász, talán az utolsó küldetésre indul. Apja már halott, ő is vadász volt, de egy alkalommal megölték az embervadászok. Legalább harcban halt meg - gondolta a nő mindig. A fiúcska hó haját a rend vágatta le, így szabadabb a fej és a gondolkodás is. Két nő érkezett. A rend dajkái. A rend gyermekei soha nem kerülhetnek ki a falak közül, ez is veszélyes lehet… tartja a klán. A nő soha nem tért vissza, az embervadászok vele is végeztek, talán Weila akaratából.
Alig hat év telt el, mikor a klánhoz új emberek érkeztek. Követek. Egy másik iskola emberei. A fiúért jöttek, s neki nem volt döntési joga. A fiú serdült, haja újra megnőtt, a válláig ért a szőke sörény. Apró tincsekbe hátraszőve hordta, bár ez sokaknak nem tetszett. Túl feltűnő… gondolják az ostobák, de ez úgysem számít amíg ezt a helyet el nem hagyom! - gondolta félhangosan, gunyoros mosollyal. Társai közt ő volt talán a legtehetségesebb, de a legmakacsabb is. Könnyes és pontosan tanulta meg a mágikus formulákat, de tanítóit nem tekintette feljebb valóinak, inkább szükséges tanítóinak.
Már megszokta a sötét falakat, az álkereskedő házat. De a föld alatt folyt a kiképzés, fejvadászok, férfiak és nők egyaránt. Kevés boszorkánymestert tanítottak, de azok mind válogatott emberekből. A kereskedőháznak egy száz láb hosszú Khoór, amelynek két majd ugyanilyen nagy lakóépületek szolgálnak. Kőből és fából épített, legalább hatszáz éves raktárerőd. Falai több tucat klánháborút láttak már, de még sosem vetette meg egy két percnél tovább lábát bármely más klán tagja. A kereskedők is a klán tagjai, rendkívülien álcázzák az igazi tevékenységet. Naponta több tucat arany kerül itt új taghoz, tehát elég kifizetődő ez is. A klán ifjú tagjai beavatásként legalább egyszer itt tanulják az álcázást, lopózást és a kereskedelmet is. A levezető utat Messorok és Spamagitorok legjobbjai védik, valamint jó néhány varázshasználó támogatásával. Több emelet mélyen - legalább húsz láb mélyen a föld alatt - kezdődik a rendház igazán. Sok folyosó vezet keresztül-kasul itt, avatatlanok eltévednének, de még esélyük sincs hogy bejussanak.
A fiú a többi mágia tanulóval együtt elméleti órán volt, éppen egy magitor tartott előadást a mérgezésekről. Ekkor érkeztek a jövevények. Amikor hátratekintett a fiú, már tudta, hogy őt akarják. Lehet nevezni hatodik érzéknek, lehet megérzésnek, de igaz volt. Nem hallotta tökéletesen a szavakat, de ami fontos volt, azt értette. Nagyon is jól…
- Hogy hívják? - Kérdezte az egyik jövevény. Sötét incognót viselt, jól látható fegyverekkel. Bal kezét folyamatosan tőrének markolatán tartotta. Fél szeme le volt takarva egy bőrdarabbal, az arcán jól látható vágás nyoma. A másik egy fiatal nő. Gyönyörű, legalább mint a klán ágyasai. Fehér, hosszú haját vörös szalaggal fogta össze, fegyvereit nyíltan hordta a köpeny alatt. Folyamatosan a fiút figyelte, a klán fogadó tagjaira ügyet sem vetett.
- Arleth… Merthan… - Mondta a klán képviselője.
- Eljött az idő… magunkkal visszük… - szólalt meg a nő, enyhe mosollyal az arcán.
- Megadjuk a tiszteletet… ha a császár így akarja… - vágta rá a tárgyaló.
- Nem, ebben nem ő dönt… a klánnak kell… - válaszolt röviden a félszemű.
Ekkor a tárgyaló intett két társának, akik odamentek a magitorhoz, és a fülébe súgtak valamit. Az öreg megcsóválta a fejét, látszott rajta, hogy nem boldog a hírtől. Majd a két férfi távozott, s karon ragadták az ifjút.
- Menned kell! - súgta oda az egyik.
- Hova? - faggatózott a siheder.
- Idővel megtudod! De maradj csendben és légy tisztelettudó! - súgta elfojtott hangon a másik. A két jövevényhez vezették, aki a megfelelő köszöntéssel üdvözölte a két látogatót. Már érezte, miért jöttek, de nem volt bizonyos.
- Kövess! - szólt a nő.
- Hova? - kérdezte ismét a fiú.
- Egy megfelelőbb helyre… - mondta a férfi, majd hallgatott és a nőre nézett. - Maradj csendben, és figyelj… ez a túlélés egyik fontos ismérve… - sziszegte alig hallhatóan a nő. A hang ismerősen csengett számára. Utoljára anyja szólt így hozzá.
A klánházból kiérve a tömeg sűrűjén könnyedén haladtak át. Egy hintó várta már őket, két láthatóan ideges kocsissal. Beszálltak mindannyian. Órákon át baktattak Shulur forgatagán, több negyeden át. Senki nem szólt semmit. Legalábbis úgy tűnt, bár a fiú biztos volt abban, hogy valamilyen mágikus vagy titkos üzeneteket váltanak utastársai.
A hintó sebességén váltott, a lassúból ügetésbe. Arleth elhúzta a függönyt, ami védte a kocsi utazóit a túlzott kíváncsi tekintetektől. Már a rakodóparton jártak, Shulur egyik legdélebbi pontján. Kevesen mozogtak a parton, a víz ritmikusan mozgatta a hajóóriásokat. Felszínét a nap ezüst csillogássá színezte. Távolban már sötét fellegek övezték…
- Vihar lesz! - törte meg a csendet az ifjú jelölt.
- Mint oly gyakran Shulur felett… - felelte rá a nő.
- Kik vagytok? - kérdezett ismét a fiú, s remélte, hogy választ nyer. A férfi végigmérte a kyrt, majd megigazította ruhájának ráncait. Elégedettség ült az arcára, és a nőre nézett, majd bólintott.
- Én Trean Klyethon vagyok, a hölgy pedig Arinn Guifve. - mondta kemény és határozott hangon a férfi.
- Én… - mutatkozott volna be a fiú.
- Tudjuk a neved, már egy ideje figyelemmel kísérünk - vágott a szavába a nő. - Nézd! - húzott elő egy tekercset a ruhája alól, és a pecsétjét az ifjúnak mutatta.
- Ascens Morga? Ti a tagjai vagytok? Mi dolgom ott? - faggatózott a kyr felélénkült kíváncsisággal. De választ már nem kapott.
Halkan kopogni kezdtek az esőcseppek a kocsi külső bőr kárpitján. Shulur utcái kiürültek, mintha elmosta volna őket a rossz idő. A felhők csak halvány szürkés kék fényeket engedett át, ezzel még sötétebbre festve az amúgy sem túl boldog Shuluri utcákat. Egyre jellegzetesebb csatorna szag áradt az utcákon, amerre a kocsi haladt. Arleth idegesen nézett ki a kocsi ablakán, s meglátta, hogy milyen irányba is tartanak. Az emberek, ha tehetik, elkerülik ezt a környéket. Számtalan gúnynevet ragasztottak már erre a kerületrészre, többek közt a mélység, mocsár, szenny, csatornák, tárnák, a bűzhodály, svangli. Shulur nem az elődök tiszteletéről és megkövetéséről volt híres, inkább a törekvéséről. Ez a kerület az egyik legősibb majd mind közül. Még a Ryeki-Dawa korszak építményei is itt húzódtak, de az idő során majd mind teljesen megsemmisült. A rohanó város, pedig nem törődhetett minden rommal, és azok lebontásával, így a legtöbb ház azokra épült. Az alatta lévő tárna és csatornarendszerekkel, pedig soha nem törődtek. Nagy részét lefalazták, nem akarták megtudni milyen lények is élhetnek mélyen a felszín alatt, akár több száz év óta is. Mindenki tudja, hogy ezek a csatornák nagy része a Quiron tengerbe torkollnak, ott van Tharr legnagyobb és legbensőbb egyháza. Rengeteg szörny él ott, józan ember nem tenné oda be a lábát. A kyr fiú érezte, hogy ezen a környéken nem kell sokáig maradnia, nem is tenné soha.
Egy hatalmas épületcsoport előtt állt meg a hintó. Több emelet magasra nyúlt az épület, s a gyenge utcai fényekben és a viharfellegek árnyékában nem is látta a tetejét egy halandó sem. Falai öregek voltak, akár a legtöbb épület az utcában. Több tucat növény kapaszkodott fel a repedések közt azzal a reménnyel, hogy fényt kapjanak a nap bármely fodrától. A férfi ekkor a fejére húzta incognojának kapucniját.
- Megérkeztünk. Szállj ki - szólt a férfi két villámcsapás közt.
- De ez a sv… - akarta mondani kicsit félősen a siheder.
- Tudjuk jól, hogy hol vagyunk - vágta rá a nő, még mielőtt befejezhette volna a fiú. Ahogy kiszálltak, az épület egy hatalmas khoór és egy kastély kereszteződésének látszott a kék villanásban. Hatalmas ódon vasalt kapujában víztől ázott alakok álltak. A rend emberei. A férfi előre sietett és váltott velük pár szót, majd közösen végigmérték a gyereket. Közben a nő egyre bentebb vezette Arlethet, egészen az ajtóig. Senki nem szólt hozzá. Bevezették, legalább kilencen fogták közre őket. Az épület belsejében húzódó, hosszú belső udvaron átvezették, majd egy ajtón vezették be, amely egy lépcsőhöz vezet. Innen két kanyar erejéig lefelé baktattak a félhomályban. Egy újabb ajtó következett két nagydarab őrrel együtt. Kinyitották az ajtót, bent irreálisan sötét van. Nem látta azt, hogy hányan voltak benn, de több lélegzést hallott, mint amennyi ember volt bent. Egy hatalmas asztal mögött egy alak ült. Határozottságot sugallt minden mozdulata. Hangja maga az égzengés és magabiztosság.
- Hát ő az? - kérdezte kicsit reszelősen. - Hogy hívnak fiú? - kérdezte enyhén cinikusan.
- Arleth, uram - válaszolta rá gyermeki daccal a fiú.
- Mától az Ascens Morga tanítványai közé tartozol. Nem hagyhatod el a rendházat, a belső szabályokat majd megismered…- egy pillanatra szünetet tartva, mintha arra várna, hogy mit reagál a fiú, vagy milyen arcot vág hozzá. - Megértetted? - kérdezte hamiskásan.
- Igen, Dom! - mondta a legtisztelettudóbb választ az ifjú. Majd belekarolt a nő és kivezette…
- Alkalmas lesz, mentalista? - kérdezett újból a mennydörgés.
- Elméje tiszta, de nehezen csiszolható… - mondta egy előlépő árny. - Rendkívül makacs lesz, de szomjazza a tudást, Dom.
* * *
Hat év telt el. A fiúból már majdnem férfi érett, vágyott a kihívásokra, hogy kiléphessen a rend falai közül. Nem hagyhatták el az épületet, esélyük sem lett volna. Vagy visszatartják őket, vagy megölik. Egyszerű szabályok uralkodnak itt. Add meg a tiszteletet… Toron mindenekelőtt… bármit a győzelemért… - ismételte magában Arleth. Ősz volt, a fák hullatták leveleiket. Hűvös szelek fújtak kint, majd minden nap esett. Az egyik magitor lépett be az órára. Éppen mágia elméletet vettek volna, de a spamagitor jött. Végigmérte a tanulókat: egy tucat ember.
- Eljött az idő. Kezdődik a beavatási időszak! - mondta határozottan és hangosan. A terem túloldalán is visszhangzottak szavai, akár a Quiron-tenger hullámzása, egyre halkabban. Minden diák kérdőn nézett rá.
- Gondolom már vágytok a kinti világra - szólt gúnyosan -, és most itt az ideje, hogy tapasztalatot szerezzetek. Egy év múlva lesz a beavatásotok, addigra tökéletes harcosnak kell lennetek, vagy tökéletes halottnak - ezt a mondatot síri csönd követte. Számítottak erre, de nem így. Mindenki küzdeni akart. Kívánták, akarták azt.
- Mi a módja? Az aréna? - kérdezte Arleth.
- Ahogy mondod. Holnap ilyenkor lesz, az Waigles Arénában, Shulur Északi negyedében - válaszolta rá a magitor - remélem, felkészültetek, hisz mindenki harcolni fog - majd visszafordult az ajtóhoz és elindult ki, de a küszöbnél megállt egy pillanatra, és a szeme sarkából visszanézett.
- Addig pihenjetek. Ma nem tartunk több órát, csak a holnapi küzdelemmel foglalkozzatok - ugyan arcát nem látták, de arcára mosoly ült. - Mindjárt jön az arénamesterünk, és felkészít benneteket… - és továbbment, bár hangja ott maradt a fiatalok fejében. Még akkor is ezen gondolkoztak, amikor megérkezett az arénamester. Egy középkorú, olajos hajú, fehérbőrű férfi, fekete szemekkel. Ruháján sok gyűrődés, több ékszer volt rajta, mint egy dámán.
- Ismeritek a toroni rendszerű viadalokat? - kérdezte tárgyilagosan…
* * *
A falak hidegebbek, mint gondolta. Sugározzák a halált. Megannyi harcos és boszorkánymester halt már meg itt. Eljött az idő, az arénamesterek megérkeztek. Minden csapatot két arénamester és tíz őr kísér ki a viadal helyére. Arleht felhajtotta a Hatalom Italát. Egy újabb kis halál. Nyeldeklőjét és gyomrát összerántotta a zöldes lé. Lábaiból és karjából kiszökött hirtelen az erő, társai fogták meg, hogy ne essen össze. Egy folyosóval később tért vissza az ereje. A csapattársak, egy gladiátor, valamely shuluri iskolából, két tőrvető ugyanonnan és az Ascens Morga két tőrvetője. A stratéga szintén egy Ascens Morga tag.
A kijáratban már hallani a tömeg moraját. A sötét folyosóból vakító világosságként érte a csapatot. Egy pár pillanatig nem láttak semmit. Már tudták hova kell állniuk, az Aréna Mesterei és a rend magitorai előre meghatároztak mindent. Ők a nap hatodik csapata. Eddig három bukott el Ynev más iskoláinak növendékeivel szemben. Most az ő ellenfeleik a Kék Sarló Iskola tanítványai lesznek. Általában bérgyilkosokat képeznek. Átléptek a kapukon, mindenki elhelyezkedett. Felharsannak a trombiták. Megkezdődik az őrült harc. Arleth kapta a rontástagadó medált. A falak nem magasak, könnyen átlátni rajta. Nem teketóriázott sokáig, minden mágikus erejét összegyűjtötte, de csak egy részét használta fel. Az ellenfél gladiátora felhördült és fél térdre esett, de a többit nem látta már az ifjú kyr.
Három villanás. Hideg fájdalom, forró vér. Két nyíl a hátban, egy tőr a bal combban. A vér sötétre festette az öltözetet, a por mocskosra - ahogy a földre esett. Fél oldalára fordult, de már nem tudott sokat tenni… csak egy kis mondat jött ki a száján, ahogy a másik boszorkánymester belépett a folyosóba kárörvendő, vijjogó nevetéssel.
- Meghalsz, kyr fattyú!! - szólt az ellenfél.
- Shri occa de lithesee… de oltunecc imbal… - szólt halkan és kifullva. Biztos volt benne, hogy ez lesz az első és egyben az utolsó küzdelme. A következő amire már emlékezett, az egy fiatal hölgy és egy idős pap arca.
- Vesztettünk… igaz? - kérdezte elfojtott hangon.
- Igen. Csoda, hogy élsz. - felelte az idős pap.
- A csapattársaim? - kérdezte újfent a kyr.
- Már meghaltak. Nélküled esélyük sem volt - felelte halkan a lány. - most felgyógyítunk, az iskolád kifizette.
- Mi történt a másik boszorkánymesterrel? - szólt ismét a sebesült.
- Arcára forrt szavad. Megvakítottad fél szemére… - válaszolt a pap reszelősen.
Két arénamester lépett ekkor be, egy Morga magitor társaságában. Arcuk nem sok jót sugallt. Magabiztosak és komorak voltak.
- Szedd magad össze. Még sokat kell tanulnod - vágta oda a magitor.
- Nyolc nap múlva új küzdelem, a számok szerint… - mondta az arénamester.
* * *
„Égető meglepetés. Egy újabb a viadalmesterektől. Azt mondták, hogy most nem lesz tűzcsapda. Átkozottak!” - vonta fel ajkát Arleth. Égett vér maradéka jutott ajkai közé, felkavarodott gyomra azonnal. Bár már hozzászokott a halálhoz, hisz boszorkánymester. Ahogy igazán magához tért, észrevette, hogy már a földön van. Azaz átkozott tűzköpő! - mondta hangosan. Megtörölte gyorsan arcát, hisz nem sok ideje maradhatott. A másik mindjárt ideér. Már késő, nincs idő a felkelésre. A másik varázshasználó belépett az ajtón. A vaskos lengőajtó nehezen mozdult, lassan korhadó szélein egy fehér, vézna, csontos kéz tapogatózik. Amilyen lassan nyílik az ajtó olyan gyorsan lendül át rajta. Fekete szemei vérben úsznak, még a földről is látszódik ahol Arleth feküdt. Hatalmas sikoly hangzott ekkor. A másik boszorkánymester melléből, combjaiból, karjában és hátában több nyílvessző féleség mered ki. Rajtavesztett a dárdákon! - vigyorodott el a földön fekvő. Gyors mozdulattal felkelt és tőrével átvágta a földre eső, rángó test nyakát. Kegyes halál, te kutya! Jobbnak képzelted magad, de magabiztosságod lett a veszted!
Arleth Merthan. Egy kyr vérrel rendelkező fiatal boszorkánymester. Évek óta nem hagyhatta el a rendház falait, csak az arénákba. Mindig. Soha nem engedték, hogy igazi küldetésben vegyen részt. Pedig képességei és tapasztalatai már lehetővé tennék. 9 viadal. Eddig kétszer sérült meg. Ez volt a második. Egy aljas tűzköpő, az arénamesterek trükkjeinek egyike. Akár a többi. Ebben a körgyűrűben már csak két csapda lehet. A vízköpő és a nyílzápor. Legalábbis a legtöbb esetben így volt. A fiatal kyr arca megviselt, megtépázott és megpörkölt az előző eset óta. Középhosszú, hamuszürke haját elől leégette és mocskos-kormosra festette a felcsapó láng. Barna dreggisét - főleg alul - lyukacsosra égette a lángoszlop, foszlányokban szakadozott a mozgásra.
A kyr gyors mozdulatokkal távozott a körfolyosó ezen részéről. Csak körben haladhatott, nem mehetett át sem a tőrvetőkhöz, sem az íjászokhoz. Ők lefoglalják egymást. Shulur ezen arénája másabb volt a megszokottól. A koncentrikusan felépített körfalak mindegyike négy részre van osztva, itt kereszteződésszerűen ágaznak el hatalmas lengőajtókkal. Minden második fal csak egy láb magas, így ott jól átlátható az egész aréna, míg a többi fal két láb magasra építették. Középütt szokás és hagyomány szerint a gladiátorok helyezkednek el, még a gladiátortéren felállítottak két nyolc láb magas emelvényt, ez a stratégák helye, innen nem lehet tökéletesen belátni a két láb magas falak közti területeket, ezzel nehezítve a csapatok dolgát. Minden csapatnak egyszerre csak egy stratégája lehet. A gladiátorok után a boszorkánymesterek - csapatonként egy -, utánuk a tőrvetők, belőlük már kettő-kettő lehet -, és végül az íjászok következnek, csapatonként egy. Az íjászok hat nyilat vihetnek be, ebből egy lehet csak mérgezett. A méreg egy előre meghatározott fegyverméreg, folyamatos izomfájdalmat okoz és ájulásba taszítja az ellenfelet. A tőrvetők itt nyolc tőrt hozhatnak magukkal, de nem lehet mérgezett egy sem. A boszorkánymestereknél mágikus tudásuk mellett csak egy tőr lehet. A gladiátorok egy kardot, egy pajzsot és egy zúzófegyvert használhatnak, természetesen páncéljukkal egyetemben. Fontos kellék még a három-három varázsmedál is. Egy-egy méregtagadó, egy-egy rontástagadó és egy-egy villámtagadó. Itt csak ezeket használják. Nem látta a boszorkánymesternél egyiket sem, tehát csak ő volt védtelen.
Amint átlépett az ajtón, csak egy villanás. Vér csorgott a szájából. Friss, élettel teli vér. Ahogy lenézett, látta a fájdalom okát. Egy nyílvessző a mellkasában, jobb oldalon a tüdő mellett. Nem fúródott mélyre, de igazán fájni kezdett. A mérgezett nyílvessző! - üvöltött agyában a felismerés - Az íjászunknál van a méreg amulett, átkozott stratéga… - sziszegte érthetetlenül, nyelvét elharapva. A fájdalom terjedt, s térdre esett. Tudta az ellenszót, de szükség volt még a varázshatalmára. Lábaiból kiszökött az erő, a fájdalom újra belehasított izmaiba, de még cselekvőképes volt. Ekkor látta meg a bronzcsoport tőrvetőjének egyikét. Egy idősödő harcos, arcán már számtalan gyűrődés és heg látható. Szemei feketék, ijesztően nagyok. Riasztóbbá teszi az egész alakot az, hogy nincs szemöldöke és haja, valamint jobb vállán egy ork koponyája van. Szélesen elmosolyodott, ahogy meglátta a térdeplő varázshasználót, de mosolya alábbhagyott, ahogy belépett a folyosó szelvénybe Arleth csapattársa, egy másik tőrvető. Az gyors halált halt, az öreg egy gyors mozdulattal dobta tőrét, s a fiatal szívébe talált, csak egy halk nyögésre volt ideje, a vér elfojtotta hangját és összeesett. Az öreg tőr viador második pengéjét a varázslónak szegezte. Arca még sötétebbé változott.
A fiatal kyr emlékei közt feltűnt egy régi tanulmánya, még a mérgekkel kapcsolatban, egy idős magitor tanította őket erre - kicsit hitetlenkedve fogadták tanait, hisz a mester bevallása szerint legalább hat vagy hét tucat mérgezést élt túl - de megjegyezte a formulát. Arca eltorzult mosollyá változott. Legyen! - ordította. Csak halk mormogást hallatott, a vér fröcskölt nyelvének oldalából, s az egész állát és hamu szín kecskeszakállát vörösre festette. A viador arcáról eltűnt a mosoly, a gúny és a győzelem érzete. Megrökönyödve, fájdalmak közt esett össze, s kínok közt vergődve ejtette ki kezéből a tőrt. Valószínűleg először. A méreg immár az ő testében fejti ki hatását. Az ifjú boszorkánymester elkínzottan állt fel meggörnyedten, s gyors pszi üzenetet váltva a stratégával.
- Miért nem figyelmeztettél?? - kérdezte dühvel az oszlopon kikötözöttet.
- Már nem tehetek semmit… - vesztette el eszméletét az irányító.
Az ifjú feltekintett és látta az okát. Az előbbi üzenet volt az utolsó, amit az oszlopon álló mondhatott. Egy nyílvessző meredt ki hasából, fehér ingére vöröslő napcsíkokat húzva. Ekkor kapott észbe a varázshasználó, hogy még ott van törzsében a nyíl. Nehéz, fájdalmaktól egyáltalán nem mentes mozdulattal letörte a nyíl szárát, s csak egy csonkot hagyott testében.
Benézett a gladiátorokhoz. A két harcos, teljes vértben éppen buzogány csatát vívott. Egyikük arcából dőlt a vér - jól lehetett látni a kicsorgó vért a sisak alól. Egy jól odamért csapás beszakította egy pénzérme nagyságban a sisakot. Az Ascens Morga csapatának gladiátora. A másik, az ellenfél egy aszisz. Hatalmas testét rákozott páncél védi. Sisakja szövött fémből és lemezekből van. Tapasztalt harcos, de nem látni, hogy melyik medál lóg a nyakában. A miénknél a villámtagadás van… nincs mit veszíteni! - gondolta Arleht. Fülsiketítő hangok ordított fel, a gladiátorok egy pillanatra oda figyeltek, de nem értették a szavait. A következő pillanatban a mágiahasználó ujjaiból hatalmas, sistergő kék fény csapott ki. A gladiátorok megpróbáltak elugrani, de a villám gyorsabb volt. Sokkal. Az aszisz gladiátor megszenesedve a porba hullott. Izmai felmondták egy időre a szolgálatot. A másik gladiátor egyik lábát diadalmasan ráhelyezte, s buzogányát magasba emelte. Győztek, ismét.
Az aréna harsonák megszólaltak, a tömeg egyik része veszett csaholásba, káromkodásba kezdett, míg a másik rész hangos tapssal és üdvrivalgással üdvözölte a győzteseket. Megnyíltak a kapuk, az arénamesterek és a személyzet őr kíséret gyűrűjében belépett az arénába. A résztvevőket csapatonként lekísérték az arénából.
- Mi történik a vesztesekkel? - Kérdezte megfáradtan Arleth az egyik arénamestert.
- Majd a rendek eldöntik… - mondta hamiskás mosollyal a szervező.
- És mi? Megkaptuk a címet? - faggatózott tovább az ifjú.
- Majd, előbb a sebeitek… utána a Rend egyik vezetője fogad bennetek… - jelentette ki immár határozottan az aréna mester.
Az aréna keleti szegletébe vezették a csapatot. A nagy ajtó mögött díszes terem lapul. Már másodszor jár itt a csapat, illetve ami megmaradt belőle. Egy íjász, egy gladiátor és Arleth. A többiek odavesztek. A terem falai vörös selyembe van burkolva, halvány fekete minták vannak beleszőve. Elég nagy terem kényelmesen elfér benne harminc ember, bár most csak húszan vannak. Két huri vetkőzteti a csapattagokat. Ügyes kezük van, valószínűleg erre nevelték őket. A szoba bal oldalán egy hatalmas kád van, vízzel teli. Ott is két nő van. A fürdetők.
Miután a vajákosok és mesterek ellátták a sebeket, a viadormester sürgetni kezdte a szolgákat, hogy hozzák a ruhákat. Mindenki egységesen kék dreggist kapott, hatalmas fodrokkal és hajtásokkal. A boszorkánymester haját levágták, csak pár centi maradt belőle.
Hosszú folyosókon át vezették őket az őrök és viadalmesterek serege. Átvezették őket az aréna alatti útvesztőkön is, s teljesen rejtett helyre vezették őket, immár másodszor is. Amint beléptek az ajtón, tíz őr fordult feléjük. Két dreggist viselő férfi áll háttal a csapatnak. Az egyik narancs, a másik bordó színű. A két dreggis a halvány fényekben is jól láthatóan kavarognak. Mindketten megfordultak, szinte egyszerre. Mindkettejük nyakában egy arany medalion függ, az egyiken páva, a másikon farkas, talán ötmillió öt ütéssel készültek…