Cucui - Körkörös elágazások
Azt mondják, felhőtlen és gyönyörű az ifjúság. De a zsebe rendszerint lapos. Akár az enyém. Nincs pénzem, pénz nélkül pedig az élet reménytelenül sötét. Elhirtelenkedték azt a felhőtlen jelzőt, mert a valósággal egyáltalán nem egyezik.
Persze az ifjak között akadnak olykor pénzeszsákok is. Ha az ember vetélytársa közülük való, nagy baj az. Velem pontosan így esett.
- Tudom - feleltem -, se pénzem, se rangom. De szeretlek, értsd meg! Nem akarom, hogy feleségül menj ehhez az alakhoz. Egy disznó! Lusta dög! Meg nem gazdagodott volna magától soha, csak örökölt a bolond, beütött neki. Víziló! Kretén! Csak nem mész feleségül hozzá?! A gondolattól is megőrülök!
- Hagyd abba, könyörgök! - sírt tovább, arcát a mellembe fúrva (egyébként egyfolytában három órája már). - Nem, nem, ne győzködjél velem! Az a legszörnyűbb, hogy igazad van, igazán disznó. És víziló! És kretén! De mit csináljak? Hozzád nem mehetek, nem tudod eltartani a szüleimet, ő meg igen…
- Legalább várjál, halaszd egy kicsit - siránkoztam -, jelenleg persze még nem vagyok senki, a tojáshéj a fenekemen, de nemsokára jelentős matematikus leszek, docens. Egészen biztos, nem hazudok, megvannak rá az elképzeléseim! És akkor majd tudom a szüleidet segíteni. Meglásd, talán még professzor is leszek!
- Nem lesz belőle semmi! Későn kaptál észbe nagyon!
Hangosan zokogott. Gyönyörű szeme kivörösödött és bedagadt.
- Ó, ó, ó!… - tördelte magánkívül a kezét. - Bár lenne testem másik is!
- Hogy mi?… Kettő? - Megragadtam a vállát, és könnyektől duzzadt szemébe néztem. - Két tested?… Aha!… Igen… Ez az ötlet… hogyha megkettőződnél, minden tökéletesen megoldódna! Igen! Feleségül jönne hozzám egyik, a másik pedig ahhoz a disznóhoz…
Ijedtében hátrahőkölt.
- Miket beszélsz?! Megőrültél? Drága, térj magadhoz, eszeden legyél! Hisz lehetetlenség…
- Lehetséges vagy nem, majd kiderül. Meg kell próbálni előbb, beszélni csak aztán lehet!
Sírva fakadt megint. Valószínűleg úgy vélte, hogy egészen meghibbantam. Könnyezve ment el.
Azonnal dologhoz láttam. A penzió egyik legolcsóbb kis szobájában, ahol laktam, letöröltem a piszkos asztalról a port. Gondosan hajtogattam szét a milliméterpapírt.
Az esküvő napjáig egy hét maradt. Igyekeznem kell. Addig a feladatot meg kell oldanom. Feledtem alvást, evést és minden egyebet. Teljesen elmerültem a képletek és a diagramok örvényeiben.
A hatodik napon ráleltem a megoldásra. Lázasan futottam a telefonhoz, megkértem, rögtön jöjjön.
Ott termett azonnal.
- Mi baj? Történt valami?
- Ide nézz! - Megmutattam neki a képletekkel és diagramokkal telezsúfolt milliméterpapírt.
- Mi ez? Semmit sem értek!
- Egy helyrajzi egyenlet. Ez a kutatási ágam. Itt van négy koordináta, az X, Y, Z és a t függvény. Ebből három, az X, Y és Z a három kiterjedésű tér dimenziói, a negyedik, a t az idő.
Integrálva:
A =  af(X) g(Y) K(Z) [h(t)] dt
A kiindulási A te vagy. Transzformálások révén 2A-t kapunk. Érted, miről van szó? Az a 2A a te megkettőzésed. Vagyis meg leszel kettőződve. Ketten lesztek: te és te. Nem tudom, a gyakorlatban beválik-e… De ha a következtetéseim helyesek, akkor egy másik dimenzióból megkapod a másolatodat. A képleteim sémájára diagramok egész láncolatát ki lehet fejezni.
Megmutattam a diagramot.
- Jaj, azt hiszem, valahol láttam már ilyet!
- Persze hogy láttál! Mindennap! Hiszen az én diagramjaim hajszálra olyanok, mint a főváros központjában lévő villanyvasút körkörös elágazásai. Most figyelj ide! Ha a képletnek megfelelően, szigorúan meghatározott időben követed a helyi és a központi elágazásokat, megjelenik a több dimenziós effektus, vagyis megkettőződöl.
- Nem akarom elhinni…
- Ez már rád tartozik, kételkedhetsz. De kipróbálni érdemes, nem?
- Mit kell csinálnom?
- Elmagyarázom. Először felülsz a Tokio állomáson, a Hegy-elágazásnál Ueno felé, és átszállás nélkül visszaérkezel. De nem szállsz le, hanem továbbutazol Kand állomásig, ahol átszállsz a Központ-elágazásra, és Jojongáig utazol. Ott át megint a Hegy-elágazásra, de most az Ueno felől jövőre, és Akibahar állomásig mész. Ott szállsz át visszafelé a Tokio állomáshoz, de ezúttal Otiáno-mindzen keresztül, Kand állomás felől.
- No és?
- No és: megkettőződsz! A Tokio állomásod mindkét szerelvényből kilépsz, abból is, amelyet Otiano-mindzen át érkezik, és abból is, amely Akibaharból bejön.
- Igazán?… Ez biztos?
- Persze! Ha az időt és az átszállásokat nem véted el! Ne fecsegjünk tovább, gyerünk a Tokio állomásra, amilyen gyorsan csak lehet.
A Tokio állomáson vártam rá, a központi elágazás peronján. Nagyon izgultam. Folyton az állomás nagy óráját figyeltem, és egyeztettem az enyémmel. Pillanatokon belül itt a szerelvény Otiano-mindzből. Szörnyű gondolatom támadt hirtelen.
Melyiküket kell nekem választanom, ha a kettőződés létrejön?… Nem vagyok beképzelt, de az adott szituációban egy dolog világos: mindketten hozzám akarnak feleségül jönni majd. Hú, de förtelmes helyzet! De rettenetes!… Ezt nem lehet eldönteni, nem integrálocska ez! Ez nem tréfa, két nő egy férfira! Megoldhatatlan ügy! Rendezzenek árverést talán… vagy sorsolást?… De hát micsoda sors ez… Balsors, azt hiszem.
Amíg ott töprengtem halálra váltan, a vonat Otiano-mindz felől beérkezett. A középső kocsiból szállt ki, és hozzám futott.
- Sikerült?
- Még nem lehet tudni.
A szerelvény az Akibahar felől már bent vesztegelt. Áradt felénk az emberfolyam. Áttörtük magunkat az utasok tömegén, és megpillantottuk őt, a másodikat. Állt a peron közepén, és várakozott.
És akkor összetalálkoztunk. A két nő, vagyis ugyanaz az egy alig palástolt ellenszenvvel figyelte egymást. Lehetett volna másképpen? Vetélytársak - ugyanabba a férfiba szerelmesek.
Ki kicsoda közülük? Melyikük az eredeti A? És melyikük az A1?
Ugyanakkor a másik peronra az elágazás másik vonalán, de ellenkező irányból beérkezett egy másik villanyszerelvény. Kiontotta magából a tömeget, majd befogadta az újabb áradatot. Amikor elment, kővé dermedtem, és úgy éreztem, azonnal megüt a guta.
Ott állt a peronon a harmadik. Ő az A2. És tekingetett felénk.
Úgy rohant át mihozzánk, mintha félne tőle, hogy elszökünk. Nem tudtam, hová legyek. A három nő körbefogott, és üvöltöttek, mint a bolondok.
- Mit jelentsen ez?!
- Miért vagyunk mi hárman? Tehát valaki felesleges?
- Mit tettél? Most aztán rendbe szedd!
- Várjatok már egy kicsit! - Alaposan zavarba jöttem. - Különös… A számításokban nem esett hiba. Ide figyeljetek! Figyeljetek már ide! Te, nem, te ott… Az ördög vigye el, nem tudom, melyikőtök az eredeti… Úgy csináltál mindent, ahogy mondtam?
- Természetesen!… Bár… én… én… összekevertem a vonatokat. Jojongán másikra szálltam, nem Ueno felé, hanem egy másikra, Szinagovo felé. De Horodzjukun kiszálltam és visszafordultam.
- Tudtam! Már értem… Szóval te te vagy, vagyis az, aki tévedésből… Te pedig… aki Akibaharból… Te pedig, aki egyenesen…
Álldogáltunk némán, nézegettük egymást. Aztán a nők hozzáfogtak megint:
- Kit fogsz feleségül venni közülünk? Felelj!
- Ki köteles hozzámenni ehhez az alakhoz? Én semmi esetre sem.
- Talán én? Ebből nem lesz semmi sem!
- Ezzel a harmadikkal mi legyen? Hiszen egyikünk felesleges…
- De miért hallgatsz? Találj ki valamit!
- Egyáltalán, mit tudsz csinálni?
A három nő kiabált, zokogott, a szemükben gyűlölet, acsarkodás. Kevésen múlott, hogy egymásnak nem rohantak, körülöttünk már gyülekeztek a bámészkodók.
- Nyomorult matematikus! Nevetségessé tettél!
Akár az űzött vadállat, úgy lestem körül, menekülés után. A villanyvasút okozta vesztemet, menedéket is az adott. A peronra szerelvény érkezelt. Vakmerő ugrással siklottam be a kocsiba.
A három nő meghökkent, de egy pillanat alatt észbe kapván, utánam! Biztosan úgy vélték, hogy meg akarok szökni, és eltűnni nyomtalanul. Szerencsére az ajtó összecsukódott az orruk előtt. Három pár ököl ütötte-verte.
- Hova mész?… Nincs lelkiismereted?!!… Ezt találtad ki, le akarsz lépni?
Kihajoltam az ablakon, és odakiáltottam nekik:
- Drága menyasszonyaim, nyugalom! Nem fogok lelépni. Be akarom utazni a körkörös elágazásokat… hogy én is három legyek!…
Herendi Katalin fordítása